Головуючий у І інстанції Проць Т.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 листопада 2021 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Матвієнко Ю.О.,

суддів: Гуля В.В., Шебуєвої В.А.,

за участю секретаря: Ковтун М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного судусправу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Альфа-Банк» на ухвалу Обухівського районного суду Київської області від 07 травня 2021 року про забезпечення позову ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Альфа-Банк», приватного нотаріуса Теплюк Галини Михайлівни про визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію права власності,

В С Т А Н О В И В :

У травні 2021 року ОСОБА_1 через представника - адвоката Мороза В.П. звернувся до суду з позовом до АТ «Альфа-Банк», приватного нотаріуса Теплюк Г.М. про визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію права власності.

Разом із позовною заявою представник позивача подав заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на земельну ділянку для ведення особистого господарства, загальною площею 0,1758 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :01:003:0077.

Обгрунтовуючи заяву, представник позивача посилався на те, що ОСОБА_1 згідно державного акту на право власності на земельну ділянку від 10.03.2006 року є власником вищезазначеної земельної ділянки. У квітні 2021 року позивачу стало відомо з інформаційної довідки з державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що починаючи з 19.03.2021 року власником спірної земельної ділянки є АТ «Альфа-Банк».

Разом з тим, рішення про державну реєстрацію права власності за банком є незаконним та підлягає скасуванню, що і є предметом даного позову, оскільки відповідачами вчинено ряд незаконних дій, які потягнули за собою перереєстрацію права власності на спірну земельну ділянку. Наразі у провадженні Обухівського районного суду знаходиться ряд справ за позовними вимогами АТ «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 про звільнення майна з-під арешту, які з великою вірогідністю можуть бути задоволені, оскільки арешт застосовувався до спірної земельної ділянки як до майна, належного ОСОБА_1 . Наявність вказаних позовних вимог свідчить про намір АТ «Альфа-Банк» відчужити спірну земельну ділянку третім особам.

За таких обставин ОСОБА_1 втратить можливість поновити порушене право, оскільки його нерухоме майно буде знаходитись у власності третіх осіб, які в свою чергу, можуть відчужити майно на користь інших осіб, що взагалі унеможливить повернення ОСОБА_1 нерухомого майна у разі задоволення позову.

Ухвалою Обухівського районного суду Київської області від 07 травня 2021 року заяву представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 про забезпечення позову задоволено.

Накладено арешт на земельну ділянку для ведення особистого господарства, загальною площею 0,1758 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :01:003:0077.

Не погоджуючись з ухвалою, відповідач АТ «Альфа-Банк» через представника - адвоката Дегтярьова Є.В. подав на неї апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення судом норм процесуального права, просив ухвалу суду скасувати та постановити по справі нову ухвалу про відмову у забезпеченні позову. Обгрунтовуючи скаргу, відповідач посилався на те, що судом першої інстанції при винесенні ухвали не було дотримано принципу співмірності та розумності заходів забезпечення позову із заявленими позивачем вимогами. Крім того, при задоволенні заяви позивача про забезпечення позову суд не звернув уваги, що оскарження рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень не є спором майнового характеру, а тому арешт майна, як захід забезпечення позову, застосуванню не підлягає. Будь-яких перешкод для виконання рішення суду у разі задоволення позовних вимог позивача не вбачається, оскільки виконання рішення полягає лише у тому, що реєстратор внесе відповідні записи до Реєстру на підставі рішення суду. Таким чином, при розгляді питання про забезпечення позову суд першої інстанції не дослідив та не оцінив ряд обставин, що мають вирішальне значення для його вирішення.

У відзиві, що надійшов від представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Мороза В.П., останній просив залишити апеляційну скаргу відповідача без задоволення, а ухвалусуду про забезпечення позову - без змін.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Мороз В.П. проти задоволення апеляційної скарги відповідача АТ «Альфа-Банк» заперечив з підстав, викладених у відзиві на скаргу.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дійшла висновку про залишення скарги без задоволення, а ухвали суду - без змін, виходячи з наступного.

Постановляючи ухвалу про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив із того, що між сторонами наявний спір, існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, вид забезпечення позову відповідає заявленим позовним вимогам, та, оцінивши пропорційність втручання у право АТ «Альфа-Банк» на мирне володіння майном, дійшов висновку про наявність підстав для задоволення заяви представника позивача ОСОБА_1 про забезпечення позову.

Колегія суддів погоджується з вищенаведеними висновками суду, виходячи з наступного.

Забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Точне і неухильне додержання судами України норм чинного законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову є необхідною умовою здійснення завдань цивільного судочинства, які полягають у справедливому, неупередженому та своєчасному розгляді й вирішенні цивільних справ із метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

За змістом п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22.12.2006 року "Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову" розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

З сукупного аналізу вищевказаних положень законодавства вбачається, що застосування у справі заходів забезпечення позову є виправданим, якщо з обставин справи встановлено об`єктивну можливість вчинення відповідачем дій, які можуть утруднити чи унеможливити виконання рішення суду в разі задоволенні позову.

