РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 листопада 2021 року м. Мукачево Справа 303/5879/21

2/303/1665/21

Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області

у складі: головуючого - судді Кость В.В.,

секретар судового засідання Немеш Г.В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження в м.Мукачево цивільну справу

за позовом ОСОБА_1 від імені якого діє ОСОБА_2

до відповідачів: (1) акціонерного товариства «УНІВЕРСАЛ БАНК» (2) ОСОБА_3

про визнання припиненими кредитного та іпотечного договорів,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів про:

- визнання припиненим кредитного договору від 19 жовтня 2007 року №1242-С укладеним між Мукачівським відділенням №1 Ужгородської філії ВАТ ВТБ Банк правонаступником якого є АТ «Універсал Банк» та ОСОБА_1 (надалі - Кредитний договір);

- визнання припиненим іпотечного договору, укладеного 19 жовтня 2007 між ВАТ ВТБ Банк правонаступником якого є АТ «Універсал Банк» та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Мукачівського міського нотаріального округу Біловар І.О., зареєстрованого у реєстрі № 962 (надалі - Іпотечний договір);

Позовні вимоги обґрунтовуються доводами про те, що зобов`язання за Кредитним договором виконані позичальником в повному обсязі, внаслідок сплати визначеної рішенням суду заборгованості, про що свідчить винесена державним виконавцем постанова про закінчення виконавчого провадження на підставі п. 9 частини першої ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження».

Уповноважений представник відповідача подав до суду відзив на позов, в якому просить у задоволенні позову відмовити, оскільки зобов`язання за Кредитним договором виконанні не в повному обсязі, а постанова державного виконавця про закінчення виконавчого провадження скасована.

Відповідач ОСОБА_3 , у встановлений ухвалою суду про відкриття провадження строк, відзив на позовну заяву не подала.

17.11.2021 представником позивача подано клопотання про відкладення судового засідання.

Вказане клопотання судом відхиляється з огляду на наступне.

Відповідно до § 23 рішення ЄСПЛ від 06 вересня 2007 року (заява №3572/03 у справі «Цихановський проти України») національні суди мають створювати умови для того, щоб судове провадження було швидким та ефективним. Зокрема, національні суди мають вирішувати, чи відкласти судове засідання за клопотанням сторін, а також, чи вживати якісь дії щодо сторін, чия поведінка спричинила невиправдані затримки у провадженні.

Така позиція суду співпадає із необхідністю дотримання судом розумних строків розгляду справи, що є вимогою статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року.

На підставі ухвали суду від 4 серпня 2021 року відкрито провадження у справі та визначено проведення її розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін та за наявними у ній матеріалами, тому справа розглядається судом без фактичної присутності у судовому засіданні учасників судового процесу, тобто з урахуванням особливостей, регламентованих статтею 279 Цивільного процесуального кодексу України.

Подання заяви про відкладення судового засідання розцінюється судом як затягування судового розгляду справи.

Учасники справи, заперечень щодо можливості судового розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін не висловили, тому з урахуванням положень частини п`ятої ст. 279 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглянув справу на підставі наявних у ній матеріалів.

Дослідивши матеріали справи, суд констатує наступне.

1. Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог суд виходить з того, що згідно із частиною першою ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною першою ст. 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Під способом захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається у ст. 16 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст. 20 Цивільного кодексу України право на захист особа здійснює на свій розсуд.

Матеріали справи свідчать про те, що предметом судового розгляду справи є аналіз спірних правовідносин щодо існування між сторонами кредитних зобов`язань.

2. В контексті хронології існуванням спірних правовідносин суд наводить наступні обставини справи.

19 жовтня 2007 року між Мукачівським відділенням №1 Ужгородської філії ВАТ ВТБ - Банк в особі директора Мукачівського відділення №1 Ужгородської філії Шандри Н.В. (далі - Банк) та ОСОБА_1 (надалі - Позичальник) було укладено Кредитний договір №1242-С (а.с. 11-14), на підставі якого Банк надав Позичальнику грошові кошти в сумі 27000,00 доларів США зі сплатою процентів за користуванням кредитом в розмірі 12 % річних, строком на 20 років (п. 1 Кредитного договору).

З метою забезпечення виконання зобов`язань за Кредитним договором, 19 жовтня 2007 року між Банком та ОСОБА_1 було укладено іпотечний договір (а.с. 15-16, надалі - Іпотечний договір), на підставі якого в іпотеку банківській установі було передано квартиру АДРЕСА_1 , що складається з 3 жилих кімнат, загальною площею 54,60 кв.м., жилою - 41,00 кв.м.

На підставі рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 11 лютого 2015 року (справа №303/7666/14-ц) присуджено до солідарного стягнення з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» суми 24520,46 доларів США, що в гривневому еквіваленті становить 363006,41 грн. (в.ч. 22728,68 доларів США - борг з урахуванням індексу інфляції та 3 % річних, 883,03 доларів США - відсотки з урахуванням 3 % річних, 908,75 доларів США - пеня) заборгованості за кредитним договором від 19 жовтня 2007 року №1242-с, а також суму 3630,06 грн. у відшкодування судових витрат (дані автоматизованої системи документообігу суду).

Рішення суду набрало законної сили 24.02.2015 року. Видано виконавчі листи.

Відповідно до частини четвертої статті 82 Цивільного процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Таким чином, обставини щодо укладання Кредитного договору, а також надання кредитних коштів та неповернення їх позивачами не підлягають доказуванню у справі, яка розглядається, оскільки мають преюдиційне значення.

3 грудня 2020 року замінено стягувача у виконавчому провадженні по виконанню виконавчого листа №303/7666/14-ц (№2/303/195/15), виданого Мукачівським міськрайонним судом Закарпатської області 06.03.2015 з акціонерного товариства «ВТБ Банк» на акціонерне товариство «Універсал Банк»

На підставі постанови державного виконавця Мукачівського районного відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління юстиції (м.Івано-Франківськ) Гаринець М.В. виконавче провадження щодо примусового виконання виконавчого листа №2/303/195/15 від 06.03.2015 про солідарне стягнення з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 363006,41 грн боргу та 3630,06 грн судових витрат на користь ПАТ «ВТБ Банк» закінчено у зв`язку зі сплатою заборгованості.

Разом з тим, 27 серпня 2021 року начальником Мукачівського відділу державної виконавчої служби у Мукачівському районі Закарпатської області Південно-Західного міжрегіонального управління юстиції (м.Івано-Франківськ) Гарапко М.Ю. в порядку ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» винесено постанову, на підставі якої скасовано постанову державного виконавця Гаринець М.В. про закінчення виконавчого провадження від 06.04.2021 року.

3. Надаючи правову оцінку фактичним обставинам справи та спірним правовідносинам, у контексті з доводами та запереченнями учасників справи, суд враховує наступні норми права та наводить мотиви їх застосування.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямованих на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 Цивільного кодексу України).

Відповідно до частини першої статті 627 Цивільного кодексу України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Стаття 509 Цивільного кодексу України визначає цивільно-правове зобов`язання, як правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно з статтею 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 Цивільного кодексу України).

Згідно із частиною першою статті 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до статті 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Згідно з частиною першою, третьою статті 1049 Цивільного кодексу України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.

В свою чергу правила припинення зобов`язання сформульовані в главі 50 «Припинення зобов`язання» розділу І книги п`ятої «Зобов`язальне право» ЦК України. Норми цієї глави передбачають, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України), переданням відступного (стаття 600 ЦК України), зарахуванням (стаття 601 ЦК України), за домовленістю сторін (стаття 604 ЦК України), прощенням боргу (стаття 605 ЦК України), поєднанням боржника і кредитора в одній особі (стаття 606 ЦК України), неможливістю виконання (стаття 607 ЦК України), смертю фізичної особи чи ліквідацією юридичної особи (статті 608 та 609 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 598 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Статтею 599 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Належним виконанням зобов`язання є виконання, прийняте кредитором, у результаті якого припиняються права та обов`язки сторін зобов`язання.

Системний аналіз статей 599, 1049, 1054 Цивільного кодексу України свідчить, що належним виконанням кредитного договору є зарахування на узгоджений сторонами рахунок кредитора суми кредиту, передбачених договором процентів та можливих штрафних санкцій, у разі їх нарахування.

З метою захисту законних прав та інтересів фізичних та юридичних осіб при укладанні договорів, насамперед інтересів кредитора, у Главі 49 Цивільного кодексу України визначено види забезпечення виконання зобов`язання. Інститут забезпечення виконання зобов`язання спрямований на підвищення гарантій забезпечення майнових інтересів сторін договору, належного його виконання, а також усунення можливих негативних наслідків неналежного виконання боржником взятих на себе зобов`язань. Тобто, у разі невиконання або неналежного виконання умов цивільного договору на боржника покладається додаткова відповідальність, а в ряді випадків до виконання зобов`язання притягуються разом із боржником і треті особи, зокрема, майнові поручителі.

Одним із видів забезпечення виконання зобов`язань згідно з частиною першою статті 546 Цивільного кодексу України є застава. Відповідно до, з якою кореспондуються положення статті 1 Закону України "Про заставу", в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

За змістом частини першої статті 589 Цивільного кодексу України правовим наслідком невиконання зобов`язання, забезпеченого заставою, є виникнення у заставодержателя права звернення стягнення на предмет застави.

Одним із видів застави відповідно до приписів статті 575 ЦК України є іпотека. Згідно з пунктом 2 частини першої статті 1 Закону України "Про іпотеку" іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про іпотеку» основне зобов`язання - зобов`язання боржника за договорами позики, кредиту, купівлі-продажу, лізингу, а також зобов`язання, яке виникає з інших підстав, виконання якого забезпечене іпотекою.

Частиною п`ятою статті 3 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

Згідно з абзацом другим частини першої статті 17 Закону України «Про іпотеку», іпотека припиняється у разі припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 593 Цивільного кодексу України право застави припиняється у разі припинення зобов`язання, забезпеченого заставою.

Тобто при зверненні з позовом про визнання припиненою іпотеки за іпотечним договором на позивача покладений тягар доведення обставин повного припинення зобов`язань за кредитним договором у зв`язку з їх виконанням.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 14.08.2018 у справі № 906/1130/17.

Передаючи до суду даний позов, позивач посилається на те, що зобов`язання за Кредитним договором виконані позичальником в повному обсязі, внаслідок задоволення вимог відповідача (1), шляхом сплати всієї суми заборговансоті.

У відповідності до частини третьої ст. 12 та частини першої ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Правовий зміст наведених законодавчих норм окреслює предмет доказування у цивільному процесі. Обсяг предмету доказування обмежується не лише обставинами, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а й іншими обставинами, які мають значення для вирішення цивільного спору.

Обставина повного припинення зобов`язань за кредитним договором має бути доведена в розрізі кожного зобов`язання позичальника, у тому числі щодо основної суми кредиту, процентів за користування кредитними коштами та іншими обов`язковими платежами, передбаченими укладеними між сторонами кредитним договором та додатковими угодами до нього.

Позивач, звертаючись із подібного роду позовними вимогами, має надати суду, окрім підтверджуючих документів, розрахунок своїх зобов`язань, аби суд міг встановити хронологію видачі і погашення кожного виду зобов`язань.

Звертаючись до суду з вказаним позовом, позивач не надав суду належних та допустимих доказів, що виконання зобов`язання за Кредитним договором, проведене ним належним чином, тобто не довів наявності обставин, які в розумінні положень статті 599 Цивільного кодексу України зумовлюють припинення кредитного договору.

Доводи позивача про закінчення виконавчого провадження у зв`язку з сплатою заборгованості на увагу не заслуговують, оскільки на підставі постанови року начальника Мукачівського відділу державної виконавчої служби у Мукачівському районі Закарпатської області Південно-Західного міжрегіонального управління юстиції (м.Івано-Франківськ) Гарапко М.Ю. від 27 серпня 2021 скасовано постанову державного виконавця Гаринець М.В. про закінчення виконавчого провадження від 06.04.2021 року.

Також не заслуговують на увагу доводи позивача про сплату суми боргу, яка визначена рішенням суду в іноземні валюті, в повному обсязі в гривні, з огляду на наступне.

Як вбачається з рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 11 лютого 2015 року (справа №303/7666/14-ц), суд, задовольнивши позов про стягнення заборгованості по кредиту, стягнув з відповідачів борг по кредиту в іноземній валюті з одночасними визначенням його в еквіваленті у гривні станом на дату ухвалення рішення.

Відповідно до статті 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.

При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до статті 192 Цивільного кодексу України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Отже відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Згідно зі статтею 524 Цивільного кодексу України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Відповідно до статті 533 Цивільного кодексу України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Аналіз наведених правових норм свідчить про те, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України.

Як вбачається заборони на виконання грошового зобов`язання в іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.

Отже у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Тому як укладення правочинів, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.

Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. При цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 Цивільного кодексу України, а також частини першої статті 1049 Цивільного кодексу України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, вносить двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який може бути виконаний примусово. У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні.

Такі правові містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 761/12665/14-ц, від 16.01.2019 у справах № 373/2054/16-ц, № 464/3790/16-ц та від 23.10.2019 у справі № 723/304/16-ц, Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 18.03.2020 у справі № 916/4693/15.

Враховуючи викладене, перерахування позивачем на виконання рішення суду від 11 лютого 2015 року (справа №303/7666/14-ц) щодо солідарного стягнення з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» суми 24520,46 доларів США, що в гривневому еквіваленті становить 363006,41 грн. заборгованості за кредитним договором від 19 жовтня 2007 року №1242-с, суми заборгованості в гривні не є свідченням належного виконання зобов`язання за кредитним договором.

Таким чином, позовна вимога про визнання припиненим Кредитного договору задоволенню не підлягає.

З урахуванням того, що позивачем не доведені обставини повного припинення зобов`язань за кредитним договором, тому і позовна вимога про визнання припиненим Іпотечного договору також не підлягає задоволенню.

Враховуючи викладене, в задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Також суд зазначає, що Європейський суд з прав людини зауважує на тому, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до частин першої-другої статті 141 Цивільного процесуального кодексу України судові витрати у вигляді сплаченого позивачами судового збору в сумі 1816,00 гривень слід покласти на позивача.

На підставі наведеного та керуючись статтями 8, 124, 129 Конституції України, статтями 2, 3, 10, 12, 13, 18, 76-81, 141, 263-265, 273, 354, 355 Цивільного процесуального кодексу України, Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області

УХВАЛИВ:

1. В задоволені позову ОСОБА_1 відмовити повністю.

2. Судові витрати у вигляді сплаченого судового збору в сумі 1816,00 гривень покласти на позивача.

3. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

4. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

5. Позивач: ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_2 , ІПН НОМЕР_1 ).

Представник позивача - ОСОБА_2 ( АДРЕСА_3 )

Відповідачі: (1) акціонерне товариство «УНІВЕРСАЛ БАНК» (04114 м.Київ, вул Автозаводська, 54/19, );

(2) ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , АДРЕСА_4 , ІПН НОМЕР_2 ).

Суддя В.В. Кость