КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 жовтня 2021 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача Білич І.М.,

суддів: Коцюрби О.П., Слюсар Т.А.

при секретарі Довгопола А.В.

за участі: позивач ОСОБА_1

представник позивача ОСОБА_2

представник відповідача Строєв О.В.

представник третьої особи Брацейко І.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката Строєва Олексія Васильовича, який діє в інтересах ОСОБА_4 , на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 13 травня 2021 року, ухвалене під головуванням судді Шевченківського районного суду м. Києва Савицького О.А.,

у цивільній справі № 761/25544/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Шевченківська районна в місті Києві державна адміністрація як орган опіки та піклування, Печерська районна в місті Києві державна адміністрація як орган опіки та піклування, про визначення місця проживання дитини.

в с т а н о в и л а :

У червні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив, з урахуванням змін та уточнень позовних вимог, визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом із ним як батьком дитини за адресою: АДРЕСА_1 .

Обґрунтовуючи позовні вимоги тим, що він перебував з відповідачем у шлюбі, від якого вони мають малолітнього сина - ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 .

До 2016 року він, як батько, вільно без перешкод займався вихованням сина, з червня 2016 року погодився, що син буде проживати з матір`ю (відповідачем в справі). Однак, після цього відповідач фактично позбавила його можливості бачитися з сином, без його згоди змінила місце проживання дитини, перевела сина до іншого навчального закладу.

Зауважуючи, що з 09 липня 2019 року відповідач залишила сина у батька позивача, а в подальшому дитина стала проживати постійно з ним за його місцем реєстрації. Його дослідження за результатми перевірки служби у справах дітей Печерської районної в м.Києві державної адміністрації вказують на те, що мати не здатна піклуватися про їх спільну дитину. Відповідач перешкоджає службі у справах дітей перевірити умови проживання дитини та здійснити оцінку середовища на предмет його безпечності, ставлення дитини до матері, стан здоровя дитини, спроможність відповідача утримуати дитину. Натомість він відкритий для перевірки його можливостей. Його наміри бути поряд із сином реальні. Має придатні для виховання житлові умови, не судимий, не притягувався до кримінальної відповідальності, психічно здоровий, має стабільний дохід, працює, позитивно характеризується за місцем роботи, відповідально відноситься до батьківських обов`язків. Відтак просив суд задводьнити заявлені позовні вимоги в поновму обсязі.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 13 травня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 про визначення місця проживання дитини, задоволено.

Визначеномісце проживання малолітнього ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом зі своїм батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за адресою: АДРЕСА_1 .

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Не погодившись з рішенням суду, представник відповідача подав апеляційну скаргу, за результатами розгляду якої ставив питання про скасування рішення та ухвалення нового про відмову у задоволенні позову. Вказуючи при цьому на його необґрунтованість, незаконність та ухвалення за неповного зясуваня обставин, що мають значення для справи.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач зауважував, що відповідач свідомо в апеляційній скарзі уникає питання дослідження предмета доказування у справі, не заявляючи зустрічних вимог про визначення місця проживання дитини з нею та не надаючи доказів, на підтвердження того, що вона краще може забезпечити інтереси дитини ніж батько.

Весь час, що справа перебувала на розгляді в суді першої інстанції, відповідач використовувала виключно для отримання матеріальних благ (аліментів), і не в інтересах дитини, який проживає з батьком з 10 липня 2019 року, тобто для задоволення власних потреб.

У судовому засіданні позивач, представник позивача та представник третьої особи не визнали подану апеляційну скаргу, заперечували проти її задоволення.

Представник відповідача підтримав подану апеляційну скаргу, просив суд задовольнити її в повному обсязі.

Інші учасники справи, будучи належним чином повідомленими про розгляд справи, у судове засідання не з`явилися, клопотань про відкладення розгляду справи не подавали, у зв`язку з чим колегія суддів вважала за можливе розглянути справу за відсутності осіб, які не з`явилися, у силу вимог ст. 372 ЦПК України.

