справа № 208/4809/21
№ провадження 2/208/1538/21
РІШЕННЯ

Іменем України

22 вересня 2021 р. м. Кам`янське

Заводський районний суд м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області, у складі:

Головуючого, судді - Івченко Т.П.,

При секретарі - Задьори В.І.,

За участі:

Представника відповідача - Малєтової Н.О.,

Розглянув у відкритому судовому засіданні у м. Кам`янське Дніпропетровської області цивільну справу в порядку спрощеного позовного провадження за позовом ОСОБА_1 до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області, юридична адреса реєстрації: область Дніпропетровська «про відшкодування моральної шкоди, завданої працівнику внаслідок ушкодження його здоров`я», -

встановив:

1.Позиція позивача.

14 червня 2021 року представник позивача, адвокат Меланчук І.В. звернувся із даним позовом, яким заявив позовні вимоги:

Стягнути з Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області на користь ОСОБА_1 , в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я - 227 000 (двісті двадцять сім тисяч) гривень.

В обґрунтування заявлених позовних вимог зазначив, що позивачка працювала станом на 17 жовтня 2001 року на посаді бригадира по обробці, сортуванню, прийманні та здачі, пакетуванні та пакуванні металу і готової продукції Відкритого акціонерного товариства «Дніпровській меткомбінат». В цей день, механік цеху ОСОБА_2 , в присутності досвідченого майстра машиніста ОСОБА_3 , здійснювала стажування машиніста крану ОСОБА_4 . Після перевірки знань механік цеху ОСОБА_5 допустила машиніста крану ОСОБА_4 до самостійної роботи та остання почала здійснювати відвантаження готової продукції в вагони МПС. При цьому, під`їхавши краном до штабелю металу в районі секції 5/2, ОСОБА_4 самостійно, без допомоги сортувальника-здавача, завела один спеціальний крюк траверси в хомут пачки металу. Згодом, вона намагалась завести другий крюк траверси в другий хомут, однак їй не вдавалось. Близько о 13 год. 55 хв., Позивач здійснювала маркування пачки металу в секції 5/1, та побачивши, що машиніст крану ОСОБА_4 не може виконати вказану вище операцію, підійшла допомогти завести крюк в хомут. Однак, в цей момент, у зв`язку з недосвідченістю в даній справі, ОСОБА_4 почала здійснювати підіймання пачки. При цьому, внаслідок того, що лівий хомут зачепився за пачку, яка знаходилась нижче, правий кінець повело в бік де знаходився Позивач, у зв`язку з чим остання була збита пачкою металу.

В результаті нещасного випадку Позивачу спричинено травми у вигляді: «закритий перелом шийки правого стегна із зміщенням, забій, велика гематома нижньої третини правого стегна».

За результатами проведеного компетентною комісією розслідування, було прийнято рішення визнати даний нещасний випадок таким, що пов`язаний з виробництвом.

Даний факт підтверджується актом Форми Н-1 «Про нещасний випадок на виробництві» (далі - акт Форми Н-1), актом Форми Н-5 «Про розслідування нещасного випадку, який стався 17.10.2001р. о 13 год.. 55 хв.» та трудовою книжкою, виданою на ім`я Позивача.

Згідно п.6.1 акту Форми Н-1, компетентною комісією з розслідування нещасного випадку було встановлено що видом події, який призвів до настання нещасного випадку являється дія предметів, що рухаються.

Відповідно до п. 7 акту Форми Н-1 причинами виникнення нещасного випадку є:

1. Невиконання посадових обов`язків з боку старшого майстра дільниці обробки залізопрокатного цеху ОСОБА_6 в частині незабезпечення безпечного ведення технологічного процесу.

2. Невиконання вимог інструкції з охорони праці з боку машиніста крану ОСОБА_4 , яке виразилось в виконанні робіт при знаходженні людей в небезпечній зоні.

Згідно п. 8 акту Форми Н-1 встановлено обладнання, експлуатація якого призвела до нещасного випадку, а саме електромостовий кран (per. №925), 1910 року, Краматорський машинний завод (зав. №4), який є джерелом підвищеної небезпеки.

Крім того, пунктом 10 акту Форми Н-1 встановлено осіб, що допустили порушення законодавства про охорону праці: ОСОБА_6 , старший майстер дільниці обробки залізопрокатного цеху, який допустив порушення п. 20.1 «Положення про систему управління охороною праці»; ОСОБА_4 , машиніст крану, яка допустила порушення п.п. 3.36, 3.36.7 «Інструкції для машиністів та помічників машиністів електричних кранів мостового типу».

Внаслідок вищезазначеного нещасного випадку, пов`язаного з виробництвом Позивач 01.10.2002 року, вперше пройшла огляд медико-соціальною експертною комісією (далі - МСЕК), за результатами якого їй визначено ступінь втрати професійної працездатності у розмірі - 40%, встановлено ТРЕТЮ групу інвалідності з 25.09.2002 року - БЕЗСТРОКОВО, визначено необхідність в медикаментозному лікуванні (видаленні металевої конструкції) у травматолога, санаторно-курортному лікуванні, що підтверджується довідкою ЛТЕК «Про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у наданні медичної та соціальної допомоги», виданою на ім`я Позивача.