При цьому варто враховувати, що підтвердити за допомогою реально існуючих доказів подію, яка ймовірно настане або може настати в майбутньому, фактично неможливо, а тому наявність чи відсутність підстав для забезпечення позову оцінюються судом в залежності від кожного конкретного випадку, з урахуванням фактичних обставин справи і змісту позовних вимог.

Метою забезпечення позову є вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі з метою запобігання потенційним труднощам у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб з метою забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Згідно з приписами Закону України від 01.07.2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» речові права на об`єкти нерухомого майна та їх обтяження підлягають державній реєстрації у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до абзацу першого ч. 2 ст. 26 Закону № 1952-IV у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. Проте у випадку, якщо до скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав щодо об`єкта нерухомого майна буде проведена державна реєстрація прав на цей об`єкт за іншою особою, внесення запису про скасування державної реєстрації прав буде неможливим до моменту скасування цієї державної реєстрації прав у встановленому Законом № 1952-IV порядку.

Враховуючи наведені позивачем обставини вибуття земельної ділянки з його власності, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав вважати, що АТ «Альфа-Банк», як власник земельної ділянки, має реальну можливість відчужити її на користь третіх осіб, що з огляду на особливості функціонування Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, ускладнить внесення до реєстру записів про скасування рішення про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно, яке оскаржив позивач, та зумовить необхідність звернення ОСОБА_1 до суду з новими позовами.

Враховуючи викладені обставини, правильним є висновок суду про те, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист та поновлення порушених прав ОСОБА_1 , за захистом яких він звернувся до суду.

Згідно ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до приписів ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно ст. 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому, Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

Для того, щоб бути ефективним, засіб захисту має бути незалежним від будь-якої вжитої на розсуд державних органів дії, бути безпосередньо доступним для тих, кого він стосується, а також спроможним запобігти виникненню або продовженню стверджуваному порушенню чи надати належне відшкодування за будь-яке порушення, яке вже мало місце.

Заходи забезпечення позову в розумінні норм процесуального закону носять тимчасовий характер і покликані унеможливити настання обставин, за яких виконання ухваленого судом рішення буде утрудненим або взагалі стане неможливим.

Колегія суддів погоджується з висновком суду про накладення арешту на земельну ділянку, оскільки такий захід забезпечення позову є співмірним із позовними вимогами, які заявив ОСОБА_1 , і вжиття цього заходу буде мати наслідком лише збереження існуючого становища до розгляду справи по суті, не зумовить фактичного вирішення спору по суті та не порушує будь-яких прав третіх осіб.

Доводи апеляційної скарги про відсутність підстав для вжиття заходів забезпечення позову, оскільки відсутні докази про намір банку, як власника, провести відчуження земельної ділянки є необґрунтованими, оскільки в матеріалах справи наявні докази, які свідчать про те, що у провадженні Обухівського районного суду Київської області перебуває справа за позовом АТ «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 про звільнення майна з-під арешту, що свідчить про бажання банку зняти арешт із земельної ділянки для її можливого відчуження. Крім того, відповідно до Закону України «Про банки і банківську діяльність» банк надає особам банківські і фінансові послуги, метою яких є отримання прибутку у вигляді грошових коштів, а тому існують достатні підстави вважати, що для отримання грошових коштів АТ «Альфа-Банк» може провести відчуження земельної ділянки.

При цьому, відхиляючи дані доводи, колегія суддів враховує, що у цілому ряді рішень (постанов та ухвал) Верховного Суду у справах щодо застосування заходів забезпечення позову при розгляді справ, пов`язаних із оскарженням особами реєстраційних дій по реєстрації за кредитором права власності на нерухоме майно, а саме: від 11 жовтня 2019 року у справі № 607/13866/19, від 21 жовтня 2019 року у справі № 202/2666/19, від 14 листопада 2019 року у справі № 367/5303/19, від 14 листопада 2019 року у справі № 201/4783/19, від 21 листопада 2019 року у справі № 752/10724/19, від 21 листопада 2019 року у справі №756/16198/18, від 05 грудня 2019 року у справі № 199/3924/19, сформовано висновок про правильність вжиття таких заходів з огляду на те, що предметом спору у даній справі є вимоги щодо скасування рішення та запису про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, а невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити ефективний захист та поновлення оспорюваних прав позивачів, за захистом яких вони звернулися.

Доводи скарги про те, що обраний позивачем захід забезпечення позову не забезпечує виконання рішення суду у майбутньому, а арешт є неспівмірним і взагалі не пов`язаний із предметом спору, не ґрунтуються на вимогах процесуального закону.

Так, 15 грудня 2017 року розпочав роботу Верховний Суд і набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - Закон № 2147-VIII), яким ЦПК України викладено в новій редакції, в тому числі розширені підстави вжиття судом заходів забезпечення позову.

Зокрема, якщо за попередньою нормою (ч.3 ст.151 ЦПК в редакції до 15 грудня 2017 року) підставою вжиття заходів забезпечення позову було лише утруднення виконання чи неможливість виконання в майбутньому рішення суду, то згідно ст.149 ЦПК України (в редакції після 15 грудня 2017 року) суд за заявою учасника справи має право вжити заходів забезпечення позову не тільки якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду, але і якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Можливе відчуження відповідачем нерухомого майна, правомірність набуття права на яке оспорює позивач, за умови задоволення його вимог може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення прав позивача, за захистом яких він звернувся до суду, про що вірно вказав в ухвалі суд першої інстанції, бо майно буде належати іншій особі, право якої позивачу також доведеться оспорювати, звертаючись до суду із новими позовами.

При цьому посилання скаржника на неспівмірність арешту, бо виконання рішення полягатиме у внесенні реєстратором відповідних записів до реєстру, не ґрунтуються на законі.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) вказала, що: «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.. [...] Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. [...] Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову».

Так, відповідно до ч.2 ст.26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», згідно якої у разі скасування на підставі рішення суду документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав.

Згідно п.51 Порядку ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженого постановою КМ України від 26 жовтня 2011 року № 1141 (з відповідними змінами) у Державному реєстрі прав під час внесення записів про скасування державної реєстрації прав за допомогою програмних засобів його ведення автоматично поновлюються записи про речові права, їх обтяження, що існували до проведення державної реєстрації прав, що скасована, у разі їх наявності в Державному реєстрі прав.

Це означає, що у випадку задоволення вимог ОСОБА_1 має бути внесений відповідний запис про скасування реєстрації права власності на іпотечне майно за відповідачем і поновлений попередній запис про належність майна позивачу, а у випадку відчуження майна відповідачем таке зробити не буде можливим.

Отже, вжиті судом заходи у вигляді арешту безпосередньо стосуються предмета спору та поновлення прав позивача, за захистом яких він звернувся до суду, та є співмірними.

Стосовно доводів про те, що суд першої інстанції протиправно не застосував заходи зустрічного забезпечення, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ч.7 ст.153 ЦПК України в ухвалі про забезпечення позову суд зазначає вид забезпечення позову і підстави його обрання та вирішує питання зустрічного забезпечення. Суд може також зазначити порядок виконання ухвали про забезпечення позову.

Згідно із ч.1 ст.154 ЦПК України суд може вимагати від особи, яка звернулася із заявою про забезпечення позову, забезпечити відшкодування збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову (зустрічне забезпечення).

Вищенаведена процесуальна норма свідчить про те, що суд має право, однак не зобов`язаний, вимагати від особи, яка звернулася із заявою про забезпечення позову, забезпечити відшкодування збитків відповідача.

Випадки обов`язкового застосування зустрічного забезпечення встановлені ч.3 ст.154 ЦПК України, відповідно до якої суд зобов`язаний застосовувати зустрічне забезпечення, якщо: позивач не має зареєстрованого в установленому законом порядку місця проживання (перебування) чи місцезнаходження на території України та майна, що знаходиться на території України, в розмірі, достатньому для відшкодування можливих збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову, у випадку відмови у позові; або суду надані докази того, що майновий стан позивача або його дії щодо відчуження майна чи інші дії можуть ускладнити або зробити неможливим виконання рішення суду про відшкодування збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову, у випадку відмови у позові.

Жодна з наведених обставин судом не була встановлена, з огляду на що доводи апелянта апеляційний суд визнає необґрунтованими (КЦС постанова від 26 грудня 2018 року, справа 369/7793/17).

Відхиляючи даний довід, колегія суддів в тому числі керується тим, що банк має право подати заяву про зустрічне забезпечення відповідно до приписів ч.6 ст.154 ЦПК України.

Необгрунтованими є і доводи скарги про те, що судом не враховано практику ЄСПЛ при вирішенні заяви позивача, оскільки вирішуючи заяву, суд першої інстанції врахував відповідну практику ЄСПЛ, в тому числі вірно врахував рішення ЄСПЛ по справі «Шмалько проти України» про те, що право на суд, одним з аспектів якого є право на доступ до суду, тобто право подати позов з приводу цивільно-правових питань до суду. Однак це право було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній зі сторін. Таким чином, невжиття заходів забезпечення позову, може призвести до утруднення виконання рішення суду, а відтак й до порушення права особи на доступ до правосуддя, в аспекті ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Даючи оцінку доводам учасників, викладеним у апеляційній скарзі і відзиві, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони грунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення ЄСПЛ у справах «Серявін та інші проти України», «Трофимчук проти України», «Проніна проти України»). Отже, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо наведення обґрунтування рішення, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Колегія суддів враховує, що викладені в цій постанові висновки прийнятого рішення та його мотивування є достатніми і зрозумілими та відповідають вимогам закону.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судом першої інстанції судове рішення ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права і доводи апеляційної скарги відповідача цього не спростовують, колегія суддів дійшла висновку про залишення судового рішення без змін, а скарги АТ «Альфа-Банк» - без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382, 383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Альфа-Банк» - залишити без задоволення.

Ухвалу Обухівського районного суду Київської області від 07 травня 2021 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий:

Судді: