ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7899/21 Справа № 206/3502/20 Суддя у 1-й інстанції - Приваліхіна А. І. Суддя у 2-й інстанції - Деркач Н. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 листопада 2021 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Деркач Н.М.,

суддів - Городничої В.С., Пищиди М.М.,

при секретарі - Усик А.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 28 травня 2021 року та додаткове рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 16 липня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про витребування майна та відшкодування збитків , -

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про витребування майна та відшкодування збитків (том 1, а. с. 1-5).

В обґрунтування своїх позовних вимог, з подальшим їх уточненням, ОСОБА_1 зазначила, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її мати ОСОБА_4 , після смерті якої вона та її брат ОСОБА_5 (з 2018 року ОСОБА_2 ) є спадкоємцями першої черги.

Спадщину після смерті ОСОБА_4 складала квартира АДРЕСА_1 та грошовий вклад у ПАТ «КБ «Приватбанк» у розмірі 62,11 доларів США.

У травні 2011 року нотаріусом Ленінського району м. Єкатеринбурга заведено спадкову справу № 50/2011. 18 грудня 2008 року секретарем Коробівської сільської ради Золотоніського району Черкаської області Дорошенко Т.В. від імені росіянки ОСОБА_4 складено заповіт на користь ОСОБА_2 . На підставі вказаного заповіту 16 січня 2013 року приватним нотаріусом нотаріального округу м. Єкатеринбурга РФ Перовим М.В. видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом ОСОБА_2 на вищевказану квартиру, право власності на яку ним зареєстровано у Єдиному державному реєстрі нерухомості Федеральної служби державної реєстрації, кадастру та картографії РФ 21 листопада 2017 року, та вартість якої складала 9 416 062 рублі 15 копійок.

21 листопада 2017 року вказана квартира була відчужена ОСОБА_2 на користь третьої особи шляхом її дарування.

Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 27 лютого 2014 року вищевказаний заповіт від 18 грудня 2008 року визнано недійсним та скасовано свідоцтво про право на спадщину, що видане приватним нотаріусом Кравченок С.В. від 27 березня 2012 року.

Оскільки заповіт визнано недійсним, а позивач є спадкоємицею першої черги, вважає, що має право на Ѕ частку спадщини. З тих підстав, що спадкове майно ОСОБА_2 відчужене на користь третіх осіб, ОСОБА_1 не може отримати частку коштів з вкладу та набути частку права власності на вказане майно в порядку спадкування за законом, тому вартість цих часток у розмірі 50%, що еквівалентно 1 756 095 гривень 60 копійок позивач просила суд стягнути з відповідача ОСОБА_2 .

Також позивач посилалася на те, що за життя до моменту смерті її матері на праві власності належала квартира АДРЕСА_2 . У серпні 2011 року під час оформлення спадщини вона дізналася, що зазначена квартира на підставі договору купівлі-продажу від 19 листопада 2010 року, укладеного за довіреністю від імені її матері ОСОБА_3 , належить ОСОБА_2 . Після продажу квартири ОСОБА_3 не повернула довірителю грошові кошти від її продажу, тому на цей час вони зберігаються у неї без достатньої на те правової підстави, через що позивач просила повернути безпідставно набуте майно відповідно до своєї долі у спадщині у розмірі 50%, тобто 40 000 гривень.

Крім того, ОСОБА_1 указувала на те, що вартість майна не була погоджена із довірителем, а тому визначення її вартості у розмірі 80 000 гривень є занадто заниженою та наносить шкоду й матеріальні збитки довірителю у розмірі 320 000 гривень, оскільки реальна вартість квартири на той час складала 400 000 гривень.

04 травня 2020 року вона направила ОСОБА_3 вимоги на повернення грошей та відшкодування збитків, на які відповіді не отримала, кошти їй не повернуто, завдану шкоду не відшкодовано.

Тому позивач просила суд стягнути з ОСОБА_3 безпідставно набуте майно у розмірі 40 000 гривень та збитки у розмірі 160 000 гривень.

Рішенням Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 28 травня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Додатковим рішенням Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 16 липня 2021 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на правову допомогу у розмірі 27 500 гривень.

Не погодившись з такими рішеннями суду, позивач звернулася до суду з апеляційними скаргами, в яких, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі та відмовити у стягненні витрат на правничу допомогу.

Апеляційні скарги мотивовані тим, що суд першої інстанції не повно з`ясував усі фактичні обставини справи та не дослідив і не надав належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам, не сприяв повному, об`єктивному та неупередженому її розгляду, а тому рішення суду не відповідають фактичним обставинам справи, є незаконними та необґрунтованими.

Згідно з частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду у межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 від 14 липня 2011 року (а. с. 6).

ОСОБА_4 є матір`ю позивача, що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 від 12 жовтня 1977 року та відповідача ОСОБА_2 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 від 26 липня 1966 року (а. с. 7, 8).

18 грудня 2008 року секретарем Коробівської сільської ради Черкаської області Дорошенко Т.А. від імені ОСОБА_4 складено заповіт, відповідно до якого все майно, що буде їй належати на день її смерті, вона заповідає своєму сину ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а. с. 21).

27 березня 2012 року приватним нотаріусом Золотоніського районного нотаріального округу Черкаської області Кравченок С.В. видано ОСОБА_5 свідоцтво про право на спадщину за заповітом на грошовий вклад у розмірі 62 долара 11 центів США, що належали ОСОБА_4 (а. с. 22).

16 січня 2013 року нотаріусом нотаріального округу м. Єкатеринбурга Свердловської області РФ Перовим М.В. видано ОСОБА_5 свідоцтво про право на спадщину за заповітом на квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 23).

Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 27 лютого 2014 року у справі № 419/3259/12 заповіт ОСОБА_4 , що засвідчений Коробівською селищною радою Золотоніського району Черкаської області від 18 грудня 2008 року, та свідоцтво про право на спадщину, що видане ОСОБА_5 приватним нотаріусом Кравченкок С.В. після смерті ОСОБА_4 , визнані недійсними (а. с.25-33).

12 червня 2017 року рішенням Московського районного суду м. Харкова у справі № 643/5851/17, яке залишено без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 19 жовтня 2017 року, у задоволенні позову ОСОБА_6 до ОСОБА_5 , Коробівської сільської ради Золотоніського району Черкаської області, третя особа ОСОБА_1 , про визнання заповіту недійсним відмовлено (том 2, а. с. 120-129).

20 січня 2014 року рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 , що укладений 19 листопада 2010 року та посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Отроцюк О.В. та зареєстрований в реєстрі за № 4831 (том 1, а. с. 68-72).

12 березня 2014 року рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 21 січня 2014 року скасовано (том 1, а. с. 73-75).

12 січня 2018 року відповідач змінив прізвище з « ОСОБА_7 » на « ОСОБА_8 », що підтверджується свідоцтвом про зміну імені серії НОМЕР_4 від 12 січня 2018 року (а. с. 13).

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 посилалася на те, що оскільки заповіт визнано недійсним, а позивач є спадкоємицею першої черги, вважає, що має право на Ѕ частку спадщини. Крім того, ОСОБА_1 указувала на те, що вартість спірного відчуженого майна не була погоджена з довірителем, а тому визначення її вартості у розмірі 80 000 гривень є занадто заниженою та наносить шкоду й матеріальні збитки, які не відшкодовано, тому позивач просила суд стягнути з ОСОБА_3 безпідставно набуте майно у розмірі 40 000 гривень та збитки у розмірі 160 000 гривень.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано суду доказів на підтвердження визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом на квартиру АДРЕСА_1 , що видане нотаріусом нотаріального округу м. Єкатеринбурга Свердловської області РФ Перовим М.В., тому відсутні докази того, що квартира, 50% вартості якої позивач просить стягнути з відповідача на її користь, отримана останнім без достатньої правової підстави, у звязку з чим відсутні підстави для задоволення позовних вимог. Крім того, суд встановив, що ОСОБА_3 набула грошові кошти у сумі 82040 гривень за достатніх правових підстав, у спосіб, що не суперечить цивільному законодавству, з метою його передачі довірительниці. Доказів, які б спростовували дану обставину, позивачем не надано.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до положень частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Згідно з частинами першою та другою статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Конструкція статті 1212 ЦК, як і загалом норм глави 83 ЦК, свідчить про необхідність установлення так званої «абсолютної» безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору.

Таким чином, права особи, яка вважає себе власником майна, підлягають захисту шляхом задоволення позову до володільця з використанням правового механізму, встановленого статтею 1212 ЦК України, у разі наявності правових відносин речово-правового характеру безпосередньо між власником та володільцем майна.

Такий спосіб захисту можливий шляхом застосування кондикційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 1212 ЦК України, які дають право витребувати в набувача це майно.

Матеріалами справи встановлено, що рішенням Московського районного суду м. Харкова від 12 червня 2017 року у справі № 643/5851/17, яке залишено без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 19 жовтня 2017 року, залишеною без змін постановою Верховного Суду від 28 січня 2019 року, у задоволенні позову ОСОБА_6 до ОСОБА_5 , Коробівської сільської ради Золотоніського району Черкаської області, третя особа ОСОБА_1 , про визнання заповіту недійсним відмовлено (том 2, а. с. 120-129).

Зазначеними судовими рішеннями встановлено, що при складанні 18 грудня 2008 року заповіту, посвідченого секретарем Коробівської сільської ради Черкаської області Дорошенко Т.А. від імені ОСОБА_4 , дотримані вимоги щодо його форми та посвідчення, заповіт складений у письмовій формі та посвідчений уповноваженою особою. Заповідач на свій розсуд вирішила долю належного і яке буде належати їй майна.

16 січня 2013 року нотаріусом нотаріального округу м. Єкатеринбурга Свердловської області РФ Перовим М.В. видано ОСОБА_5 свідоцтво про право на спадщину за заповітом на квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 23).

Наведені вище обставини свідчать про те, що відповідач ОСОБА_2 набув право на спадкове майно після смерті матері з належних правових підстав.

Зазначене вище свідоцтво про право на спадщину є чинним, у встановленому законом порядку не скасовано.

Тому висновок суду першої інстанції про відсутність доказів на підтвердження визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом на квартиру АДРЕСА_1 , що видане нотаріусом нотаріального округу м. Єкатеринбурга Свердловської області РФ Перовим М.В., тому відсутні докази того, що квартира, 50% вартості якої позивач просить стягнути з відповідача на її користь, отримана останнім без достатньої правової підстави, є правильним, законним та обгрунтованим.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що свідоцтво про право на спадщину видається на підтвердження існування права і його оскарження є неефективним способом захисту спростовуються положеннями статті 1301 ЦК України, якою передбачено, що свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

Що стосується посилання апелянта на рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 27 лютого 2014 року, яким визнано недійсним заповіт ОСОБА_4 , що посвідчений Коробівською селищною радою Золотоніського району Черкаської області від 18 грудня 2008 року, та свідоцтво про право на спадщину, що видане ОСОБА_5 приватним нотаріусом Кравченкок С.В. після смерті ОСОБА_4 , то колегія суддів зазначає, що його ухвалено на підставі висновку експертизи, який в подальшому було спростовано іншим висновком експерта, яким встановлено, що підпис в оспорюваному заповіті належить матері сторін у справі.

Апеляційний суд також погоджується з висновком суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 з наступних підстав.

Матеріалами справи встановлено, що підставою для звернення позивача до суду з позовними вимогами до ОСОБА_3 було відчуження останньою на підставі довіреності від матері позивача квартири АДРЕСА_2 за занадто заниженою ціною. Як зазначила позивач, після продажу квартири ОСОБА_3 не повернула довірителю грошові кошти від її продажу, тому на цей час вони зберігаються у неї без достатньої на те правової підстави. Тому позивач просила суд стягнути з ОСОБА_3 безпідставно набуте майно у розмірі 40 000 гривень та збитки у розмірі 160 000 гривень.

При цьому, колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для стягнення з відповідача ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 зазначених грошових сум.

Як встановлено з матеріалів справи, мати позивача ОСОБА_4 за життя уповноважила ОСОБА_3 управляти та розпоряджатися усім належним їй майном, що підтверджується довіреністю від 19 листопада 2010 року, яка посвідчена приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Отроцюк О.В. (том 1, а. с. 61-62).

На підставі вказаної довіреності ОСОБА_3 від імені ОСОБА_4 укладено з ОСОБА_5 договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 від 19 листопада 2010 року, що посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського округу Отроцюк О.В. та зареєстровано в реєстрі за № 4831 (том 1, а. с. 63-64).

Зазначена довіреність не оскаржена та у встановленому законом порядку не скасована, тобто відповідач ОСОБА_3 мала повноваження на відчуження квартири, яка належала ОСОБА_4 .

Що стосується посилань в апеляційній скарзі на те, що відповідач здійснила відчуження спірної квартири за заниженою ціною та не передала кошти довірителю, то вони були предметом дослідження у суді першої інстанції,їм дана належна правова оцінка.

Крім того, відповідно до п. 2.1 та 2.2 договору купівлі - продажу, продаж квартири за домовленістю сторін вчинено за 82 040 гривень, сторонами підтверджено факт повного розрахунку за квартиру.

Також апеляційний суд зауважує, що договір купівлі - продажу спірної квартири був предметом дослідження у судовій справі. 20 січня 2014 року рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 , що укладений 19 листопада 2010 року та посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Отроцюк О.В. та зареєстрований в реєстрі за № 4831 (том 1, а. с. 68-72). 12 березня 2014 року рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 21 січня 2014 року скасовано. (том 1, а. с. 73-75)

З огляду на наведені обставини апеляційний суд вважає, що позивач не довела належними та допустимими доказами підстави для стягнення з відповідача ОСОБА_3 на її користь грошових сум в порядку ст.1212 ЦК України.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Таким чином, наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції.

Вищевикладене свідчить про те, що апеляційна скарга ОСОБА_4 на рішення суду першої інстанції є необґрунтованою, а тому не підлягає задоволенню.

При цьому апеляційний суд вважає за необхідне частково задовольнити апеляційну скаргу ОСОБА_4 на додаткове рішення суду з наступних підстав.

Положеннями статті 59 Конституції України передбачено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод,1950 року. Так у справі "Схід/Захід Альянс Лімітед" проти України" (заява N 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України від 05 липня 2012 року "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону України"Про адвокатуру та адвокатську діяльність" встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Відповідно до п.6 ч. 1 ст.1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення.

Відповідно до статті 19 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави;складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру;представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Згідно зі ст. 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.

Разом із тим, чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Верховний Суд у своїй постанові від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц дійшов висновку, що саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.

Як вбачається з матеріалів справи, згідно з договором про надання правничої допомоги від 19 жовтня 2020 року правничу допомогу ОСОБА_2 у даній справі надавала адвокат Головашич Юлія Олександрівна. (том 2, а. с. 29).

На підтвердження витрат на професійну правничу допомогу ОСОБА_2 надано акт наданих послуг від 18 травня 2021 року до договору про надання правничої допомоги від 19 жовтня 2020 року. (том 3, а. с. 95-96)

Відповідно до додаткової угоди № 1 до вказаного договору встановлено розмір гонорару адвоката за надання правової допомоги у сумі 27 500 гривень, яка складається з: авансового платежу у розмірі 7000 гривень; авансового платежу до ухвалення судом рішення у розмірі 5000 гривень; оплату участі адвоката у кожному судовому засіданні у розмірі 500 гривень та, у разі ухвалення позитивного рішення для клієнта, додатковий гонорар (премія) у розмірі 15000 гривень.

Доказами фактично понесених ОСОБА_2 витрат на правничу допомогу у розмірі 12025 гривень 13 копійок є квитанція № 1 від 19 жовтня 2020 року на суму 7000 гривень (том 2, а.с. 171) та платіжне дорученням № Р24А881665569А80092 від 18 травня 2021 року на суму 5025 гривень 13 копійок (том 3, а. с. 98-99).

Додатковим рішенням Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 16 липня 2021 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на правову допомогу у розмірі 27 500 гривень.

Колегія суддів вважає, що надані відповідачем докази підтверджують витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката та є обґрунтованими.

Разом з тим, розподіляючи витрати, які відповідач поніс на професійну правничу допомогу, колегія суддів, враховуючи критерій реальності та співмірності, дійшла висновку про те, що наявні в матеріалах справи докази понесення витрат та обумовена сума гонорару не є безумовною підставою для відшкодування судом витрат на професійну правничу допомогу в зазначеному у додатковому рішенні розмірі з іншої сторони, адже цей розмір має, окрім доведеності документально, відповідати критерію розумної необхідності таких витрат.

З урахуванням складності справи, обсягу і складності виконаної адвокатом роботи, критерію необхідності складання процесуальних документів та значимості таких дій у справі, виходячи з її конкретних обставин, колегія суддів вважає, що витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 27500 грн. є завищеними, що суперечить принципу розподілу судових витрат.

Враховуючи вищевикладене та складність справи, з урахуванням виконаної адвокатом роботи, принцип співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, а також критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, колегія суддів вважає за необхідне зменшити їх розмір та стягнути з позивача на користь відповідача витрати на професійну правничу допомогу, пов`язані з розглядом справи, в сумі 12 025 гривень 13 копійок.

Виходячи із зазначеного, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу позивача на додаткове рішення задовольнити частково.

При цьому, апеляційний суд не погоджується з доводами апеляційної скарги позивача про наявність підстав для відмови у стягненні з неї витрат, понесених відповідачем на правничу допомогу, оскільки вони спростовуються наведеними вище обставинами та нормами закону.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 28 травня 2021 року залишити без задоволення.

Рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 28 травня 2021 року залишити без змін.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на додаткове рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 16 липня 2021 року задовольнити частково.

Змінити додаткове рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 16 липня 2021 року в частині розміру витрат на правничу допомогу, яка стягнута з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 , зменшивши його з 27 500 грн. до 12025,13 грн.

В іншій частині додаткове рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 16 липня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Судді: Н.М. Деркач

В.С. Городнича

М.М. Пищида