Відповідач ОСОБА_4 не з'явившись до суду подала письмові пояснення в яких вказувала на те, що позивач за час спільного проживання жодного дня ніде не працював, крав кошти з гаманця та купував наркотики, програвав їх в ігрових автоматах, вів аморальний спосіб життя, дитиною не цікавився. Вона із бабусею навчила дитину писати, читати. Хоч дитина і знаходилася на домашньому навчанні, однак було здано всі атестації по всім предметам за 3 та 4 класи. Завдяки її зусиллям дитина була переведена до 5 класу на денну форму навчання, а відтак в неї відкрилися безмежні можливості на майбутнє, оскільки учні гімназії №32 «Успіх» відвідують інші держави, спілкуються з іноземцями, вивчаючи різні мови. За час проживання з дитиною вона та її нинішній чоловік намагалися розвити в дитині любов до навчання, книг, самостійність та пристосувати до майбутнього життя. Дитина розмовляла ввічливо, до старших відносилася з повагою. Навчилася самостійно себе обслуговувати, мити посуд, підлогу, самостійно складати портфель, ходити до магазину, здійснювати покупки. Він став справжнім чоловіком.

Батько ж дитини жодного разу не зателефонував, не поцікавився станом її здоров`я, його успіхами в навчанні, тобто просто відмовився від дитини.

Вона не могла довести в суді обставин того, що позивач вкрав дитину (перебувала на лікуванні разом з іншою малолітньою дитиною, зверталася до суду з клопотаннями, не отримувала листів від Комісії ШРДА). Відтак в повній мірі не могла використати свої процесуальні права, в тому числі і щодо подання та долучення до матеріалів справи письмових доказів.

Тепер, коли дитина перебуває у батька та бабусі ( ОСОБА_6 ), то всі її зусилля зведені на нівець. Дитина самостійно не може нічого робити, окрім як грати в комп`ютерні ігри в яких присутнє насильство та вбивство. Батько не сповістивши її перевів хлопчика до іншої школи прикриваючи свої дії висновком інклюзивного центру. Та почав водити сина по невідомим їй медичним закладам, приписуючи неіснуючі хвороби психіки. Вона весь час намагаючись налагодити відносини з сином передавала гроші, одяг та продукти для сина через своїх дідуся та бабусю. Забираючи гроші позивач повертав одяг який його не влаштовував. Весь цей час позивач з матір`ю знаходились на утриманні її дідуся та бабусі, однак мовчать про це.

Звертаючись до суду, просила перевірити дитину на наявність в його крові наркотичних, медикаментозних препаратів, оскільки син спілкуючись з нею вказував на те, що бабуся (колишній лікар стоматолог) давала йому ліки від «агресії». Наразі вважає, що син накручений та заляканий батьком та бабусею, на роботі у бабусі який лікар сказав «що відріже йому язика, якщо дитина буде щось казати матері, а потім показав пістолета». Відтак, просила не брати до уваги покази дитини, навіть якщо вони будуть дані нею на її користь. Оскільки дитина не може зараз нормально сприймати ситуацію.

Зазначала також про те, що дитина спить в одній кімнаті з бабусею. Оскільки батько зі своєю співмешканкою кожен день коле собі якість препарати, а потім валяється в ліжку, займаючи другу кімнату у квартирі.

Своїми діями батько показує дитині, що порушувати закон легко, надаючи до суду підроблені документи, вводячи суд і службу у справах дітей в оману та неодноразово повідомляючи їй, що все буде вирішено на його користь.

Наразі вона намається повернути дитину, однак не хоче її травмувати, приїхавши до суду і влаштувавши скандал. Нехай суд прийме рішення, а вона поверне дитину до нормального середовища без бійок і скандалів, дитина бачити цього не повинна. Як тільки суд відмовить позивачу у задоволенні позову вона негайно забере дитину до своєї оселі і надалі продовжуватиме піклуватися про його здоров`я та щасливе майбутнє, щоб він виріс гідним чоловіком та громадянином України.

При цьому просила суд провести судово-психіатриччну експертизу позивача, так як він надав підробну довідку про свій стан здоров`я. Та перевірити його на знаходження в стані наркотичного сп`яніння, під впливом лікарських препаратів.

