КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 жовтня 2021 року

справа № 758/7759/18

провадження № 22-ц/824/10580/2021

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача: Музичко С.Г.,

суддів: Болотова Є.В., Олійника В.І.,

при секретарі: Русинчук І.І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - ОСОБА_2

третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Чайка Ірина Григорівна

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 на рішення Подільського районного суду м. Києва від 02 листопада 2020 року, ухваленого під головуванням судді Ларінової Н.М., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Чайка Ірина Григорівна, про визнання недійсним договору дарування нерухомого майна та скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно,

В С Т А Н О В И В :

В червні 2018 року ОСОБА_1 , звернувся до суду із вищевказаним позовом, в якому просив:

1) визнати недійсним договір дарування нежилих приміщень № 1 та № 7 (групи приміщень № 26 (в літері А)), загальною площею 69,70 кв.м., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , укладений 18.06.2012 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чайкою Іриною Григорівною 18.06.2012 року, зареєстрований в реєстрі за № 577;

2) скасувати державну реєстрацію права власності на нежилі приміщення № 1 та № 7 (групи приміщень № 26 (в літері А)), загальною площею 69,70 кв.м., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 , реєстраційний номер майна 36884645, номер запису 7554п в книзі 124п-202, проведену на підставі Договору дарування, посвідченого Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чайкою Іриною Григорівною 18.06.2012 року та зареєстрованого в реєстрі за № 577.

Позов мотивований тим, що спірний договір дарування підписаний сторонами, та посвідчений Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чайкою Іриною Григорівною 18.06.2012 року, укладений обманним шляхом. Зловживаючи довірою позивача ОСОБА_2 змусив підписати договір дарування, повідомивши, що слід з`явитись до нотаріуса та підписати документи, необхідні для пришвидшення завершення процесу оформлення приміщення після реконструкції, оскільки придбана квартира позивачем АДРЕСА_2 реконструювалась в нежитлові приміщення. Позивач є іноземцем (громадянином Австралії) та не розуміє українську мову, обмежено володіє російською мовою, за доводами сторони позивача, перекладач був відсутній в момент підписання документів у нотаріуса. Як вважав позивач, ним підписано договір довірчого управління майном, для поліпшення процесів комунікації з державними і комунальними органами влади для закінчення оформлення документів з перепланування і реконструкції приміщення. Враховуючи незнання української мови, позивач в достатній мірі не усвідомлював значення документу, а тому правочин не може бути таким, що відповідає його дійсній волі та вільному волевиявленню. Згадане нерухоме майно є єдиним житлом для позивача, фактична передача спірного нерухомого майна не відбулось, позивач після укладення спірного договору фактично продовжив проживати та сплачувати комунальні платежі за приміщення.

На думку сторони позивача, відповідач ОСОБА_2 , зловживаючи довірою позивача, ввів останнього в оману щодо дійсних наслідків правочину та його правової природи, скориставшись незнанням державної мови.

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 02 листопада 2020 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду представник позивача подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати, постановити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що ОСОБА_2 обманним шляхом, зловживаючи довірою ОСОБА_1 змусив позивача підписати оспорюваний договір дарування. Апелянт вказує на те, що позивач є іноземцем та не розуміє українську мову, обмежено володіє російською та перекладач на момент підписання договору у нотаріуса був відсутній. Стверджує, що позивач вважав, що ним підписано договір довірчого управління майном для поліпшення процесу комунікації із державними та комунальними органами влади для закінчення оформлення документів з приводу приміщення. В апеляційній скарзі апелянт посилається також на те, що нерухоме майно є єдиним житлом для позивача, та фактична передача такого майна не відбулась, ОСОБА_1 продовжує проживати та сплачувати комунальні послуги за приміщення. Вказує, що відповідач здійснив переоформлення особових рахунків на своє ім`я лише у 2018 році, тобто через 6 років з моменту дарування. Вважає, що сам по собі факт прочитання сторонам тексту оспорюваного договору дарування та роз`яснення нотаріусом суті договору не може бути підставою для відмови у задоволенні позову.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції залишити без змін. Стверджує, що позивач володіє українською мовою, оскільки попередньо укладені правочини, зокрема доручення від 07.10.2003 року, довіреність від 11.12.2006 року, заповіт від 23.05.2012 року, та ін., підписані позивачем та складені українською мовою без перекладача. Вказує, що фактична передача спірного нерухомого майна відбулась в день укладення договору дарування. Крім того, відповідач використовував приміщення для власних потреб, що підтверджується матеріалами справи, зокрема: протоколом замовлення послуг та обладнання від 20.06.2012 року щодо постачання інтернету, реєстраційним посвідченням №, виданим 18.06.2015 року Державною податковою інспекцією, яким зареєстровано у суб`єкта господарювання - ОСОБА_5 , яка є дружиною відповідача, як в офісі бюро перекладів реєстратор розрахункових операцій, договором оренди нерухомого майна від 10.09.2014 року між відповідачем та ТОВ «Уно Тревел», та інші.

В судовому засіданні позивач та його представник апеляційну скаргу підтримали, просили її задовольнити.

В судовому засіданні відповідач та його представник проти задоволення апеляційної скарги заперечували, просили рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про місце, дату та час розгляду справи повідомлялись належним чином.

Перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив із відсутності передбачених ст. 203, 230 ЦК України підстав для визнання оспорюваного позивачем договору дарування недійсним, оскільки позивачем жодними належними та допустимими доказами не доведено, що при укладенні договору дарування мала місце помилка чи договір укладений шляхом обману.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Судом встановлено, що 21 січня 2003 року між ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ; ОСОБА_10 та ОСОБА_11 (які діють від свого імені та від імені своєї неповнолітньої доньки ОСОБА_12 ), та позивачем (Покупець) укладено Договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 .

18.06.2012 р. між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено Договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чайкою І.Г., за реєстровим № 577, згідно з яким позивач подарував належні йому на праві власності нежилі приміщення № 1 та № 7 (групи приміщень № 26 (в літері А), загальною площею 69,70 кв.м., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_2 (Відповідачу).

Позов обґрунтований тим, що позивач є іноземцем, який не розуміє українську мову, та значення своїх дій при підписанні спірного договору, а також підставою для задоволення позову зазначено ст. 230 ЦК України та вказано, що відповідач ввів в оману позивача щодо дійсних наслідків правочину та його правової природи. При цьому, правочин викладений українською мовою та без застосування послуг перекладача, тоді як позивач, як громадянин іншої держави, українську мову не розумів.

Відповідно до ч. 1 ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Статтею 203 ЦК України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Частиною першою статті 230 ЦК України передбачено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша стаття 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до статей 229 - 233 ЦК ( 435-15 ) правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним.

Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК ( 435-15 )), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення.

Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов`язань, які виникли з правочину, і не пов`язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину.

Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Відповідно до договору дарування від 18.06.2012 року ОСОБА_1 подарував нежилі приміщення № 1 та № 7 (групи приміщень № 26 (в літері А), загальною площею 69,70 кв.м., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_2 (а.с. 13 т. 1).

В пунктах 8, 9 та 10 договору дарування позивач стверджує, що цей договір не носить характеру мнимого та удаваного правочину; що дарування позивач здійснив за доброю волею, без будь-яких погроз, без примусу та без насильства, як фізичного так і морального; цей договір складений при ясній пам`яті та повному розумінні позивачем його умов та термінології українською мовою, і не є приховуванням іншого правочину між дарувальником та обдаровуваним, відповідає дійсним намірам створити відповідні юридичні наслідки.

В пункті 15 договору дарування позивач стверджує, що йому нотаріусом роз`яснено зміст статей Цивільного кодексу України, зокрема: ст.ст. 215-236, якими передбачено правові наслідки недійсності правочину, а також зміст ст. 192 КК України, а саме: «Заподіяння майнової шкоди шляхом обману або зловживання довірою».

Крім того, в договорі дарування ОСОБА_1 стверджує, що зміст тексту, викладеного українською мовою, в цьому договорі розуміє, та вказаний договір містить підпис та прізвище позивача прописом українською мовою.

Нотаріусом в договорі дарування зазначено, що дієздатність позивача перевірено.

Згідно наданих письмових пояснень третьої особи - нотаріуса, ОСОБА_13 останньою попередньо було проведено з позивачем бесіду, в ході якої було запропоновано позивачу скористатися послугами перекладача, на що позивач відмовився, мотивуючи тим, що достатньо володіє українською мовою. Цей факт було відображено в тексті договору. З пояснень нотаріуса вбачається, що під час посвідчення спірного договору дарування ніяких зовнішніх ознак психічного захворювання при спілкуванні з Дарувальником у нього помічено не було, він поводив себе адекватно, спокійно та врівноважено, розумів суть запитань та керував своїми діями та розумів їх наслідки ( а.с.61-63 т.2)

Враховуючи наведене доводи позивача щодо неволодіння ним українською мовою, з огляду на його громадянство, та відсутність перекладача під час підписання спірного договору судом сприймаються критично. При цьому, судом також відсутність перекладача під час підписання договору купівлі-продажу спірної квартири, так і під час підписання спірного договору, що свідчить про відсутність необхідності залучення перекладача для укладення вказаних договорів та розуміння їх змісту.

В ході розгляду справи судом першої інстанції встановлено, що позивач більше 10 років проживає на території України та має посвідку на проживання.

Крім того, в матеріалах справи наявні :

- довіреність від 23.05.2012 року, відповідно до якої ОСОБА_1 уповноважив ОСОБА_2 бути представником в відповідних органах, установах та організаціях, складена українською мовою та в якій зазначено про те, що ОСОБА_1 розуміє зміст тексту такого правочину;

- заповіти від 08.12.2009 року, від 23.05.2012 року складені українською мовою та підписані ОСОБА_1 .

Враховуючи наведене, відсутні підстави вважати, що позивач не розуміє українську мову в достатній мірі для укладення правочинів.

Разом із тим, ОСОБА_1 не був позбавлений можливості залучити перекладача при укладенні правочину, та не був зобов`язаний укладати відповідний договір у разі нерозуміння його змісту, враховуючи, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості як встановлено ст. 627 ЦК України.

Будь-яких даних про те, що договір був укладений під впливом обману, внаслідок навмисного введення в оману позивача,останнім не наведено та матеріали справи не містять.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивач продовжував проживати у спірних приміщеннях та сплачувати комунальні послуги, а також той факт, що відповідач переоформив особові рахунки лише у 2018 році не є належними, достатніми доказами та самостійною підставою для визнання недійсним договору дарування.

Пунктом 13 спірного договору дарування від 18.06.2012 року спірної квартири сторонами було визначено, що право власності у Обдарованого на дарунок виникає з моменту його прийняття, та Обдарований засвідчив, що він дарунок приймає, прийняттям дарунку вважатиметься одержання Обдарованим оригінального примірника цього договору після нотаріального його посвідчення.

Крім того, факт прийняття відповідачем в дар спірного майна підтверджується витягом про державну реєстрацію прав № 34642372, виданого КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна» від 26.06.2012 р., відповідно до якого право власності за ОСОБА_2 на спірні нежилі приміщення зареєстровано на підставі договору дарування, номер запису 7554п в книзі 124п-202 (а.с.110 т.1).

Колегія суддів погоджується із висновком суду про відсутність передбачених ст. 203, 230 ЦК України підстав для визнання оспорюваного позивачем договору дарування недійсним, оскільки позивач жодними належними та допустимими доказами не довів, що при укладенні договору дарування дійсно мала місце помилка чи договір укладений шляхом обману. Звернення позивача до нотаріуса з приводу укладення договору дарування, котрому роз`яснено правову природу такого правочину і наслідки якого були зрозумілими, обговорення і досягнення сторонами під час укладення правочину істотних умов саме договору дарування, а не договору довірчого управління, повідомлення позивачем іншим особам (відповідачу та нотаріусу) про намір укласти договір дарування, в сукупності свідчать про те, що волевиявлення позивача було вільним, відповідало його внутрішній волі і було спрямоване саме на укладення договору дарування, а не договору довірчого управління майном.

Вимоги позивача є безпідставними і такими, що не підлягають до задоволення.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Подільського районного суду м. Києва від 02 листопада 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Суддя-доповідач

Судді