Номер провадження: 22-ц/813/4417/21
Номер справи місцевого суду: 514/316/20
Головуючий у першій інстанції Тончева Н. М.
Доповідач Таварткіладзе О. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.01.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Таварткіладзе О.М.,

суддів: Заїкіна А.П., Погорєлової С.О.

розглянувши у порядку письмового провадження в залі суду в м. Одеса апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» Крилової Олени Леонідівни на рішення Тарутинського районного суду Одеської області від 18 травня 2020 року по цивільній справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2020 року представник Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором б/н від 04.05.2011 року у розмірі 19 945,11 грн. мотивуючи це тим, що відповідач звернувся до АТ КБ «ПриватБанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав заяву № б/н від 04.05.2011 року, згідно якої отримав кредит у розмірі 4 000 гривень, у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Позивач вказує, що відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті, складає між ним та Банком договір про надання банківських послуг. Позивач надав відповідачеві у користування грошові кошти, проте відповідач умов договору не дотримується, у зв`язку з чим у нього утворилася заборгованість, яка станом на 25.10.2019 року складає 19 945,11 грн. та складається з наступного: 4 000 грн. - заборгованості за кредитом; 14 519,15 грн. - заборгованості за відсотками за користування кредитом, а також штрафів відповідно до п.2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500 грн - штраф (фіксована частина); 925,96 грн - штраф (процентна складова).

У зв"язку з тим, що відповідач відмовляється в добровільному порядку повертати борг, позивач звернувся з цим позовом до суду.

Рішенням Тарутинського районного суду Одеської області від 18 травня 2020 року позов залишено без задоволення.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, представник Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» Крилова Олена Леонідівна подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення Тарутинського районного суду Одеської області від 18 травня 2020 року скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково.

Відповідно до ч.1, 2 ст.367 ППК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є:

1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду обставинам справи;

4) порушення норм процессуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи та у випадках встановлених ч. 3 цієї статті.

Відмовляючи у позові Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про стягнення заборгованості за кредитним договором, суд першої інстанції виходив з його недоведеності та безпідставності.

Проте повністю погодитися з таким висновком суду першої інстанції не можна.

З матеріалів справи вбачається, що 04.05.2011 року ОСОБА_1 підписано анкету-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг АТ КБ «ПриватБанк», внаслідок чого на ім`я ОСОБА_1 відкрито картковий рахунок та останнім отриманий кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку у розмірі 4 000 грн.

До анкети-заяви банк додав розрахунок заборгованості, витяг з тарифів кредитування з використанням платіжної карти кредитка «Універсальна» 30 днів пільгового періоду, витяг з Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку ресурс: архів Умов та Правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/.

За розрахунком банку, заборгованість відповідача по кредиту станом на 25.10.2019 року складає 19 945,11 грн. та складається з наступного: 4 000 грн. - заборгованості за кредитом; 14 519,15 грн. - заборгованості за відсотками за користування кредитом, а також штрафів відповідно до п.2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500 грн - штраф (фіксована частина); 925,96 грн - штраф (процентна складова).

Розглядаючи вказану справу, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит)

позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

У заяві позичальника від 04.05.2011 року сума кредитного ліміту, базова процентна ставка 3% від суми заборгованості та відповідальність у вигляді неустойки (пеня, штраф) не зазначені.

Позивачем до позовної заяви доданий витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» 30 днів пільгового періоду та 55 днів пільгового періоду, де є зазначеними базова процентна ставка, підвищена процентна ставка, а також розмір пені та штрафів у разі прострочення виконання зобов язання з повернення кредиту та сплати процентів.

Проте зазначений витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» 30 днів пільгового періоду та 55 днів пільгового періоду, який був доданий Банком до позову не містить підпису позичальника ОСОБА_1 .

Інших документів, які б містили інформацію про базову процентну ставку, підвищену процентну ставку, а також розмір пені та штрафів у разі прострочення виконання зобов`язання ОСОБА_1 з повернення кредиту та сплати процентів з підписом позичальника ОСОБА_1 , позивачем до суду першої інстанції надано не було.

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив стягнути заборгованість за тілом кредиту, проценти за користування кредитом та штрафи відповідно до п.2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, у тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості, посилався на Тарифи Банку та Умови та Правила надання батьківських послуг в АТ КБ «ПриватБанк», які розміщені на сайті: https://privatbank.ua, як невід`ємні частини спірного договору.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме цей витяг з Умов та Правил надання батьківських послуг в АТ КБ «ПриватБанк» розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у АТ КБ «ПриватБанк» і що саме на такі розміри процентної ставки і пені погоджувався позичальник, як споживач банківських послуг, коли підписував заяву про видачу кредиту у вигляді кредитного ліміту на банківську карту.

Крім того, сама по собі роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в Умови та Правила споживчого кредитування, що вказано й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року у провадженні № 6-16цс15 і не спростовано позивачем при розгляді справи, яка переглядається.