Також вказувала на надання своєї згоди, щодо здійснення перевірки відносно дитини, а саме взяття аналізів крові на з`ясування чи знаходиться він під впливом наркотичних засобів, медикаментів, алкоголю.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, що з`явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що подана апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

Так, судом при розгляді справи встановлено, що 30 червня 2007 року між позивачем та відповідачем був зареєстрований шлюб, який 21 березня 2016 року рішенням Шевченківського районного суду м. Києва було розірвано.

Від шлюбу сторони мають сина ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Злистопада 2015 року ОСОБА_4 разом з неповнолітнім сином переїхала проживати до квартири розташованої за адресою: АДРЕСА_2 .

У2016 році ОСОБА_4 зареєструвала новий шлюб із ОСОБА_8 , змінала прізвище на « ОСОБА_4 » та переїхала разом з сином ОСОБА_5 проживати до квартири нового чоловіка,яка належить батькам чоловіка за адресою: АДРЕСА_3 .

НеповнолітнійОСОБА_5 з 2016 року був зарахований догімназії № 32 «Успіх», однак навчальний заклад майже не відвідував.

З висновку Служби у справах дітей Печерського районна в м. Києві державної адміністрації від 05 листопада 2018 рокувбачається, що 09 листопада 2017 року до Служби у справах дітей Печерського районна в м. Києві державної адміністрації надійшло повідомлення адміністрації гімназії № 32 «Успіх» про те, що з вересня 2016 року в гімназії навчається ОСОБА_5 , який без поважних причин не відвідує гімназію, а саме у 2016-2017 навчальному році (2 клас) протягом ІІ семестру з 88 робочих днів хлопчик пропустив 34 дні (38,6%), у 2017-2018 навчальному році (3 клас) протягом вересня - жовтня з 40 робочих днів пропустив- 27 (67,5%). З них жодного дня по хворобі. З 02 жовтня 2017 року по 27 жовтня 2017 рік ОСОБА_5 на уроках не було.

Утелефонному режимі, працівнику школи мати пояснила відсутність дитини - сімейними обставинами (виїзд за межі міста). А після осінніх канікул, 06 листопада 2017 року, ОСОБА_5 прийшов на заняття без медичної довідки або пояснювальної записки.

Питання порушення прав дитини на освіту та невиконання ОСОБА_4 батьківських прав декілька разів виносилося на розгляд засідання робочої групи з питань взаємодії суб`єктів соціальної роботи з сім`ями, які перебувають у складних життєвих обставинах при Печерській районній в м. Києві адміністрації. На засідання запрошувалась мати та адміністрація гімназії, але мати дитини жодного разу не приходила та не писала жодних пояснень.

Крім того, вказаним висновком, було встановлено, що служба у справах дітей не може отримати підтвердження про те, що мати дитини виконує батьківські обов`язки по забезпеченню прав та законних інтересів дитини на охорону здоров`я, фізичний і духовний розвиток, навчання. При цьому, служба у справах дітей не може, поспілкуватися з дитиною, почути його думку, з`ясувати чим захоплюється дитина, які має уподобання. Служба у справах дітей занепокоєна тим, що мати ховає дитину не лише від державних служб, а також від батька та родичів.

Таким чином, з вищевикладеного встановлено, що мати не належним чином виконує свої батьківські обов`язки, ізолює сина від суспільства та батька, перешкоджає їм у спілкуванні, порушує права дитини на освіту та фізичний і духовний розвиток.

09 липня 2019 року ОСОБА_4 залишила сина у батька позивача (дідуся ОСОБА_5 ), а вже з 10 липня 2019 року ОСОБА_5 став проживати разом з батьком за адресою: АДРЕСА_1 , та перебуває на його утриманні до теперішнього часу.

Відповідно до довідки школи №199 від 25 жовтня 2019 року, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відвідує навчальний заклад - школа І-ІІІ ступенів № 199.

Згідно з психологічним дослідженням психолога ОСОБА_11 , ОСОБА_5 потребує психологічної допомоги, а тому батько, за погодженням з адміністрацією навчального закладу, змінив графік відвідування дитиною навчального закладу та звернувся до Інклюзивного ресурсного центру № 10 Шевченківського району м.Києва.

25 вересня 2019 року фахівці Інклюзивного - ресурсного центру було проведено оцінку розвитку ОСОБА_5 , за наслідками якого складено висновок про наявність у нього порушень емоційно - вольової сфери та його перебування в неврозоподібному стані і рекомендовано індивідуальну програму розвитку для корекції порушень.

Відповідно до наданого висновку № 109/04/40-4807 від 16 липня 2020 року, Шевченківська районна в м. Києві державна адміністрація як орган опіки та піклування вважала за доцільне визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з батьком ОСОБА_1 . При цьому, ОСОБА_4 двічі було запрошено на консультацію для об`єктивного встановлення психоемоційного стану дитини та прив`язаності до батьків, однак на запрошення остання не з`являлась та пояснень щодо відсутності не надала.

Постановляючи рішення про задоволення заявлених позовних вимог, суд першої нстанції виходив із доцільності визначення місця проживання дитини із батьком, враховуючи вік дитини, її фактичне проживання на даний час із батьком, а також участь батька у житті дитини.

Розглядаючи спір, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Звертаючись до суду з апеляційною скаргою, скаржник вказував на те, що суд першої інстанції приймаючи рішенняя щодо доцільності визначення місця проживання неповнолітньої дитини разом з батьком (позивачем в справі) не взяв до уваги, що згідно висновку органу опіки та піклування Шевченківської районної державної в м. Києві адміністрації про визначення місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 від 16 липня 2020 року № 109/04/40-4807, відсутні відомості с ким саме бажає проживати малолітня дитина - ОСОБА_5 .

Крім цього, органом опіки та піклування не встановлено особистої прихильності до одного із батьків, а посилання ОСОБА_1 , що він бажає, що б син ОСОБА_5 проживав разом із ним є його припущенням, або особистою думкою, яка не пов`язана із інтересами дитини.

Самої думки дитини - ОСОБА_5 органом опіки не враховано та з цього приводу матеріали справи відомостей не містять.

Колегія суддів вважає, що зазначені доводи апеляційної скарги не можуть бути підставою для скасування рішення суду, так як не ґрунтуються на матеріалах справи.

Так, відповідно до письмових пояснень наданих Службою у справах дітей та сім`ї Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації, вбачається, що на засіданні Комісії з питань захисту прав дитини при Шевченківсьткій районній в місті Києві державній адімінстрації (розгляд питання визначення місця проживання малолітнього) було заслухано позивача та з`ясовано думку дитини, ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 ( том 2 а.с.52).

Крім того, судом апеляційної інстанції у ході розгляду справи було здійснено опитування неповнолітнього ОСОБА_5 в присутності представника третьої особи та психолога щодо його думки відносно проживання з одним із батьків.

Неповнолітній повідомив, що після того, як батьки розірвали шлюб, він став проживати разом з мамою. Коли мама повторно вийшла заміж то вони стали проживати разом із її новим чоловіком у квартирі його батьків. Він був зарахований на навчання до гімназії «Успіх» Печерського району міста Києва, до якої походив не довго в 2016-2017 роках та періодично. Починаючи з осені 2018 року, він гімназію не відвідував. На його запитання до матері, чому він не ходить до школи, остання нічого не пояснювала. При цьому з квартири його не випускали. Відтак, він майже два роки не виходив з квартири, не навчався, не спілкувався з однолітками, як по гімназії, так і по місцю свого проживання. Відчував на собі негативне ставлення чоловіка матері.

Після того, як мати в 2019 році відвезла його до дідуся (вказуючи, що вони хочуть від нього трохи відпочити) і він став жити з батьком та бабусею його життя кардинально змінилося.

