РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа №:755/11985/20

Провадження №: 2/755/30/21

"13" січня 2021 р. Дніпровський районний суд м. Києва у складі:

головуючої судді - Марфіної Н.В.,

за участі секретаря - Міроненко С.П.,

представника позивача - ОСОБА_1 ,

представників відповідачів - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , треті особи: ОСОБА_6 , Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Устинова Ірина Євгенівна, про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання права власності, визначення частки спадкодавця у спільному сумісному майні, стягнення грошових коштів, -

у с т а н о в и в :

25.08.2020 року позивач звернувся до суду із позовом до відповідача про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання права власності, визначення частки спадкодавця у спільному сумісному майні, стягнення грошових коштів, у якому просить суд: встановити юридичний факт того, що ОСОБА_4 , та ОСОБА_7 постійно проживали однією сім`єю в період з 01.01.2004 року по 28.02.2020 року (момент відкриття спадщини); визнати за позивачем право власності на Ѕ частину автомобіля марки Cheri, модель Amulet A15, 2008 року випуску, який належав на праві спільної сумісної власності позивачці та ОСОБА_7 ; визначити, що розмір частки спадкодавця ОСОБА_7 в автомобілі марки Cheri, модель Amulet A15, 2008 року випуску, який належав на праві спільної сумісної власності позивачці та ОСОБА_7 - становить Ѕ частину; стягнути з відповідача на користь позивача Ѕ частину витрат понесених на поховання спадкодавця в сумі 23752,17 грн., а також покласти на відповідача понесені позивачем судові витрати.

Вимоги позовної заяви мотивовано тим, що позивачка познайомилась з ОСОБА_7 наприкінці 1999 року в магазині, де заявниця працювала продавчинею. Між ними одразу виникли романтичні стосунки, вони почали зустрічатись, а через декілька місяців ОСОБА_7 запропонував позивачці проживати разом однією сім`єю, на що вона погодилась. Приблизно на початку 2000 року, позивачка та ОСОБА_7 створили сім`ю, почали проживати як чоловік та дружина, у них були взаємні обов`язки, спільні бюджет та побут, вони вели спільне господарство. Весь час, позивачка та ОСОБА_7 проживали за адресою: АДРЕСА_1 . В квітні 2009 року, ОСОБА_7 зареєстрував позивачку в своїй квартирі, де вона зареєстрована та проживає до цього часу. Шлюб між ОСОБА_7 та позивачкою не укладався, для них це була всього лише формальність, яка на їх думку жодним чином не впливала на їх почуття. При цьому, позивачка була фактичною дружиною для спадкодавця. Отже, з 2000 року до моменту смерті спадкодавця, ОСОБА_7 та позивачка проживали однією сім`єю. Про даний факт свідчить ряд письмових доказів, з яких вбачається, що між позивачкою та ОСОБА_7 протягом двадцяти років існували усталені сімейні стосунки. Факт спільного проживання однією сім`єю підтверджується копією паспорта позивачки, з якої вбачається, що з 21.04.2009 року її місце проживання зареєстроване за однією і тією ж адресою, що і ОСОБА_7 , в належній йому квартирі. Також, факт спільного проживання та ведення спільного побуту і господарства підтверджується копіями квитанцій про оплату житлово-комунальних послуг по квартирі, в якій проживала позивачка з ОСОБА_7 . Крім того, факт сімейних відносин та факт ведення спільного господарства підтверджується випискою банку від 17.04.2020 року, з якої вбачається, що позивачка утримувала спільне житло, а саме, з власного рахунку оплачувала житлово-комунальні послуги, оплачувала розстрочення вартості побутової техніки, яку купувала в інтересах сім`ї. Також, факт ведення спільного господарства вбачається з чеків, квитанцій, актів, гарантійних талонів, замовлень на доставку товарів, видаткових накладних, нарядів-замовлень, підтверджуючих придбання меблів, будівельних матеріалів, побутової техніки в інтересах сім`ї для спільного побуту позивачки та ОСОБА_7 . З поміж іншого, факт проживання однією сім`єю доводиться також, фотокартками здійсненими під час проведення ремонту в спільному помешканні позивачки та ОСОБА_7 . Також, цей факт доводиться фотокартками зі спільного відпочинку в різні роки та періоди сімейного життя ОСОБА_7 із позивачкою. Також, доказами спільного проживання в сімейному союзі позивачки та ОСОБА_7 - є письмова заява гр. ОСОБА_8 від 16.04.2020 року, підпис на якій завірений нотаріально. З цієї заяви вбачається, що у вказаний період позивачка та ОСОБА_7 перебували в стосунках, притаманних сім`ї, вели спільне господарство мали спільний бюджет та побут, кохали один одного та поводились як чоловік і дружина. Крім того, факт проживання позивачки та спадкодавця може бути підтверджено показаннями свідків. Також, доказом того, що позивачка та ОСОБА_7 перебували в сімейних відносинах, притаманних подружжю, слугує особисте листування цих осіб, у вказаний період. Крім того, доказами постійного проживання разом з гр. ОСОБА_7 являється копія медичної картки позивачки, копії конвертів, в яких зазначено адресу: АДРЕСА_1 та отримувача - ОСОБА_4 . Доказом спільного проживання позивачки та ОСОБА_7 , також являється договір про надання телекомунікаційних послуг від 24.05.2011 року, укладений позивачкою. Також, доказом проживання ОСОБА_7 та позивачки однією сім`єю - є декларація про вибір лікаря від 05.04.2019 року, в якій довіреною особою ОСОБА_7 є позивачка. Крім того, факт спільного проживання доводиться копіями листів, адресованих позивачці та копіями конвертів, з яких вбачається, що листи надсилалися позивачці в 2004, 2012, 2019 роках на адресу: АДРЕСА_1 . Також, відповідний факт підтверджується копією виписки з ЄДРЮОФОП від 11.07.2014 року та копіями ліцензій за 2015, 2016, 2017 роки, пов`язаними з підприємницькою діяльністю позивачки, з яких вбачається, що як фізична особа-підприємець позивачка зареєстрована, в квартирі, належній ОСОБА_7 . Крім того, той факт, що позивачка та ОСОБА_7 проживали однією сім`єю, вбачається з копії пропуску на територію автостоянки, в якому міститься два фото: гр. ОСОБА_7 та позивачки, а також, копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу. Також, підтвердженням того, що позивачка майже двадцять років перебувала в сімейних відносинах з ОСОБА_7 , слугує копія довіреності, видана 02.03.2020р. матір`ю ОСОБА_7 - ОСОБА_6 на право отримувати матеріальну допомогу та будь-які документи, в зв`язку зі смертю ОСОБА_7 . Доказом того, що позивачка та ОСОБА_7 перебували в сімейних відносинах, також є той факт, що вона здійснила ритуал поховання свого покійного чоловіка. Таким чином, протягом двадцяти років ОСОБА_7 та позивачка - ОСОБА_4 проживали однією сім`єю та перебували в відносинах, притаманних чоловікові і дружині. Як вбачається зі свідоцтва про розірвання шлюбу від 03.01.1995 року, ще до знайомства з позивачкою, в 1993 році шлюб гр. ОСОБА_7 було розірвано. З того часу, з будь-якими особами ОСОБА_7 в зареєстрованому шлюбі не перебував. З метою підтвердження того факту, що спадкодавець в період проживання однією сім`єю з позивачкою не перебував в будь-якому іншому шлюбі, 13.07.2020 року звернулась до органу РАЦС з заявою про надання відповідної інформації. Однак, листом від 17.07.2020 року, в наданні запитуваної інформації позивачці було відмовлено, з підстав її конфіденційності. Також, як вбачається з роз`яснення Дніпровського районного у м. Києві ВДРАЦС від 22.04.2020 року, позивачка в зареєстрованому шлюбі не перебувала. Отже, як вбачається з фактичних обставин справи, позивачка та спадкодавець проживали однією сім`єю як чоловік та дружина з 2000 року, і по момент смерті спадкодавця. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 помер. Внаслідок його смерті відкрилася спадщина, яка складається з квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та автомобіля марки «Chery», модель «Amulet», 2008 року випуску. В зв`язку з наведеним 16.03.2020 року позивачка звернулася до приватного нотаріуса КМНО Устинової І.Є. з заявою про прийняття спадщини. Як вбачається з Витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі від 16.03.2020 року, в той же день, на підставі звернення позивачки відкрито спадкову справу до майна померлого ОСОБА_7 (справа №6/2020). Також, як вбачається з Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру від 16.03.2020р., заповіту на випадок своєї смерті ОСОБА_7 не склав. Згідно з ч. 2 ст. 1223 ЦК України у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини, право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Таким чином, спадкування має відбуватись за законом. Згідно з заявою від 13.04.2020р., долученою до спадкової справи № 6/2020, спадкоємиця першої черги спадкування майна померлого ОСОБА_7 , його мати - ОСОБА_6 відмовилася від спадщини на користь позивачки. Разом з тим, 13.04.2020 року нотаріусом роз`яснено позивачці, що згідно з вимогами ЦК України та нормами Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, вона зобов`язана надати нотаріусу документ, підтверджуючий родинні або інші відносини зі спадкодавцем, якими є: або свідоцтво органів РАЦС або рішення суду про встановлення факту проживання однією сім`єю зі спадкодавцем. Також, нотаріусом зазначено, що згідно з Законом «Про нотаріат» в разі ненадання позивачкою всіх необхідних документів, нотаріус відмовить їй у вчиненні нотаріальної дії. Таким чином, позивачка може підтвердити наявність підстав закликання до спадкування за законом, тільки шляхом пред`явлення нотаріусу рішення суду про встановлення факту проживання однією сім`єю зі спадкодавцем, в зв`язку з чим позивачка і звертається до суду з цією позовною заявою. Законодавством України встановлено, що «сім`єю» на відміну від «шлюбу» є спільне проживання осіб, пов`язаних спільним побутом, у яких є взаємні права та обов`язки по відношенню один до одного. Відповідно до ч. 2 ст. 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Пунктом 21 ППВСУ від 30.05.2008р. №7 «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснено, що при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила ч. 2 ст. 3 СК України про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Зазначений п`ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини. Таким чином, при з`ясуванні наявності чи відсутності підстав вважати, що позивачка та ОСОБА_7 проживали однією сім`єю, підлягають встановленню в сукупності такі факти: спільне проживання, спільний побут, наявність взаємних прав та обов`язків. Позивачка вказує, що нею надано достатньо доказів, які в своїй сукупності засвідчують реальність сімейних відносин з ОСОБА_7 , не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття. Згідно зі ст. 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. За умовами ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Таким чином, у відповідності до вищенаведених норм ЦК України, позивачка являється спадкоємицею четвертої черги спадкування за законом, та є такою, що прийняла спадщину. В свою чергу, спадкоємиця першої черги спадкування за законом - ОСОБА_6 відмовилась від прийняття спадщини на користь позивачки. Однак, для підтвердження наявності підстав закликання до спадкування за законом та оформлення права на спадщину позивачці необхідно надати нотаріусу рішення суду про встановлення юридичного факту. Отже, для реалізації своїх спадкових прав позивачка змушена звернутись до суду з заявою про встановлення факту проживання зі спадкодавцем однією сім`єю, не менш як п`ять років до моменту відкриття спадщини. Відповідно до ч. 2 ст. 315 ЦПК України в судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. При цьому, враховуючи те що СК України та ЦК України набрали законної сили з 01.01.2004 року, а Кодексом про шлюб та сім`ю України не передбачалося права встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд може встановити факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу тільки починаючи з 01.01.2004 року. Встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу із спадкодавцем необхідне позивачці не тільки для одержання нею права на спадкування одночасно із ОСОБА_5 (спадкоємицею 1 черги), а й з метою поділу спільного сумісно набутого із спадкодавцем майна. Так, в серпні 2020 року, з заявою про прийняття спадщини за законом, також звернулася донька спадкодавця (спадкоємиця 1 черги). Таким чином, наразі, спадкування відбувається двома особами: донькою спадкодавця (відповідачкою) та позивачкою. Відповідно до ч. 2 ст. 1274 ЦК України спадкоємець за законом має право відмовитися від прийняття спадщини на користь будь-кого із спадкоємців за законом незалежно від черги. Тобто, позивачка здійснює своє право на спадкування нарівні з відповідачкою (першою чергою спадкування), оскільки на користь позивачки відмовилась від спадщини спадкоємиця 1-ї черги за законом ( ОСОБА_6 ). Отже, для захисту своїх прав, позивачка заявляє вимогу про встановлення факту проживання зі спадкодавцем однією сім`єю як чоловік та дружина. Крім того, автомобіль марки «Chery», модель «Amulet», 2008 року випуску, увійшов до складу спадщини в цілому. В той час, коли цей автомобіль являється спільною сумісною власністю позивачки та спадкодавця. Тому, це майно має бути визнане спільною сумісною власністю, а Ѕ його частина має бути виключена зі спадкового майна. Частка в спільній сумісній власності того з подружжя, хто пережив спадкодавця, не входить до складу спадщини і не включається до спадкового майна після смерті іншого з подружжя. (Постанова Верховного суду України від 25.05.2016 року, справа №6-692цс2016). З 2000 року позивачка та спадкодавець проживали однією сім`єю, вели спільне господарство, побут та мали спільний бюджет. За час спільного проживання позивачка та спадкодавець набули у спільну сумісну власність рухоме майно - автомобіль марки «Chery», модель «Amulet», 2008 року випуску. Таким чином, вказаний автомобіль являється об`єктом спільної сумісної власності та частка позивачки в ньому становить Ѕ частину. Згідно з положеннями ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. Разом із тим згідно зі ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення гл. 8 цього Кодексу. Отже, встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною, визначеною законом підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно. Відповідно до ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно з ч. 1 ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Частиною 1 ст. 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або іншим договором. Отже, спірний автомобіль є спільною сумісною власністю, а відповідно не може входити до складу спадкового майна в цілому. В інформаційному листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №24-753/0/4-13 від 16.05.2013 зазначено, що зі змісту ст. 357 ЦК України вбачається, що під терміном «визначення часток» законодавець розуміє визначення (встановлення) розміру частки співвласника у спільному сумісному майні. В зв`язку з чим, необхідно визначити, що розмір частки спадкодавця в праві на автомобіль, становить l/2 частину та визнати при цьому за позивачкою право власності на 1/2 частину вказаного автомобіля, як на спільно нажите майно. Позивачка та спадкодавець з 2000 року проживали однією сім`єю, вели спільне господарство, у них був спільний побут та бюджет, стосунки притаманні подружжю. За час спільного проживання позивачка вела підприємницьку діяльність, надавала кошти в сімейний бюджет, займалась домашнім господарством: готуванням їжі, прибиранням, пранням. Тобто, позивачка брала участь у придбанні спільного майна і працею, і коштами як це передбачено СК України. Відтак, Ѕ частина спірного автомобіля являється власністю позивачки. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійснення. Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Отже, для захисту своїх прав позивачка заявляє позовну вимогу про визнання за нею права власності на Ѕ частину спірного автомобіля, як на об`єкт спільної сумісної власності зі спадкодавцем. Крім того, позивачка здійснила поховання спадкодавця та встановила пам`ятник за власні кошти. Такі витрати підлягають розподілу між спадкоємцями. В зв`язку з чим, позивачка просить суд стягнути з відповідачки грошове відшкодування Ѕ частини вартості цих витрат. Як вбачається з матеріалів справи, позивачкою понесено витрати на поховання, що підтверджено наступними доказами: договором-замовлення від 29.02.2020р. та товарним чеком до нього від 29.02.2020р., договором-замовлення від 01.03.2020р. та фіскальним чеком до нього, чеком від 01.03.2020р на замовлення №19351, договором-замовлення від 04.03.2020р. та фіскальним чеком до нього, договором від 20.06.2020р. та квитанцією до нього від 07.08.2020 року. Відповідно до ст. 1232 ЦК України спадкоємці зобов`язані відшкодувати розумні витрати, які були зроблені одним із них або іншою особою на утримання, догляд, лікування та поховання спадкодавця. Такі витрати можуть бути стягнені не більше як за три роки до його смерті. Положеннями ст. 2 Закону України «Про поховання та похоронну справу» визначено, що поховання померлого - це комплекс заходів та обрядових дій, які здійснюються з моменту смерті людини до поміщення труни з тілом або урни з прахом у могилу або колумбарну нішу, облаштування та утримання місця поховання відповідно до звичаїв та традицій, що не суперечить законодавству. Під комплексом заходів та обрядових дій розуміється, зокрема, організація поховання померлого і проведення у зв`язку з цим ритуальних послуг відповідно до місцевих умов. Вказані витрати відшкодовуються за рахунок спадщини і в межах вартості спадкового майна, яке перейшло до кожного із спадкоємців. Як вбачається зі звіту про оцінку вартості спадкового майна, заявлені витрати не перевищують межі вартості спадкового майна, яке спакується відповідачкою, а тому підлягають стягненню. В пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року №6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», визначено, що витрати на поховання (у тому числі на ритуальні послуги і обряди) відшкодовуються тій особі, яка понесла ці витрати. Позивачка вказує, що всі витрати, пов`язані з похованням спадкодавця понесла саме позивачка. Загальна сума вказаних витрат на теперішній час становить 47504,33 грн. Відповідачка не брала жодної участі в організації поховання рідного батька. Більш того, відповідачка не спілкувалась з спадкодавцем близько п`ятнадцяти років, його життям не цікавилася, на похованні батька відповідачка також присутня не була. В зв`язку з тим, що позивачка самостійно понесла вище вказані витрати, з відповідачки слід стягнути грошові кошти в сумі 23752,17 грн.

Ухвалою суду від 31.08.2020 року відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження до підготовчого засідання.

22.09.2020 року до суду надійшов відзив представника відповідача на позовну заяву зі змісту якого вбачається, що відповідач не визнає заявлених до нього позовних вимог та просить відмовити у задоволенні позову посилаючись на те, що доводи та докази позивача є необґрунтованими та безпідставними. Так, позивач вимагає встановлення факту її проживання у період з 01.01.2004 року по 28.02.2020 рік з батьком (померлим ІНФОРМАЦІЯ_1 ) відповідача однією сім`єю, як жінки та чоловіка без шлюбу, що має юридичне значення для визнання її спадкоємцем ІНФОРМАЦІЯ_2 черги за законом, а враховуючи, що мати померлого ОСОБА_7 - третя особа ОСОБА_6 , як спадкоємець 1-ої черги, 13 квітня 2020 року відмовилася від спадщини сина на її користь, вона отримає право на успадкування спадкового майна, що мала б отримати ОСОБА_6 , тобто, як спадкоємиця 1-ої черги. Проте, такі ствердження позивача є помилковими. Відповідно до положень ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають, в тому числі, діти спадкодавця та батьки. Згідно з положеннями ч.ч. 1 і 5 ст.1273 і ч. 2 ст.1274 ЦК України, спадкоємець за заковом має право відмовитися від прийняття спадщини на користь будь-кого із спадкоємців за законом, незалежно від черги, або за заповітом. Відмова від прийняття спадщини є безумовною та беззастережною. Тобто, третя особа - мати померлого ОСОБА_7 , ОСОБА_6 в заяві від 13 квітня 2020 року відмовилася від прийняття спадщини на користь особи - позивача у справі, яка на день смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 її сина не мала юридичного статусу спадкоємця за законом, а тому, розпорядження матір`ю померлого ОСОБА_6 належною їй часткою спадщини, через відмову від неї на користь позивача, не має в цієї частині волевиявлення жодних юридичних наслідків. Таким чином, ОСОБА_6 фактично не прийняла спадщину. В абзаці 4 п. 25 постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про спадкування» №7 від 3.05.2008 року зазначено, що коло осіб, на користь яких спадкоємець може відмовитися від прийняття спадщини, є вичерпним і за його волевиявленням змінюватись або доповнюватись не може. Отже, на час розгляду цієї цивільної справи єдиним спадкоємцем 1-ої черги за законом, щодо майна померлого ОСОБА_7 , є його дочка відповідач у справі. Крім того, відповідач не погоджується з ствердженнями заявниці ОСОБА_4 щодо її проживання однією сім`єю з її батьком. Так, відповідно до положень ч.ч. 1 і 2 ст. 21 СК України, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. Твердження позивача щодо її спільного проживання з померлим ґрунтуються на наступних письмових доказах: квитанціях про оплату житлово-комунальних послуг по квартирі за місцем її проживання з померлим та їх оплата з власного рахунку заявниці; чеках, квитанціях, актах, гарантійних талонах, замовленнях на доставку товарів, видаткових накладних, нарядах замовленнях на придбання меблів, будівельних матеріалів, побутової техніки; фотокартках під час ремонту у спільному помешканні та із спільного відпочинку; особистому листуванні; медичній картці позивача та конвертах її особистого листування; договорі про надання телекомунікаційних послуг, укладеного позивачем; декларація про вибір лікаря; витягах з ЄДРЮОФОП; пропуску на територію автостоянки з фотокартками обличчя позивача та померлого; на здійсненні позивачем ритуалу поховання померлого ОСОБА_7 ; на дорученні третьої особи - матері померлого ОСОБА_6 на ім`я позивача на право отримувати матеріальну допомогу та документи у зв`язку зі смертю ОСОБА_7 . Представник відповідача критично ставиться до зазначених доказів, оскільки вони є похідними від державної реєстрації та проживання позивача в помешканні - 2-ох кімнатній квартирі АДРЕСА_2 , належній на праві власності померлому ОСОБА_7 пo АДРЕСА_3 з 21.04.2009 року. Здійснення поховання та доручення третьої особи на здійснення після смерті ОСОБА_7 не можуть підтверджувати факт спільного проживання позивача з померлим однією сім`єю. Крім того, факт спільного відпочинку сторін, спільна присутність на святкуванні свят, пересилання сторонами коштів, самі по собі, без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не можуть свідчити про те, що між сторонами склалися та мали місце, протягом певного часу, усталені відносини, які притаманні подружжю (постанова ВС/КЦС у справі №588/350/15 від 15.08.2019 року). В інших судових рішеннях Верховного Суду також зазначається, що не є доказами спільного проживання сторін однією сім`єю без шлюбу, а саме, щодо ведення спільного бюджету, спільного господарства, пов`язання зі спільним побутом, наявності взаємних прав і обов`язків: реєстрація у спірному помешканні, належній особі, факт спільного проживання з яким встановлюється, розпорядження його майном, спільні фото, покращення умов спільного проживання у помешканні, участь у витратах на утримання житла та його ремонт, придбання один одному речей, предметів побуту (постанови ВС/КЦС №352/1011/16-ц від 18.121019 року та №645/1601/16-ц від 24.06.2020 року та №219/2998/17 від 31.01.2019 року); користування послугами автостоянки (постанова ВС/КЦС №337-5266/15-ц від 25.01.2018 року). Таким чином, подані позивачем докази не підтверджують саме факт ведення спільного господарства, наявність спільного побуту та бюджету, взаємних прав та обов`язків подружжя, що між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю, як того вимагають положення, в тому числі, постанови ВС/КЦС №522/25049/16-ц від 27.02.2019 року. Що стосується вимог позову про визнання за заявником права власності на Ѕ частку автомобіля, як їх спільного сумісного майна з померлим, то на думку представника відповідача, вони є свідченням невірно обраного способу захисту своїх прав та інтересів, та є також не доведеними. Така вимога ґрунтується лише на факті спільного проживання позивача з померлим, тобто в порядку ст. 74 СК України. У зазначеної вище постанові Верховного Суду у справі №588/350/15 від 15.08.2019 року наведено, що вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди мають встановити факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, з`ясувати час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності. За відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, відсутні і підстави, передбачені ст. 74 СК України вважати майно (спірний автомобіль) таким, що належить на праві спільної сумісної власності сторонам, як жінці та чоловікові, які проживають однією сім`ю, але не перебувають у шлюбі між собою. Таким чином, представник відповідача вважає, що не визнання нею факту спільного проживання її батька з позивачем однією сім`єю, позивачем жодним чином не спростована обставина належності цього рухомого майна померлому саме на праві його особистій власності, в матеріалах справи також відсутні інші докази матеріальної участі заявниці у придбанні 13.08.2010 року цього автомобіля або за рахунок накопичених грошових коштів спільно з померлим, або за рахунок їх спільної праці (постанова ВС/КЦС №645/1601/16-ц від 24.06.2020 року). Заперечуючи проти вимог щодо визначення частки померлого у спадковому майні, сторона відповідача зазначає, що така вимога фактично є передчасною, оскільки не є предметом спору та вирішення цього питання не входить до повноважень суду, який своїми рішеннями не може підмінювати функціональні повноваження нотаріального органу. Що стосується стягнення з відповідача на користь позивача витрат на поховання померлого, то вони також є хибними, оскільки сторони у справі не перебували в будь-яких правовідносинах, обов`язком яких було б відшкодування однією із них витрат на поховання ОСОБА_7 та в позові відсутнє будь-яке правове обґрунтування цієї вимоги. Крім того, в зазначеній вище постанові ВС/КЦС №219/2998/17 від 31.01.2019 року зазначено, що суди попередніх інстанцій дійшли вірного висновку про те, що квитанція про оплату позивачем витрат на пам`ятник, замовлення панахид не є беззаперечними доказами, що між сторонами існували усталені відносини, що притаманні сім`ї в розумінні ч. 2 ст. 3 СК України.

08.10.2020 року до суду надійшла відповідь на відзив зі змісту якої вбачається, що позивач підтримує заявлені позовні вимоги в повному обсязі та зазначає, що заперечення відповідача є безпідставними та такими, що не ґрунтуються на нормах законодавства. Так, у своєму відзиві відповідач наводить, що на його думку, на момент вчинення відмови від прийняття спадщини на користь позивачки, остання нібито не мала статусу спадкоємця за законом. В зв`язку з чим, на думку відповідача, відмова від прийняття спадщини на користь позивачки не має юридичних наслідків. Такі твердження відповідача є хибними та не відповідають нормам законодавства, яке регулює спадкові відносини. Статтею 1274 ЦК України встановлено, що спадкоємець за законом має право відмовитися від прийняття спадщини на користь будь-кого із спадкоємців за законом незалежно від черги. Отже, така відмова може бути вчинена й на користь спадкоємця четвертої черги. Будь-яких особливостей щодо відмови від прийняття спадщини на користь спадкоємців четвертої черги - законодавством не встановлено. Статтею 1264 ЦК України визначено, що у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п' ять років до часу відкриття спадщини. Специфікою четвертої черги спадкоємців за законом є та обставина, що до неї включені особи, які не перебували зі спадкодавцем ні в шлюбних відносинах, ні в кровному спорідненні, а були пов`язані з ним спільним проживанням однією сім`єю. Тобто, без будь-яких умов законодавець відносить таких осіб до спадкоємців за законом та надає їм право на спадкування у четверту чергу. Факт проживання осіб однією сім`єю встановлюється рішенням суду. При цьому, відсутність у спадкоємців четвертої черги такого судового рішення саме на момент прийняття спадщини чи на момент адресної відмови від прийняття спадщини - не є перешкодою для здійснення прав на спадкування, у встановлений законом шестимісячний строк. Відсутність відповідного судового рішення може бути перепоною тільки в момент одержання свідоцтва про право на спадщину. Таким чином, відповідач підміняє поняття, та хибно вважає, що право на спадкування (прийняття спадщини, прийняття спадщини на підставі адресної відмови інших спадкоємців) виникне у позивачки лише з моменту ухвалення рішення суду. Згідно зі ст. 1268, ст. 1270 ЦК України, таке право виникло у позивачки з часу відкриття спадщини (момент смерті спадкодавця) та на реалізацію цих прав, законом встановлено шестимісячний строк. Отже, позивачка являлася та являється спадкоємицею за законом на підставах, визначених ст. 1264 ЦК України, оскільки вона є саме тією особою, яка проживала однією сім`єю зі спадкодавцем понад п`ять років до часу відкриття спадщини. І цей факт існував на момент відкриття спадщини. Таким чином, спадкоємиця першої черги ОСОБА_6 у встановленому законом порядку відмовилась від прийняття спадщини на користь спадкоємиці четвертої черги - ОСОБА_4 . Внаслідок чого, відбулась зміна суб`єктного складу осіб, які набувають право на спадкування. Тобто, позивачка має право на спадкування за законом у першу чергу. Отже, третя особа та позивачка реалізували свої спадкові права у відповідності до ст.ст. 1268, 1270, 1274 ЦК України. Тому, твердження відповідача з приводу того, що відмова від прийняття спадщини на користь позивачки не створює жодних юридичних наслідків - є безпідставною. Також, у своєму відзиві відповідач намагається заперечити факт спільного проживання однією сім`єю позивачки і спадкодавця. При цьому, відповідачем не надається до відзиву жодних доказів, які б дійсно спростовували позовні вимоги в цій частині. Всі заперечення відповідача зводяться до його припущень. Позивачка вважає, що матеріали справи містять достатньо належних і допустимих доказів, якими підтверджується факт її проживання однією сім`єю зі спадкодавцем, в період: з 2004 року по момент відкрити спадщини. Крім того, зазначені в позові обставини також будуть підтверджені показами свідків. Відповідно до ч. 2 ст. 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом. Разом з тим, може скластися правова ситуація, коли жінка та чоловік не перебувають у шлюбі, однак проживають разом, ведуть спільне господарство, спільний побут. Такі відносини подібні до шлюбних. Факт проживання однією сім`єю жінки та чоловіка підтверджується показами свідків, іншими доказами, які в сукупності приводять до висновків про наявність правових підстав для встановлення факту проживання однією сім`єю жінки та чоловіка (постанова ВС від 30.03.2020р. справа №755/7103/18). Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Як зазначалося раніше, позивачкою на підтвердження позовних вимог надано до позовної заяви достатньо доказів, які в сукупності свідчать про наявність правових підстав для задоволення позову.

Ухвалою суду від 11.11.2020 року задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів.

Ухвалою суду від 11.11.2020 року задоволені заяви представника позивача про виклик та допит свідків.

Ухвалою суду 11.11.2020 року задоволено клопотання представника позивача про приєднання доказів.

Ухвалою суду від 11.11.2020 року закрите підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті.

Допитана в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_9 суду показала, що батьки свідка та сама свідок товаришували з позивачкою та померлим і були сусідами. Відповідачку свідок не знає та ніколи її не бачила. Свідок вказує, що знає обох, і позивачку, і померлого з самого дитинства, вони її сусіди, сама свідок та її батьки з ними часто спілкувалась, часто збирались разом, святкували різні свята, товаришували. Свідок часто була вдома у позивачки та померлого. Свідок знає позивачку та померлого як чоловіка та дружину, за твердженням свідка вони давно разом, ще із дитинства самої свідка, і це була дружня, хороша сім`я. Десь 2-3 роки тому вони разом робили ремонт у квартирі. Померлий розповідав свідку, що вони купили холодильник і автомобіль Чері. Спілкуючись між собою позивачка та померлий використовували слова « ОСОБА_10 », « ОСОБА_11 », « ОСОБА_12 ». Проживали позивачка та померлий разом десь починаючи з 18-20 років тому. Особисто свідок відвідувала дні народження обох, їх святкували в кв. АДРЕСА_4 , у померлого день народження був 17 вересня, а у позивачки 19 вересня. Свідок вказує, що була у помешканні позивачки та ОСОБА_7 десь більше 10-20 разів на рік. Про те, що позивачка та ОСОБА_7 фактично не одружені свідок навіть не знала, адже завжди думала, що вони перебувають у шлюбі. З 6 до 17 років свідок по сусідству з позивачкою та ОСОБА_7 не проживала, а потім повернулась проживати до квартири по сусідству з ними. Однак у вказаний період часу, свідок проживаючи недалеко зі своєю тіткою, продовжувала спілкуватись з позивачкою та ОСОБА_7 та відвідувати їх помешкання. Тітка свідка з позивачкою та ОСОБА_7 не спілкувалась, а сама свідок продовжувала ходити до них. Про те, що у ОСОБА_7 є донька свідку нічого не було відомо і вона її ніколи не бачила. За твердженням свідка у позивачки та померлого був спільний бюджет, адже ОСОБА_7 говорив свідку, що вони купили холодильник, автомобіль, тобто застосовував таки виразі, які свідчать про спільність покупок.

Допитана в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_8 суду показала, що знає позивачку та її померлого чоловіка з 2004 року. Свідок працює разом з позивачкою. Відповідачку свідок не знає. Свідок вказує, що товаришувала з позивачкою та померлим, вони проживали однією сім`єю, мали спільний бюджет, а коли ОСОБА_7 помер, позивачка його поховала. Мало кому було відомо про те, що в зареєстрованому шлюбі позивачка та ОСОБА_7 не перебувають, а сама свідок дізналась про те, що вони в зареєстрованому шлюбі не перебувають десь у 2005 році в розмові із позивачкою та ОСОБА_7 . Свідок стверджує, що позивачка та ОСОБА_7 разом робили ремонт у квартирі та купили автомобіль. ОСОБА_7 постійно приходив на роботу до позивачки та забирав її зі зміни. Свідок вказує, що постійно товаришувала з позивачкою та померлим, до самої його смерті спілкувалась з ними, дружили, разом дні народження святкували, у померлого день народження ІНФОРМАЦІЯ_4 був, а також 8 березня святкували, разом ходили на Райдужне озеро, разом відпочивали. Позивачка та померлий були сім`єю і навіть мати померлого до них їздила та визнавала їх як родину. Особисто свідок відвідувала помешкання де жили позивачка та померлий, так само і вони відвідували помешкання свідка. Коли позивачка та померлий робили в квартирі ремонт, свідок їм допомагала, виносила сміття. У позивачки та ОСОБА_7 були дуже теплі стосунки, вони піклувались один про одного, їм навіть заздрили. Один одному телефонували, дізнавались поїв чи не поїв та таке інше. На скільки відомо свідку позивачка та ОСОБА_7 здійснювали спільні покупки, купили телевізор, ноутбук, разом купували душову кабіну.

Представник позивача в судовому засіданні підтримала вимоги позовної заяви з підстав викладених у ній, просить позов задовольнити і додатково пояснила суду, що метою встановлення заявленого юридичного факту є можливість реалізації спадкових прав та поділу спільного сумісного майна. На думку представника, сторона відповідача хибно вважає, що відмова матері померлого від спадщини на користь позивачки не має юридичного значення, адже спадкоємець має право відмовитись від спадщини на користь спадкоємця будь-якої черги, при цьому позивачка є спадкоємцем 4 черги. Також представник вказує, що мати інше громадянство не заборонено, як і не заборонено його змінювати. Позивачка повернулась до України десь у 1996-1997 роках і є громадянкою України.

Представники відповідача в судовому засіданні вимоги позовної заяви не визнали з підстав викладених у відзиві на позовну заяву, просять відмовити у задоволенні позову та додатково посилаються на те, що сторона позивача помилково вважає, що спадкоємець може відмовитись від спадщини фактично не на користь спадкоємця. Представники вказують, що надали відповідну практику Верховного Суду стосовно встановлення факту про який прохає позивач. В даному випадку фактично існує спір про спадщину, а не про спільне проживання. Позивачем невірно обраний спосіб захисту, адже слід було встановлювати факт спільного проживання чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, а для того аби ставити питання про визнання права власності Ѕ частину автомобіля спочатку слід було визнати майно спільною сумісною власністю. Вимоги про відшкодування коштів на поховання заявлено безпідставно. На думку сторони відповідача, навіть наявність рішення суду про встановлення відповідного факту не матиме впливу на спадкові права відповідачки, і позивачка не матиме право на спадкування на рівні з відповідачкою. Також представники вказують, що відсутні дані про те чи не перебувала позивачка у шлюбі в Росії.

Треті особи в судове засідання не з`явились, про причини неявки суд не повідомили, в матеріалах справи наявне клопотання третьої особи ПНКМНО Устинової І.Є. про розгляд справи за її відсутності.

Суд, вислухавши пояснення представників сторін, покази свідків, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, оцінивши докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини справи, приходить до наступного висновку.

Як вбачається з матеріалів справи, ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а.с. 16).

16.03.2020 року до приватного нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_7 звернулась ОСОБА_4 - позивачка у справі (а.с. 209).

15.04.2020 року до приватного нотаріуса надійшла заява ОСОБА_6 «Про відмову від спадщини», за змістом якої: « ІНФОРМАЦІЯ_1 помер мій син ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , уродженець м. Києва, який проживав за адресою: АДРЕСА_1 . Спадкоємцем за законом є я, мати померлого. Від належної мені спадщини, як за законом, так і за заповітом, я, відмовляюсь на користь - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 » (а.с. 219).

12.08.2020 року до приватного нотаріуса із заявою про прийняття спадщини звернулась ОСОБА_5 - відповідачка у справі. За змістом відповідної заяви: « ІНФОРМАЦІЯ_1 помер мій батько ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , уродженець м. Києва, який проживав за адресою: АДРЕСА_1 . Спадщину я приймаю» (а.с. 224).

За життя ОСОБА_7 заповіту щодо належного йому майна не складав, відповідно спадкування відбувається за правилами, що регулюють спадкування за законом.

13.04.2020 року ПНКМНО Устинова І.Є. видала на ім`я позиваки довідку №47/02-14, у якій зазначила, що 16.03.2020 року заведена спадкова справа 6/2020 до майна ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 за заявою ОСОБА_4 , яка прийняла спадщину. Нотаріус вказала, що згідно Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, факт проживання спадкоємців однією сім`єю зі спадкодавцем підтверджується рішенням суду, яке набрало законної сили (а.с. 222).

Відповідно до положень ст.ст. 1216, 1217, 1220, 1221 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу). Місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця.

За змістом ст.ст. 1222, 1223 ЦК України, спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Статтями 1258, 1261, 1264 ЦК України визначено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. У четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (ст.ст. 1268, 1269, 1270 ЦК України).

Статтею 1273 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. Відмова від прийняття спадщини є безумовною і беззастережною. Відмова від прийняття спадщини може бути відкликана протягом строку, встановленого для її прийняття.

За змістом ст. 1274 ЦК України, спадкоємець за законом має право відмовитися від прийняття спадщини на користь будь-кого із спадкоємців за законом незалежно від черги.

Згідно ст. 1275 ЦК України, якщо від прийняття спадщини відмовився один із спадкоємців за законом з тієї черги, яка має право на спадкування, частка у спадщині, яку він мав право прийняти, переходить до інших спадкоємців за законом тієї ж черги і розподіляється між ними порівну. Положення цієї статті не застосовуються, якщо спадкоємець відмовився від прийняття спадщини на користь іншого спадкоємця, а також коли заповідач підпризначив іншого спадкоємця.

Відповідно до положень ст. 3 СК України, сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 Сімейного кодексу України про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Зазначений п`ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю до набрання чинності цим Кодексом. До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім`єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, зокрема, вітчим, мачуха, пасинки, падчерки.

Для набуття права на спадкування за законом на підставі статті 1264 ЦК України необхідне встановлення двох юридичних фактів: а) проживання однією сім`єю із спадкодавцем; б) на час відкриття спадщини має сплинути щонайменше п`ять років, протягом яких спадкодавець та особа (особи) проживали однією сім`єю.

Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків (ст. 76 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Матеріально-правовий зміст обов`язку подавати докази полягає в тому, що у випадку його невиконання суб`єктом доказування і неможливості отримання доказів суд має право визнати факт, на який посилалася заінтересована сторона, неіснуючим, чи навпаки, як це має місце при використанні презумпції, існуючим, якщо інше не доказано другою стороною.

Суд вважає, що наявними у справі письмовими доказами та показами свідків, як доказами у розумінні положень ст. 76 ЦПК України, які оцінені судом на предмет їх належності, допустимості, достовірності та достатності, належним чином підтверджується факт проживання позивачки однією сім`єю з ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , у період з 01.01.2004 року по 28.02.2020 року.

Згідно відповіді Дніпровського районного у місті Києві відділу державної реєстрації актів цивільного стану від 22.04.2020 року, за даними Державного реєстру актів цивільного стану громадян актового запису про шлюб громадянки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 - не виявлено (а.с. 82-83).

Як вбачається матеріалів справи, шлюб укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_14 був розірваний рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 30.03.1992 року та про відповідне розірвання шлюбу в книзі реєстрації актів про розірвання шлюбу зроблений запис №836 від 29.07.1993 року (а.с. 84).

Згідно відповіді Дніпровського районного у місті Києві відділу державної реєстрації актів цивільного стану від 24.09.2020 року, за даними Державного реєстру актів цивільного стану громадян актового запису про шлюб відносно ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_5 за період 01.01.2004 року по 28.02.2020 року по відділу - не виявлено (а.с. 179-180).

Відповідно до наявної в матеріалах справи копії паспорту позивачки, місце проживання останньої зареєстроване в кв. АДРЕСА_4 з 21.04.2009 року (а.с. 12-13).

За змістом копії паспорту померлого ОСОБА_7 , його місце проживання було зареєстроване в кв. АДРЕСА_4 з 06.03.1990 року (а.с. 14-15).

Квартира АДРЕСА_4 належала ОСОБА_7 на праві приватної власності, що підтверджується копією свідоцтва про право власності на житло від 14.10.1998 року (а.с. 85).

Позивачем здійснено поховання померлого ОСОБА_7 , що підтверджується копією договору-замовлення на організацію та проведення поховання від 29.02.2020 року, копією товарного чеку №01 від 29.02.2020 року, копією договору-замовлення на організацію та проведення поховання від 01.03.2020 року та відповідної йому копії чека на суму 2745,80 грн., копією договору-замовлення на організацію та проведення поховання від 04.03.2020 року та відповідної йому копії чека на суму 493,93 грн., копією чеку на суму 3614,60 грн. від 01.03.2020 року у кафе «Домашні страви» (а.с. 26-29, 42).

Також позивачем здійснено замовлення та оплату облаштування місця поховання померлого на суму 31700,00 грн. (а.с. 40-41).

Як вбачається з матеріалів справи, довідка про поховання померлого ОСОБА_7 05.03.2020 року була видана на ім`я позивача ОСОБА_4 (а.с. 44).

02.03.2020 року мати померлого - ОСОБА_6 видала на ім`я позивачки нотаріально посвідчену довіреність на представлення її інтересів в Головному управлінні Пенсійного фонду України в м. Києві, у відповідних районних Управліннях Пенсійного фонду України та Управління праці та соціального захисту населення в м. Києві, в медичних установах, в Службі енергетичного забезпечення та зв`язку КП Київ ПАСТРАНС (а.с. 45).

За змістом листа Головного управління держпраці у Київській області від 16.03.2020 року на ім`я позивачки, її було запрошено до співпраці з комісією зі спеціального розслідування випадку смерті, який стався 28.02.2020 року з ОСОБА_7 . Вказаний лист був надісланий на ім`я позивачки за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 47).

Позивачем надано копії банківських чеків про сплату енергетичних послуг та газопостачання від її імені та імені померлого ОСОБА_7 з картки НОМЕР_6 у 2020 році, а також копії квитанцій про сплату житлово-комунальних послуг із зазначенням ПІБ ОСОБА_7 за період 2011-2015 роки (а.с. 48-52).

Номер вказаної банківської картки відповідає номеру картки за наданою позивачем роздруківкою по руху коштів на особовому рахунку за період 2019-2020 роки (а.с. 59).

Крім того, за наданою позивачем роздруківкою про рух коштів по особовому рахунку за період 2014-2020 роки згідно угоди №SAMDN0515 від 26.01.2012 року, вбачається витрачання коштів зокрема на купівлю техніки, електроніки, продуктів харчування, засобів для ремонту та будівництва тощо (а.с. 56-59).

Суд не приймає до уваги посилання сторони відповідача на те, що змістом наданої роздруківки про рух коштів на особовому рахунку не підтверджується належність цього рахунку позивачці, адже відповідні дані становлять банківську таємницю і їх отримання можливе виключно за запитом особи, яка є власником рахунку. Будь-яких даних які б свідчили про незаконність отримання такої роздруківки матеріали справи не містять і будь-якими доказами незаконності отримання або неналежності рахунку позивачці сторона відповідача не підтвердила.

Крім того, позивачем надано викопіювання з власної медичної карти із якого вбачається, що адресою позивачки зазначено: АДРЕСА_1 , а проведені огляди лікарів також містять вказану адресу. При цьому, в огляді хірурга з вказанням зазначеної адреси містить посилання на дату огляду 22.12.2004 року (а.с. 53-55).

На підтвердження позовних вимог позивачем надано записку особистого змісту та копії фотокарток (а.с. 24-25, 61).

Сторона відповідача заперечує, зокрема, що на фотокартках зафіксовані позивачка та померлий, однак жодних доказів на підтвердження своїх заперечень відповідач не надав, натомість візуальне порівняння фотографій у паспортах позивача та померлого з наданими фотознімками дає підстави суду для висновку про, що на цих знімках дійсно зафіксовано позивача та ОСОБА_7 .

За змістом копії декларації №0001-5001-А500 про вибір лікаря, який надає первинну медичну допомогу стосовно ОСОБА_7 у графі «довірена особа пацієнта для повідомлення у разі настання екстреного випадку з пацієнтом» вказано прізвище, ім`я та по-батькові позивачки у справі - ОСОБА_4 (а.с. 62).

На підтвердження своїх позовних вимог щодо встановлення факту проживання однією сім`єю позивачем також надано копію публічного договору надання послуг кабельного телебачення та/або Інтернет і локальної сітки від 24.05.2011 року, який укладено з абонентом ОСОБА_4 за адресою підключення в АДРЕСА_1 (а.с. 63).

Також до позовної заяви додано листи-замовлення, документи про доставку товарів, накладні, гарантійні талони, товарі чеки, акт виконаних робіт, які датовані 2006, 2008, 2014, 2015 роками у частині яких значиться прізвище ОСОБА_7 або позивачки з адресою: АДРЕСА_1 та без зазначення адреси (а.с. 64-69).

Згідно наявних в матеріалах справи копій ліцензій на право роздрібної торгівлі алкогольними напоями, пивом та тютюновими виробами на 2015-2017 роки, місцем проживання фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 значиться: АДРЕСА_1 (а.с. 70-75).

Згідно виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців стосовно ФОП ОСОБА_4 , яка датована 11.07.2014 року, місцем проживання фізичної особи-підприємця є адреса: АДРЕСА_1 (а.с. 76).

Відповідно до Акту про результати камеральної перевірки ФОП ОСОБА_4 , який датований 27.02.2019 року, податкова адреса платника податків: АДРЕСА_1 (а.с. 77).

Головне управління земельних ресурсів надаючи свої відповіді від 28.05.2012 року та від 28.08.2012 року на звернення ОСОБА_4 , направляло їх за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 78-79). А зі змісту копії конверта на відповідь Головного управління земельних ресурсів вбачається, що відповідь була спрямована у 2012 році на ім`я ОСОБА_7 та ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 80). Зі змісту відповідей вбачається, що вони були надані на звернення стосовно можливості отримання у власність земельної ділянки в м. Києві.

Також до позову додано ще чотири копії конвертів від різних державних установ, що направлялись позивачці ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 81).

В матеріалах справи міститься копія пропуску №301 до кооперативу автостоянок «Дніпровський» м. Києва, автостоянка «Серово-Райдужна» виданого 18.08.2010 року на ім`я ОСОБА_7 на автомобіль з державним номерним знаком НОМЕР_1 . При цьому даний пропуск містить фото як ОСОБА_7 , так і позивачки ОСОБА_4 (а.с. 86).

У наданих стороною позивача матеріалах спеціального розслідування Головного управління держпраці у Київській області щодо нещасного випадку зі смертельним наслідком, який стався 28.02.2020 року з ОСОБА_7 , позивачка у справі - ОСОБА_4 значиться як дружина потерпілого (а.с. 170-178).

Оцінюючи в сукупності всі наявні в матеріалах справи письмові докази та покази свідків, суд дійшов висновку про доведеність стороною позивача факту спільного проживання ОСОБА_4 та ОСОБА_7 однією сім`єю, оскільки доведеними є спільне їх проживання, ведення спільного господарства, наявність спільного бюджету, взаємних прав та обов`язків, їх перебування у відносинах, що притаманні чоловікові та дружині.

При цьому, суд не бере до уваги критичне ставлення одного з представників відповідача до показів свідка ОСОБА_8 , оскільки факт проживання однією сім`єю може бути підтвердженими саме показами тієї особи, яка близько знає чоловіка та жінку, є їх товаришем, сусідкою, колегою по роботі тощо. Будь-яких даних про неправдивість свідчень матеріали справи не містять, а відповідні покази надані ОСОБА_8 під присягою свідка із попередженням про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві покази.

Визначаючи період з якого слід встановити відповідний факт по час смерті ОСОБА_7 , суд виходить з того, що свідок ОСОБА_8 в судовому засіданні підтвердила спільне проживання ОСОБА_7 та позивачки з 2004 року, оскільки саме з цього часу з ними познайомилась, а за показами іншого свідка, яка знала їх раніше, спільне проживання ОСОБА_7 та позивачки розпочалось ще до 2004 року. Крім того, зі змісту медичної карти позивачки вбачається, що її огляд із зазначенням адреси проживання: АДРЕСА_1 проводився у 2004 році.

Наведене дає підстави суду встановити початковою датою спільного проживання ОСОБА_7 та позивачки однією сім`єю - 01.01.2004 року, ураховуючи також, що саме з вказаної дати набув чинності СК України.

Факт спільного проживання позивачки та ОСОБА_7 однією сім`єю встановлений для надання позивачу можливості реалізації своїх спадкових прав щодо майна померлого ОСОБА_7 , а також для вирішення судом питання право власності позивача на спільно набуте з ОСОБА_7 майном.

Відповідно до положень ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Так, згідно з нормами ст.ст. 60, 61, 69, 70 СК України. які розміщені у Главі 8 СК України:

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (ст. 60 СК України).

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя (ст. 61 СК України).

Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (ст. 69 СК України).

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (ст. 70 СК України).

Із матеріалів справи вбачається, що 13.09.2010 року на ім`я померлого ОСОБА_7 був зареєстрований автомобіль марки Cheri, модель Amulet A15, 2008 року випуску, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_2 , державний номерний знак НОМЕР_1 , що підтверджується копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (а.с. 86).

Ураховуючи, що судом встановлений факт спільного проживання позивачки та ОСОБА_7 однією сім`єю з 01.01.2004 року по 28.02.2020 року, а вказаний автомобіль набутий на ім`я померлого ОСОБА_7 13.09.2010 року, тобто під час спільного проживання позивачки та ОСОБА_7 , вказаний автомобіль є спільної сумісною власністю позивачки та ОСОБА_7 .

До такого висновку суд дійшов ураховуючи також наявні в матеріалах справи дані про зайняття позивачкою підприємницької діяльністю під час спільного проживання з ОСОБА_7 та приймаючи до уваги покази свідка ОСОБА_8 про роботу позивачки продавчинею.

З огляду на те, що автомобіль є спільною сумісною власністю ОСОБА_7 та позивачки та ураховуючи принцип рівності часток, обґрунтованими та такими, що підлягають до задоволення є вимоги позивача про визнання за нею права власності на Ѕ частину транспортного засобу.

Щодо вимог позивача про визначення частки померлого у автомобілі марки Cheri, модель Amulet A15, 2008 року випуску, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_2 , державний номерний знак НОМЕР_1 , у розмірі Ѕ частини, суд вважає, що такі вимоги не підлягають до задоволення, з огляду на наступне.

За змістом ст. 69 Закону України «Про нотаріат», нотаріус або в сільських населених пунктах - посадова особа відповідного органу місцевого самоврядування, уповноважена на вчинення нотаріальних дій, при видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом перевіряє факт смерті спадкодавця, наявність заповіту, час і місце відкриття спадщини, склад спадкового майна. Нотаріус або посадова особа відповідного органу місцевого самоврядування, уповноважена на вчинення нотаріальних дій, також перевіряє коло осіб, які мають право на обов`язкову частку в спадщині.

Пунктами 4.14, 4.15. Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України №296/5 від 22.02.2012 року встановлено, що при видачі свідоцтва про право на спадщину нотаріус обов`язково перевіряє: факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства, якщо має місце спадкування за законом, прийняття спадкоємцем спадщини у встановлений законом спосіб, склад спадкового майна, на яке видається свідоцтво про право на спадщину. На підтвердження цих обставин від спадкоємців витребовуються документи, які підтверджують вказані факти. Видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно, крім випадків, передбачених пунктом 3 глави 7 розділу І цього Порядку, та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна.

Як вбачається з матеріалів справи, свідоцтва про право на спадщину після смерті ОСОБА_7 не видані. У зв`язку із наявністю судового спору на теперішній час вирішується питання щодо кола спадкоємців, будь-яких постанов про відмову у видачі свідоцтв про право на спадщину на підставі відсутності визначення частки померлого у майні нотаріусом не приймалось, тож такі вимоги позивача не можуть бути задоволенні, оскільки визначення складу спадкового майна є повноваженням нотаріуса, який на даний момент не ще не здійснив видачу свідоцтв або прийняв постанови про відмову у їх видачі.

Стосовно стягнення з відповідача на користь позивача витрат пов`язаних з похованням ОСОБА_7 суд виходить з наступного.

Відповідно до положень ст. 1232 ЦК України, спадкоємці зобов`язані відшкодувати розумні витрати, які були зроблені одним із них або іншою особою на утримання, догляд, лікування та поховання спадкодавця. Витрати на утримання, догляд, лікування спадкодавця можуть бути стягнені не більш як за три роки до його смерті.

За змістом ст. 2 Закону України «Про поховання та похоронну справу», поховання померлого - комплекс заходів та обрядових дій, які здійснюються з моменту смерті людини до поміщення труни з тілом або урни з прахом у могилу або колумбарну нішу, облаштування та утримання місця поховання відповідно до звичаїв та традицій, що не суперечать законодавству.

Із матеріалів справи вбачається, що позивачем здійснені витрати за договором-замовлення на організацію та проведення поховання від 29.02.2020 року на суму 8950,00 грн. (а.с. 26-27). За договором-замовлення на організацію та проведення поховання від 01.03.2020 року на суму 2745,80 грн. (а.с. 28). За договором-замовлення на організацію та проведення поховання від 04.03.2020 року на суму 493,93 грн. (а.с. 29). На облаштування місця поховання на суму 31700,00 грн. за договором від 20.06.2020 року (а.с. 40-41). На проведення поминального обіду 01.03.2020 року на суму 3614,60 грн. (а.с. 42). Всього 47504,33 грн.

При цьому, позивачка просить стягнути з відповідачки, як спадкоємиці померлого, на свою користь Ѕ частину понесених на поховання витрат, що дорівнює 23752,17 грн.

Вирішуючи по суті цю позовну вимогу суд встановив, що загалом на поховання та облаштування місця поховання померлого витрачено 47504,33 грн.

Поряд із цим, суд встановив факт спільного проживання позивача та ОСОБА_7 однією сім`єю, складовою якого є наявність спільного бюджету сім`ї. Отже, на витрачені позивачем кошти на поховання померлого має розповсюджуватись правовий статус їх спільності з померлим, оскільки будь-яких доказів про те, що ці кошти є індивідуальною власністю позивачки останньою не надано. Відтак, ураховуючи рівність часток та вимогу позивача про стягнення Ѕ витрат на поховання, до стягнення з відповідача на користь позивача підлягають грошові кошти у сумі 11876,09 грн. (47504,33 : 2 : 2 = 11876,09).

У відповідності до положень ст. 141 ЦПК України підлягають розподілу судові витрати понесені позивачем у зв`язку зі сплатою судового збору у загальній сумі 3363,20 грн.

Позивачем надміру сплачено судовий збір у розмірі 840,80 грн., оскільки за вимогами майнового характеру про визнання права власності на Ѕ частину автомобіля та стягнення відшкодування у сумі 23752,17 грн. позивач мав сплатити судовий збір за загальною мінімальною ставкою 840,80 грн. та по 840,80 грн. за дві вимоги немайнового характеру (встановлення юридичного факту і визначення частки у майні), а всього 2522,40 грн.

Отже, надміру переплачена сума судового збору в розмірі 840,80 грн. не підлягає стягненню з відповідача.

При цьому, пропорційно до частини задоволених позовних вимог з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати понесені позивачем у зв`язку зі сплатою судового збору в сумі 1681, 60 грн., яка складається з: 840,80 грн. - у зв`язку із задоволенням вимог про встановлення юридичного факту та 840,80 грн. за вимогами майнового характеру як мінімальна ставка, що дозволяє фізичній особі звернутись до суду за захистом своїх прав.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 76-81, 89, 141, 258, 259, 263-265, 268, 273, 315, 354, 355 ЦПК України, ст.ст. 3, 21, 60, 61, 69, 70, 74 СК України, ст.ст. 321, 392, 1216, 1217, 1220, 1221, 1222, 1223, 1232, 1258, 1261, 1264, 1268, 1269, 1270, 1273, 1274, 1275 ЦК України, Законами України «Про нотаріат», «Про поховання та похоронну справу», Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженим наказом Міністерства юстиції України №296/5 від 22.02.2012 року, суд, -

у х в а л и в:

Позов ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , треті особи: ОСОБА_6 , Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Устинова Ірина Євгенівна, про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання права власності, визначення частки спадкодавця у спільному сумісному майні, стягнення грошових коштів - задовольнити частково.

Встановити юридичний факт про те, що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , постійно проживали однією сім`єю з 01.01.2004 року по час смерті ОСОБА_7 - ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Визнати за ОСОБА_4 право власності на Ѕ частину автомобіля марки Cheri, модель Amulet A15, 2008 року випуску, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_2 , державний номерний знак НОМЕР_1 .

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 11876 (одинадцять тисяч вісімсот сімдесят шість) грн. 09 коп. у відшкодування витрат понесених на поховання.

В іншій частині позову - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 судові витрати пов`язані зі сплатою судового збору у розмірі 1681 (одна тисяча шістсот вісімдесят одна) грн. 60 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду до Київського апеляційного суду через Дніпровський районний суд м. Києва протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено 19.01.2021 року.

Учасники справи:

Позивач - ОСОБА_4 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 );

Відповідач - ОСОБА_5 ( ІНФОРМАЦІЯ_7 , АДРЕСА_5 , РНОКПП НОМЕР_4 );

Третя особа - ОСОБА_6 ( АДРЕСА_6 , РНОКПП НОМЕР_5 );

Третя особа - Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Устинова Ірина Євгенівна (м. Київ, вул. Дніпровська набережна, 3).

Суддя -