Колегія суддів вважає, що у даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» у період з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви витяг з Тарифів обслуговування витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та витяг з Умов та Правил надання батьківських послуг в ПриватБанку у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може не може ґрунтуватися на припущеннях.

Надані АТ КБ «ПриватБанк» Умови та Правила надання банківських послуг в ПриватБанку з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Аналогічна правова позиція про неможливість вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, однак щодо Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт) та, зокрема пункту 5.5 цих Умов, яким установлено позовну давність тривалістю у п`ять років, оскільки такі не містять підпису позичальника, а також через те, що у заяві останнього домовленості сторін щодо збільшення строку позовної давності немає, викладена у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15).

Колегія суддів зазначає, що наявність в указаних справах неоднакових редакцій та положень Умов і Правил банківських послуг не мають правового значення, оскільки в обох випадках вид банківського кредиту, з огляду на їхній характер, цільове спрямування та об`єкт кредитування є тотожним - споживче кредитування, а визначальним є не безпосередньо вид чи характеристика умов щодо яких сторони досягли згоди та уклали договір, а саме встановлення обставин про додержання письмової форми для цих умов, після чого їх можна буде розцінювати як невід`ємну складову змісту договору.

Колегія суддів вважає, що витяг з Умов та Правил надання батьківських послуг в ПриватБанку, що розміщені на сайті: https:// www.privatbank.ua та міститься у матеріалах цієї справи, не містять підпису відповідача, а тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 26 травня 2011 року шляхом підписання анкети-заяви.

Такі висновки відповідають правовим висновкам, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, провадження № 14-131цс19.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

До суду першої інстанції відповідач ОСОБА_1 надав клопотання в якому заперечив заявлені до нього вимоги і зауважив, що з наданим позивачем до позову витягом з Умов та Правил надання батьківських послуг в ПриватБанку він на час підписання заяви про видачу кредиту, ознайомлений не був і тому вважає, що не приєднався до Умов та Правил саме в тій редакції, яка міститься у витягу з Умов та Правил надання батьківських послуг в ПриватБанку, який доданий позивачем до позову і враховуючи наведені пояснення просив розглянути справу без його участі.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як вбачається з наданого розрахунку заборгованості та випискою руху коштів по карткового рахунку, відкритому на ім`я ОСОБА_1 , останній фактично користувався кредитними коштами, які отримав в межах встановленого ліміту у розмірі 4 000 грн.

Належних і допустимих доказів на спростування вказаних обставин ОСОБА_1 не надав і у клопотанні до суду першої інстанції заперечуючи, що підписана ним заява від 26.05.2011 року є договором приєднання до Умов та Правил в редакції, яка міститься у витягу з Умов та Правил надання батьківських послуг в ПриватБанку, який доданий позивачем до позову, разом з тим не навів заперечень факту отримання ним грошових коштів в Банку і користування цими коштами в розмірах, які відображені у розрахунку заборгованості та у виписці по картковому рахунку.

Враховуючи наведене, факт отримання ОСОБА_1 грошових коштів в АТ КБ «Приватбанк», позивачем доведений, в той час, як відповідачем не доведено факту повернення грошових коштів у повному обсязі.

При таких обставинах, у суду першої інстанції не було підстав для відмови у задоволенні вимог в частині стягнення грошових коштів у розмірі 4 000 грн.

Враховуючи наведене, рішення суду в цій частині підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення вимог про стягнення грошових коштів у розмірі 4 000 грн.

Що стосується вимог про стягнення договірних процентів за користування кредитом, які розраховані Банком за ставкою, що передбачена у Тарифах Банку, витяг з яких доданий до позову, а також штрафів, передбачених Умовами та Правилами надання банківських послуг, то судова колегія вважає висновок районного суду про відмову у задоволенні вимог в цій частині таким, що відповідає встановленим у справі обставинам і таким,що заснований на законі.

В апеляційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк» вказувало, що суд першої інстанції безпідставно не взяв до уваги при визначенні розміру заборгованості за процентами підписану ОСОБА_1 довідку про умови кредитування з використанням кредитної карти «Універсальна 30 днів пільгового періоду», якою передбачено розмір, ставка та порядок нарахування відсотків за користування кредитними коштами.

Проте, як вбачається з матеріалів справи, AT КБ «Приватбанк» до позовної заяви був фактично доданий лише витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» 30 днів пільгового періоду та 55 днів пільгового періоду, який не містить підпису відповідача ОСОБА_1 , так само як не містить такого підпису і Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/.

Довідка про умови кредитування з використанням кредитної карти «Універсальна 30 днів пільгового періоду» з підписом ОСОБА_1 позивачем до районного суду не надавалася.

Слід звернути увагу, що до позову Банком було додано заяву, в якій зазначено, що Банк просить розглядати справу без участі представника позивача та підтримує заявлені вимоги у повному обсязі, і що всі необхідні докази є в матеріалах справи, а клопотання та заяви з боку позивача відсутні (а. с. 44).

Враховуючи наведене, суд першої інстанції вирішив заявлений АТ КБ «Приватбанк» позов на підставі тих доказів, які були фактично додані позивачем до позовної заяви, враховуючи при цьому подану Банком заяву про розгляд справи без участі представника позивача та про наявність всіх необхідних доказів в матеріалах справи.

В апеляційній скарзі Банком заявлено клопотання про приєднання до справи та дослідження апеляційним судом додаткового доказу - довідки про умови кредитування з використанням кредитної карти «Універсальна 30 днів пільгового періоду», яка додана апелянтом до апеляційної скарги.

Проте з урахуванням наведеного, з огляду на наявність в матеріалах справи заяви АТ КБ «Приватбанк» про те, що позивачем до позову подані всі необхідні докази і про прийняття рішення на підставі цих доказів без участі представника позивача, у суду апеляційної інстанції в розумінні ч.3 ст. 367 ЦПК України відсутні підстави для дослідження нових доказів, оскільки немає підстави вважати обставини, за яких не були позивачем подані докази до районного суду, винятковими випадками, які не залежали від волі апелянта.

Доводи апеляційної скарги про помилковість висновку районного суду засновані на необхідності дослідження апеляційним судом додаткових доказів, про прийняття яких апелянт просить суд апеляційної інстанції, але які в силу ч. 3 ст. 367 ЦПК України не можуть бути прийнятими апеляційним судом, внаслідок чого в апеляційного суду немає підстав вважати помилковим висновок районного суду, набутий на підставі тих доказів, які були подані до позову позивачем, і які були досліджені районним судом. При цьому апеляційним судом враховується, що позивачем не наведено обставини здійснення судом процесуальних перешкод для участі у розгляді справи представника Банку або обмеження судом представника позивача у подачі доказів під час розгляду справи в суді першої інстанції.

З урахуванням наведеного, колегія суддів дійшла висновку, що розглядаючи спір, суд першої інстанції в межах доводів та поданих до суду доказів повно та всебічно дослідив обставини спору, дав належну оцінку доказам, які були додані до позову та правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює і у відповідності з вимогами закону прийшов до об`єктивного висновку про залишення без задоволення вимог про стягнення процентів за договірною процентною ставкою, як це заявлено у позові Банком.

Вимог про стягнення процентів за ставкою на рівні облікової ставки НБУ з посиланням на ст. 1048 ЦК України, позивачем не заявлялося.

Фактично, як це вбачається з довідки про умови кредитування з використанням кредитної карти «Універсальна 30 днів пільгового періоду», яка додана апелянтом до апеляційної скарги, сторони погодили в договірному порядку розмір процентної ставки і відмова у задоволенні апеляційної скарги в цій частині пов`язана з неподанням даного доказу до суду першої інстанції і відсутністю виняткових випадків для прийняття даного доказу апеляційним судом.

Тому у колегії суддів відсутні підстави для зміни рішення суду першої інстанції в частині відмови у вимогах про стягнення процентів за користування кредитом у розмірі 14 519,15 грн.

Також з урахуванням наведеного та враховуючи правовий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, провадження № 14-131цс19, колегія суддів погоджується з висновком районного суду в частині відмови у вимогах про стягнення штрафів, які застосовані позивачем з посиланням на п.2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг.

Доводи апеляційної скарги в цій частині висновок районного суду не спростовують і зведені до переоцінки доказів і невірному застосуванні законодавства, яке регулює правовідносини, що склалися між сторонами з урахуванням встановлених у справі обставин. Таким чином, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції в частині відмови у вимогах про стягнення тіла кредиту - скасуванню з ухваленням в цій частині нового судового рішення про стягнення заборгованості у розмірі 4 000 грн. В іншій частині (відмова у вимогах про стягнення процентів та штрафів) рішення підлягає залишенню без змін, оскільки суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи в цій частині, не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.

Відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ч.2 п.3, ч.6 ст.141 ЦПК України у разі часткового задоволення позову судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При зверненні до суду з позовом позивач сплатив 2 102 грн., а за подання апеляційної скарги - 3 153 грн., а всього -5 255 грн.

Вимоги були заявлені на суму 19 945 грн. 11 коп. Задоволено при ухвалені апеляційним судом нового судового рішення вимоги у розмірі 4 000 грн., що становить 20,0 %. Тому з відповідача підлягає відшкодуванню на користь позивача 1051 грн. (5 255*20%).

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 383 ЦПК України, Одеський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» Крилової Олени Леонідівни - задовольнити частково.

Рішення Тарутинського районного суду Одеської області від 18 травня 2020 року в частині відмови у вимогах про стягнення заборгованості за кредитом у розмірі 4 000 грн. - скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення.

Позовні вимоги Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного Товариства Комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитом у розмірі 4 000 грн.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного Товариства Комерційний банк «ПриватБанк» судовий збір у розмірі 1 051 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повний текст постанови складено: 16.01. 2021 року.

Головуючий О.М. Таварткіладзе

Судді: А.П. Заїкін

С.О. Погорєлова