По-перше він став відвідувати школу. На початку це було неймовірно тяжко, він відставав у навчанні порівнянно з однолітками. Крім того давало взнаки те, що він більше двох років фактично не спілкувався із своїми однолітками. Однак, батько разом із вчителями допомогли йому пройти цей шлях. Зараз він має багато друзів, знайомих. Вирівнявся в навчанні, має телефон та може здійснювати комунікацію з друзями та знайомими. І в той час, коли багато його однолітків внаслідок запроваджених обмежень карантинного характеру раді тому що не ходять до школи, то він навпаки залюбки хоче йти до школи, бо йому там цікаво.

По-друге, батько здійснює його адаптацію в суспільстві, вони разом відвідують дитячі ігрові центри, здійснюють прогулянки по місту. Батько навчає його заняттям спорту, їздити на велосипеді, роликах та багато іншого. Чого останні роки не робила його мама.

Перший раз в житті він їздив з батьком та бабусею на відпочинок, на жаль не до Туреччини, як було заплановано (мама відмовила у наданні дозволу на виїзд за кордон). Однак, і відпочинок в Буковелі залишається для нього найприємнішим спогадом.

Він має свою кімнату, речі, книжки, відчуває турботу батька, бабусі. А відтак, хоче проживати разом з батьком.

Зазначаючи, що протягом всього часу проживання разом з батьком, мама не намагалася забрати його до себе. Телефонуючи йому, вона постійно намагається образити батька, не цікавлячись при цьому його життям, успіхам у школі, спілкуванні з друзями, проводженням вільного часу. Не вітаючи навіть з днем народження.

Надані пояснення неповнолітнього підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами, а саме:

- звереннями гімназії № 32 «Успіх» до Управління освіти та інноваційного розвитку ПРДА, Служби у справах дітей ПРДА з підстав пропуску занять учнем 3 класу ОСОБА_5 на протязі 2016-2017 років;

- прийнятим рішенням щодо не переведення ОСОБА_5 до наступного класу з підстав того, що він не приступив до навчання в гімназії з вересня 2018 року;

- повідомленнями про відсутність ОСОБА_5 на навчанні протягом 2 семестру 2018-2019 років (том 2 а.с. 11- 22, 38);

- повідомленням про переведення з 25 лютого 2019 року учня 3-Б класу ОСОБА_5 на екстернатну форму навчання згідно із заявою матері ОСОБА_4 (том 2 а.с.23);

- зверненнями сектору ЮП Печерського УП ГУНП у м. Києві (том 2 а.с. 33-36);

При цьому навчальний заклад в 2018 році зазначав також, що мати учня усно та письмово (дві пояснювальні записки) вказувала причини відсутності хлопчика на уроках як: сімейні обставини, погане ставлення та переслідування з боку рідного батька, виїзд за межі міста, проходження щеплення від кору. Не надаючи при цьому жодної медичної довідки. Батьківські збори мати не відвідувала на телефонні дзвінки та смс-повідомлення відповідала рідко. Про переведення її сина на екстернатну форму навчання ОСОБА_4 до адміністрації гімназії не зверталася, документи, які можуть бути підставою для зміни форми навчання згідно з вимогами чинного законодавства не надала.

Згідно висновку інклюзивно-ресурсного центру №10 Шевченківського району м. Києва від 25 вересня 2019 року № 457 про комплексну психолого-педагогічну оцінку розвитку дитини вбачається, що виявлено наявність порушень емоційно-вольової сфери та його перебування в неврозоподібному стані і рекомендовано індивідуальну програму розвитку для корекції порушень емоційно-вольової сфери та корекції і реабілітації психоневрологічних порушень. Дитині рекомендовано розвивати вольові якості, комунікативні навички, уміння орієнтуватися у поведінці та висловлюваннях інших; формувати позитивну самооцінку, усвідомлення власної гідності. Розроблена фахівцями центру програма містить рекомендації також для асистента вчителя, вчителів, практичного психолога, батьків (том 1 а.с.78-81).

Крім того у відповідності до характеристики, вбачається, що станом на 2021 рік ОСОБА_5 , учень 6-Б класу навчається в школі 1-111 ступенів №199 Шевченківського району м.Києва з 1 вересня 2019 року. Має начальні досягнення вище середнього рівня, Рівень розвитку памяті-високий, уваги-середній. Пізнавальна активність помірна. На уроках працює активно (якщо зацікавлений), хоча швидко втрачає інтерес. Часто відволікається. У цілому учень має високий та достатній рівень навчальних досягнень. Добре розвинуте логічне мислення, багато читає. До виконання доручень ставиться дбайливо, товариський, має багато друзів ( том 2 а.с. 163).

На думку, колегії суддів, не можуть бути підставою для скасування рішення суду і доводи апеляційної скарги в частині не взяття судом першої інстанції до уваги обставин, які підтверджують неналежне виконання своїх батьківських обов`язків ОСОБА_1 по відношенню до дитини, а також спростовують твердження позивача, що на момент подання до суду позову позивач виконував свої батьківські обов`язки належним чином та приймав участь в утриманні сина.

А саме те, що 16 червня 2019 року, після успішного проходження дитиною навчання, ОСОБА_5 було зараховано до 5-Б класу на денну форму навчання гімназії «Успіх» Печерського району міста Києва. Позивач життям дитини не цікавився, матеріальної допомоги на утримання дитини не надавав, тому відповідач звернулася до суду із позовом про стягнення аліментів на дитину. Рішенням Шевченківського суду міста Києва від 30 січня 2017 року позов ОСОБА_4 було задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 аліменти на дитину у розмірі 1/3 від частини заробітку (доходу), але не менше тридцяти відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, і до досягнення дитиною повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_3 , починаючи від дня пред`явлення позову 30 травня 2016 року.Однак, станом на 06 лютого 2020 року, згідно довідки - розрахунку заборгованості по сплаті аліментів за період з 30 травня 2016 року по 01 лютого 2020 року становила 32 026, 14 грн.

З 2019 року позивач фактично усунув відповідача у прийнятті будь - яких рішень, що стосуються життя спільного сина, забрав у нього мобільний телефон, налаштував дитину проти матері та влаштував його до навчального закладу - школи І-ІІІ ступенів № 199 Шевченківського району міста Києва, оформивши паспорт дитини для виїзду за кордон без отримання письмової згоди та відома відповідача, їздив на відпочинок з дитиною без повідомлення та згоди відповідача.

Колегія суддів вважає, що зазначені доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на нормах діючого законодавства та матеріалах справи.

Так, відповідно до положень ст.8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Відповідно до ч.1 ст.18, ч.1 ст. 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

Частиною першою ст.3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків.

Виходячи зі змісту ч.1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько, мають рівні права та обов`язки щодо дитини, розірвання шлюбу між батьками не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини (ст. 150 СК України).

Відповідно до ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Згідно з положеннями ч.1 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Відповідно до положень вказаної норми, суд вирішує спір щодо місця проживання малолітньої дитини, якщо батьки не дійшли згоди щодо її місця проживання.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Колегія суддів вважає, що матеріали прави не містять в собі доказів наданих відповідачем на підтвердження чинення їй позивачем перешкод у спілкуванні з сином. При цьому слід зазначити, що позивачем протягом 2019-2020 років ( проживання дитини разом з батьком) не ставилося питання щодо визначення місця проживання дитини разом з нею, відібрання, тощо. Відсутні звернення також до правоохоронних органів щодо захисту порушених прав відповідача. Слід зазначити, що опитаний в судовому засіданні неповнолітній ОСОБА_5 спростував факт відсутності у нього телефону.

Крім того, визнаючи факт проживання неповнолітньої дитини разом з батьком протягом всього спірного періоду, відповідач продовжувала отримувати аліменти, які стягуються з позивача за рішенням суду. Доказів того, що отримані аліменти витрачалися відповідачем в інтересах неповнолітнього ОСОБА_1 протягом 2019-2020 років матеріали справи також не містять. При цьому відповідачем були ініційовані звернення до Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції щодо вставнолення тимчасового обмеження ОСОБА_1 у праві керування транспортними засобами, до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі згідно виконавчого листа № 761/20064/16-ц виданого 05 квітня 2017 року. Які постановою державного виконавця від 14 квітня 2020 року були скасовані з підстав відсутності станом на 01 березня 2020 року заборгованості зі сплати аліментів (том 2 а.с.163-164).

Вказуючи в апеляційній скарзів на те, що позивач є особою, яка зловживає наркотичними засобами, або алкогольними напоями, скаржник належних та допустимих доказів на підтвердження зазначених доводів не надала. Незважаючи на те, що у відповідності до вимог ст. 81 ЦПК України кожна сторона поинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, вставнолених цим Кодексом.

Також скаржником вказувалося на те, що під час розгляду цивільної справи № 756/60447/18-ц (пр№2-2929/20) за позовом Печерської районної в м.Києві державної адміністрації як органа опіки та піклування до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 про позбавлення батьківських прав, стягнення аліментів та відібрання дитини, позивач на засіданні комісії з питань захисту прав дитини повідомив, що не заперечує щодо позбавлення його батьківських прав, оскільки вважав, що це єдиний шлях в даній ситуації. Відтак, суд першої інстанції не перевірив підстави такої відмови від дитини позивачем та не надав будь-якої оцінки цьому факту та залишив дитину із вказаною особою.

Колегія суддів вважає, що скаржником не взято до уваги, що Печерська районна в м.Києві державна адміністрація як орган опіки та піклування пред`являла позовні вимоги про позбавлення батьківських прав, стягнення аліментів та відібрання дитини до обох батьків неповнолітнього: батька - ОСОБА_1 , матері - ОСОБА_4 . І у відповідності до ухвали Печерського районного суду м. Києва від 25 березня 2019 року позовна заява була залишена без розгляду у відповідності до положень п.5ч.1ст.257 ЦПК України, так як позивач подав заяву про залишення позовної заяви без розгляду.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає, що скаржником не спростовано висновків суду першої інстанції в частині того, що батьком здійснюється турбота про свою дитину, ним створені належні умови для проживання малолітньої дитини, забезпечені належні умови для навчання та гармонійного розвитку.

Таким чином, визначаючи місце проживання дитини, розуміючи, що спір стосується вкрай чутливої сфери правовідносин, а дитина потребує уваги, підтримки, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що при вирішенні спору мають першочергове значення саме найкращі інтереси дитини.

Обґрунтовуючи своє рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

З урахуванням того, що доводи апеляційної скарги, є ідентичними доводам відповідача та його представника, яким суд надав належну оцінку, висновки суду першої інстанції є достатньо аргументованими, колегія суддів доходить висновку про відсутність підстав повторно відповідати на ті самі аргументи відповідача (скаржника), при цьому враховуючи, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

За таких обставин, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування за наведених доводів апеляційної скарги відсутні.

Разом з тим, судом апеляційної інстанції встановлено, що в резолютивній частині рішення міститься посилання на конкретну адресу визначеного місця проживання дитини.

Зокрема зазначено: «Визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом зі своїм батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за адресою: АДРЕСА_1 »

Колегія суддів вважає, що дана категорія справ, а саме щодо визначення місця проживання дитини вказує на необхідність прийняття рішення в частині щодо визначення з ким із батьків (мати, батько) буде проживати дитина у відповідності до положень ст.161 СК України, і не свідчить про необхідність зазначення місця проживання в розумінні положень ст. 29 ЦК України.

Відтак, колегія суддів вважає, що постановлене судове рішення підлягає зміні з урахуванням положень ч. 4 ст. 376 ЦПК України в частині виключення з резолютивної частини посилання на конкретну адресу місця проживання ( АДРЕСА_1 ).

У іншій частині залишити рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 368, 374, 376, 381-383, 384, 387 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу Строєва Олексія Васильовича , який діє в інтересах ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 13 травня 2021 року змінити, виключивши з резолютивної частини рішення визначення місця проживання дитини (адресу: АДРЕСА_1 ).

В іншій частині рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її проголошення. Може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови складено 15 листопада 2021 року.

Суддя - доповідач:

Судді: