Постанова

Іменем України

12 листопада 2021 року

м. Київ

справа № 661/1695/20

провадження № 61-6538св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Бурлакова С. Ю. (суддя-доповідач), Коротуна В. М., Червинської М. Є.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Новокаховського міського суду Херсонської області від 01 жовтня 2020 року

у складі судді Чирського Г. М. та постанову Херсонського апеляційного суду

від 20 січня 2021 року у складі колегії суддів: Вейтас І. В., Радченка С. В., Семиженка Г. В.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

E квітні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування.

Позовна заява обґрунтовано тим, що 15 лютого 2012 року між нею

та ОСОБА_3 укладено договір позики, відповідно до якого ОСОБА_1 передала ОСОБА_3 у власність грошові кошти в сумі 200 000,00 грн,

а позичальник зобов`язалась повернути грошові кошти в строк до 01 вересня 2012 року.

У подальшому між сторонами договору підписувались додаткові угоди відповідно до яких, строк повернення позики продовжено до 01 грудня 2012 року.

Після сплину строку повернення позики позивач неодноразово зверталась

до ОСОБА_3 з метою врегулювання спору в досудовому порядку, однак остання виконана свої зобов`язання частково, повернувши грошові кошти в сумі 93 204,79 грн.

Рішенням Новокаховсього міського суду від 18 лютого 2016 року стягнуто

з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики

в сумі 106 795,21 грн, інфляційні збитки в сумі 76 341,80 грн, 3 % річних в сумі 10 551,93 грн. Вказане рішення перебуває на примусовому виконанні.

Під час розгляду цивільної справи № 661/648/19 за позовом ОСОБА_2

до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про визнання права власності на майно

та звільнення майна з під арешту, ОСОБА_2 надав договір дарування датований 01 листопада 2013 року, відповідно до якого ОСОБА_3 безоплатно передала у власність своєму сину ОСОБА_2 інвентар та приладдя для занять фізкультурою зі змінними механізмами обтяжень.

Вважає вказаний договір фіктивним та таким, що укладений з метою уникнення від виконання грошового зобов`язання, оскільки на момент укладення спірного договору дарування, ОСОБА_3 мала прострочені грошові зобов`язання щодо повернення позивачу боргу.

Вважає, що спірний договір укладено між близьким родичами з метою приховання майна від виконання у майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення боргу.

Крім того, зазначає, що ОСОБА_3 фактично володіє і користується майном, оскільки інвентар та приладдя для зайняття фізкультурою зі змінними механізмами обтяжень використовувався в підприємницькій діяльності фітнес-клубу, про що свідчить факт реєстрації ОСОБА_3 фізичною-особою підприємцем (далі - ФОП) 10 жовтня 2013 року, а ОСОБА_2 зареєстрований як фізична особа-підприємець лише 24 листопада 2015 року.

При проведенні опису та арешту майна, яке зазначено в договорі дарування

та вказане у постанові від 01 лютого 2019 року, винесеної державним виконавцем, був присутній ОСОБА_2 , який і був призначений відповідальним зберігачем майна. 04 лютого 2019 року ОСОБА_2 звернувся до державної виконавчої служби з заявою про належність йому на праві власності арештованого майна, надавши спірний договір, який не надавався при описі спірного майна та не зазначався ним.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Новокаховського міського суду Херсонської області від 01 жовтня 2020 року, залишеним без змін постановою Херсонського апеляційного суду

від 20 січня 2020 року, позов задоволено. Визнано недійсним договір дарування від 01 листопада 2013 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 . Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, дійшов висновку, що на момент укладення спірного договору дарування, тобто 01 листопада 2013 року, ОСОБА_3 , мала частково невиконане грошове зобов`язання щодо повернення позивачу боргу відповідно до договору позики від 15 лютого 2012 року та додаткової угоди від 31 жовтня 2012 року,

що підтверджено рішенням Новокаховського міського суду Херсонської області від 18 лютого 2016 року у справі № 3661/4793/15-ц.

На момент укладення спірного договору ОСОБА_2 навчався на денному відділенні вищого учбового закладу у м. Харкові, зареєструвавшись як фізична особа-підприємець (код КВЕД: діяльність фітнес центр») у 2015 році, тобто через 2 роки після укладення спірного договору. При цьому, станом на момент укладення спірного договору власником клубу була ОСОБА_3 , здійснюючи підприємницьку діяльність з 10 жовтня 2013 року. За встановлених обставин справи, суд першої інстанції дійшов висновку, що спірний договір дарування укладений з метою приховання майна від можливого звернення стягнення

на виконання в майбутньому судових рішень про стягнення коштів, між сторонами, які є між собою близькими родичами, не передбачав настання реальних правових наслідків, оскільки ОСОБА_3 , відчуживши вказане майно, фактично продовжила володіти та користуватися ним в процесі власної підприємницької діяльності тривалий час.

Узагальнені доводи касаційної скарги

У квітні 2021 року ОСОБА_2 подав до Верховного Суду касаційну скаргу у якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права

та порушення норм процесуального права, просив оскаржувані судові рішення скасувати та направити справу на новий розгляд.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди не встановили фактичних обставин справи, які мають значення для вирішення справи, не надали належної оцінки тому, що ОСОБА_2 прийняв майно, став його власником, використовував

і використовує з 2013 року та здійснює на його базі законну підприємницьку діяльність, а тому цей правочин було укладено.

Суди застосували норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в постанові Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі № 607/15555/17-ц. Також, зазначає,

що судом першої інстанції помилково розглянуто справу у порядку спрощеного позовного провадження.

Доводи інших учасників справи

У липні 2021 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, у якому просила касаційну скаргу залишити без задоволення,

а оскаржувані судові рішення без змін. Зазначала, що касаційна скарга належним чином не обґрунтована, оскільки не конкретизовано, які саме порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права суди попередніх інстанцій.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 01 червня 2021 року відкрито касаційне провадження у справі № 661/1695/20, витребувано її з Новокаховського міського суду Херсонської області.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

15 лютого 2012 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладено договір позики, відповідно до якого ОСОБА_1 передала ОСОБА_3 у власність грошові кошти в сумі 200 000,00 грн, а позичальник зобов`язалась повернути грошові кошти в строк до 01 вересня 2012 року. В подальшому між сторонами договору підписувались додаткові угоди відповідно до яких, строк повернення позики продовжено до 01 грудня 2012 року.

Рішенням Новокаховсього міського суду Херсонської області від 18 лютого 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Херсонської області від 02 червня 2016 року, позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики задоволено частково та вирішено стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики

в сумі 106 795,21 грн, інфляційні збитки в сумі 76 341,80 грн, 3 % річних в сумі 10 551,93 грн.

Рішенням Новокаховського міського суду Херсонської області від 18 лютого 2016 року встановлено, що ОСОБА_3 на час звернення ОСОБА_1 до суду

з позовом, зобов`язання за договором позики виконала частково, шляхом поповнення готівкою карткового рахунку, відкритого на ім`я ОСОБА_1

у відділенні «ПриватБанк», а саме: 07 грудня 2012 року в сумі 40 000,95 грн, 25 грудня 2012 року в сумі 19 998,99 грн, 16 січня 2013 року в сумі 19 800,00 грн, 28 березня 2013 року в сумі 5 004,85 грн, 16 травня 2013 року були перераховані кошти в сумі 5 000,00 грн, а також переданням грошових коштів готівкою 18 березня 2014 року 400,00 грн, 10 червня 2014 року 1 700,00 грн, 13 червня 2014 року 1 300,00 грн, всього в сумі 93 204, 79 грн, проте в строк, зазначений

в договорі позики, суму боргу повністю не повернула, заборгованість за договором позики на час звернення до суду з позовом становить 106 795,21 грн.

Постановою старшого державного виконавця Новокаховського міського відділу державної виконавчої служби (далі - Новкаховського міського відділу ДВС) Бахур Т. М. від 14 липня 2016 року відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа № 661/4793/15-ц виданого 07 липня 2016 року на підставі зазначеного рішення суду.

Згідно довідки Новкаховського міського відділу ДВС від 01 жовтня 2020 року № 153/1 на примусовому виконанні у вказаному відділі ДВС знаходиться зведене виконавче провадження № 52013700 в якому боржником

є ОСОБА_3 , стягувачем ОСОБА_1 . Загальна сума боргу складає 256 213,75 грн. Під час примусового виконання боржником сплачено на користь стягувача 33 129,50 грн, залишок боргу складає 223 084,25 грн, остання оплата була здійснена на депозитний рахунок відділу 26 лютого 2020 року.

01 лютого 2019 року державним виконавцем проведено опис та арешт майна боржника ОСОБА_3 , в ході якого описано та накладено арешт на інвентар та приладдя для занять фізкультурою зі змінними механізмами обтяжень. ОСОБА_2 призначено відповідальним зберігачем вказаного майна.

Сторонами по справі не заперечується факт того, що вказане майно використовується в підприємницькій діяльності фітнес-клубу «Pоwer-Gym».

04 лютого 2019 року ОСОБА_2 до Новокаховського ВДВС подано заяву про зняття арешту з підстав того, що згідно договору дарування від 01 листопада 2013 року власником арештованого майна є він, а не ОСОБА_3

01 листопада 2013 року ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено в простій письмовій формі договір дарування, відповідно до якого, ОСОБА_3 безоплатно передала обдарованому ОСОБА_2 майно у власність,

що складається з інвентарю та приладдя для занять фізкультурою зі змінними механізмами обтяжень, бігові доріжки з регульованою швидкістю руху стрічки, призначенні для виконання фізичних вправ ходьби та бігу. Право власності

на предмет дарування належать дарувальнику на підставі декларації ІМ 40АА, пакінг-листу ВSJWY003300, інвойс JW-20130520А від 24 липня 2013 року.

Під час розгляду справи судом апеляційної інстанції позивач ОСОБА_1 пояснила, що перебували з ОСОБА_3 в дружніх стосунках, в 2012 році вона позичила кошти в сумі 200 000,00 грн відповідачу на розвиток підприємницькій діяльності, а саме - організації фітнес-клубу «Pоwer-Gym». ОСОБА_3 зробила ремонт приміщення, в якому знаходиться фітнес-клубу «Pоwer-Gym», закупила обладнання. До 2014 року частково повертала кошти, однак всю суму не повернула і вона була вимушена звернутись до суду з позовом про стягнення боргу, фактично в останні дні закінчення трирічного строку позовної давності. Виконавчий лист звернуто до виконання, однак відповідач його також

не виконує. На її думку письмовий договір дарування датований 01 листопада 2013 року ОСОБА_3 та ОСОБА_2 склали після проведення опису майна

з метою ухилення від виконання зобов`язань.

Під час розгляду справи судом апеляційної інстанції відповідач ОСОБА_2 пояснив, що 01 листопада 2013 року мати подарувала йому інвентар та приладдя для занять фізкультурою, про що було складено договір дарування в простій письмовій формі. Вказаний інвентар був придбаний матір`ю 24 липня 2013 року, що підтверджується декларацією ІМ 40АА, пакінг-листу ВSJWY003300, інвойс JW-20130520А від 24 липня 2013 року, як зазначено в договорі дарування. Наскільки йому відомо вартість вказаного майна становила близько 30 000 доларів США. Він в той час навчався в м. Харкові за спеціальністю «Право», однак приїздив додому та використовував вказаний інвентар у власних цілях для зайняття спортом. В 2015 році, після закінчення навчання зареєструвався як фізична особа-підприємець, в тому числі з видом діяльності - діяльність фітнес-центру та використовував подароване майно вже у власній підприємницькій діяльності. Весь час, починаючи з дати придбання спірного майна матір`ю, до теперішнього часу обладнання знаходилось у приміщенні фітнес-клубу «Pоwer-Gym».

Згідно витягу з єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань ОСОБА_3 була зареєстрована

як фізична особа-підприємець з 10 жовтні 2013 року по 02 червня 2016 року.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частинами першою, другою статті 2 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) завданням цивільного судочинства

є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, а саме рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанови суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 ЦПК України. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої статті 389 ЦПК України, є неправильне застосування судом норм матеріального права

чи порушення норм процесуального права.

Перевіривши доводи касаційної скарги, а також матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Мотиви і доводи, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно зі статтею 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Згідно з частинами першою та другою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою

та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частиною третьою статті 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом (частина четверта статті 203 ЦК України).

За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу

в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому

її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або

в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків,

є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний. Така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним.

Викладене узгоджується із правовим висновком, висловленим у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі

№ 369/11268/16- ц (провадження № 14-260цс19), а також у постановах Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року (провадження № 6-1873цс16), від 23 серпня 2017 року у справі 306/2952/14-ц.

Установивши, що відповідно до акта № 2 складеного інспекцією у справах захисту прав споживачів від 21 квітня 2015 року, відповідно до якого було проведено перевірку фітнес-клубу «Pоwer-Gym», власником якого вказано ОСОБА_3 , отже станом на 21 квітня 2015 року ОСОБА_3 здійснювала підприємницьку діяльність та використовувала спірне рухоме майно в своїй діяльності у фітнес-клубі «Pоwer-Gym», тобто з 2013 року воно не вибувало

з її власності, отже воля сторін не відповідала зовнішньому її прояву та вони

не передбачали реального настання правових наслідків, обумовлених правочином, суди обґрунтовано висновку про визнання оспорюваного правочину недійсним на підставі статті 234 ЦК України.

Доводи касаційної скарги про необхідність застосування правових висновків Верховного Суду у постанові від 27 березня 2019 року у справі № 607/15555/17-ц не заслуговують на увагу, оскільки висновки викладені судом у цій справі

не суперечать висновкам, викладеним у зазначеній постанові.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі

№ 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів

є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77-80, 89, 367 ЦПК України.

За таких обставин не заслуговують на увагу доводи касаційної скарги про те,

що не встановили фактичних обставин справи, які мають значення для вирішення справи, оскільки суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями встановлювати обставини справи.

Доводи касаційної скарги про те, що справа розглянута судом першої інстанції

у порядку спрощеного позовного провадження, незважаючи на те що вона підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження, на увагу не заслуговують з огляду на таке.

Статтею 274 ЦПК України визначено справи, що розглядаються в порядку спрощеного позовного провадження. Зокрема, відповідно до частини першої зазначеної норми це: 1) малозначні справи; 2) що виникають з трудових відносин; 3) про надання судом дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України тому з батьків, хто проживає окремо від дитини, у якого відсутня заборгованість зі сплати аліментів та якому відмовлено другим із батьків

у наданні нотаріально посвідченої згоди на такий виїзд.

Відповідно до частини другої зазначеної статті у порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена

до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.

Частиною четвертою статті 274 ЦПК України передбачено, що в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів та поділ майна подружжя; щодо спадкування; щодо приватизації державного житлового фонду; щодо визнання необґрунтованими активів та їх витребування відповідно до глави 12 цього розділу; в яких ціна позову перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; інші вимоги, об`єднані

з вимогами у спорах, вказаних у пунктах 1-5 цієї частини.

Питання про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження суд вирішує в ухвалі про відкриття провадження у справі (частина перша статті 277 ЦПК України).

Ухвалою Новокаховського міського суду Херсонської області від 13 травня 2020 року відкрито провадження у справі та визначено проводити розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження.

За змістом частини четвертої 4 статті 277 ЦПК України, якщо відповідач

у встановлений судом строк подасть заяву із запереченнями проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, суд залежно від обґрунтованості заперечень відповідача постановляє ухвалу про залишення заяви відповідача без задоволення або розгляд справи за правилами загального позовного провадження та заміну засідання для розгляду справи по суті підготовчим засіданням.

Ухвалою Новокаховського міського суду Херсонської області від 12 жовтня

2018 року у задоволенні заяви відповідача про перехід до розгляду справи

за правилами загального позовного провадження відмовлено.

Верховний Суд погоджується з висновком суду про те, що справа не відноситься до категорії справ, які не можуть бути розглянуті в порядку спрощеного позовного провадження, тому посилання позивача на порушення судом першої інстанції норм процесуального права щодо розгляду справи в спрощеному позовному провадження є безпідставним.

При цьому розгляд справи в суді апеляційної інстанції відбувався з викликом сторін, а тому необґрунтованими є аргументи заявника про порушення його права на доступ до правосуддя.

Порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов`язковими підставами для скасування судового рішення, касаційний суд не встановив.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження у судах попередніх інстанцій із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах законодавства.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Перевіривши правильність застосування судами норм матеріального

і процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а оскаржуваних судових рішень без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 402, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Новокаховського міського суду Херсонської області від 01 жовтня 2020 року та постанову Херсонського апеляційного суду від 20 січня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту

її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: С. Ю. Бурлаков

В. М. Коротун

М. Є. Червинська