Крім того, відповідно до висновку про умови та характер праці Позивачу протипоказана важка фізична праця, що підтверджується довідкою МСЕК сер. МСЕ- ДНА-01 №321295 від 01.10.2002 року, виданої на ім`я Позивача.

У зв`язку з вказаним нещасним випадком Позивачу було надано первинну медичну допомогу. Починаючи з 54 річного віку, назавжди порушено звичний спосіб життя Позивача, тривалий час вона була обмежена в можливості пересування в просторі, проходила курси медичного лікування. Проте лікування мало короткочасний ефект. Не зважаючи на значний час, що минув з моменту травмування, наслідки травми переслідують Позивача та завдають їй фізичні страждання і по нині. Наразі Позивач відчуває біль в правому кульшовому суглобі, обмеження об`єму рухів в ньому, біль при пересуванні в просторі, порушення функції опори та руху. Вказане не може не завдавати Позивачу істотного дискомфорту та страждань, що негативно відображається на її повсякденному житті та на житті її родини. Внаслідок постійних больових відчуттів, особливо в нічний час, порушується сон Позивача, що не дозволяє їй нормально відпочивати, призводить до зниження уваги в денний час доби, до постійного відчуття втоми, перебування Позивача в напруженому стані, стані роздратованості. Наслідки травми призводять до постійного перенесення Позивачем больових відчуттів, до необхідності проходження систематичних лікарських спостережень та придбання лікувальних засобів, що призводить до нераціональної втрати часу та життєвої енергії. Зокрема, тривалі переїзди в автомобільному, залізничному транспорті призводять до суттєвих труднощів, що виключає можливість здійснення подорожей. Навіть звичайний похід до магазину потребує від Позивача залучення додаткових зусиль. Ушкодження здоров`я стало причиною необхідності залучення значних зусиль для організації життя Позивача, втрата працездатності призвела до відсутності у Позивача можливості в достатній мірі реалізовувати свої наміри в професійній сфері, повноцінно працювати, обмежило можливість Позивача приділяти час своєму інтелектуальному та духовному розвитку, приділяти увагу близьким та рідним людям. Отже, вбачається беззаперечне порушення немайнового права Позивача на працю, зміст якого полягає у можливості кожної особи заробляти собі на життя працею, яку вона вільно обирає, більше того втрата професійної працездатності свідчить про фізіологічні негативні зміни в стані здоров`я Позивача, що вказує на порушення належного Позивачу права на охорону здоров`я. Вказані вимушені негативні зміни призводять до зниження якості життя Позивача та зменшення благ, які Позивач мала до моменту отриманого трудового каліцтва та втрати професійної працездатності. Розуміння безстроковості зазначених негативних наслідків, викликає у Позивача негативні емоції, породжує почуття соціальної незахищеності, розпачу та тривоги. Перелічені негативні явища в житті Позивача переконливо доводять факт завдання Позивачу немайнової (моральної) шкоди внаслідок отриманої травми та стійкої втрати професійної працездатності.

Оскільки Позивач являвся на момент спричинення їй шкоди застрахованою особою, то відповідно до ст.ст.21,28 ЗУ «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» має право на відшкодування моральної шкоди за рахунок Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області.

В свою чергу, пунктом 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Право на компенсацію за моральну шкоду, виникає у особи з дня встановлення йому стійкої втрати працездатності вперше висновком медико-соціальної експертної комісії (дана правова позиція знайшла своє відображення в постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 11 травня 2016року по справі № 6-3149цс15).

2.Позиція відповідача.

26 липня 2021 року відповідачем подано відзив на позов, згідно до якого у задоволенні заявлених позовних вимог за позовом ОСОБА_1 просили відмовити у повному обсязі. В судовому засіданні представник відповідача підтримала відзив у повному обсязі.

В обґрунтування своєї позиції відповідач зазначив, що відповідно до статті 9 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 23.09.1999 №1105 (далі - Закон №1105) Фонд соціального страхування України та його робочі органи здійснюють реалізацію державної політики у сферах соціального страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, надають матеріальне забезпечення, страхові виплати та соціальні послуги.

З метою реалізації завдань, покладених на Фонд соціального страхування України (далі - Фонд), відповідно до цього Закону та інших законів України, робочі органи Фонду, в тому числі, здійснюють управління та оперативне розпорядження фінансовими ресурсами Фонду в межах бюджету Фонду, затвердженого Кабінетом Міністрів України, управління майном; проводять розслідування страхових випадків та обґрунтованості виплати матеріального забезпечення, страхових виплат.

Відповідно до Постанови Правління Фонду соціального страхування України від 08.02.2017 № 13 «Про затвердження граничної чисельності працівників Фонду соціального страхування України, структури органів Фонду та створення робочих органів», Положення про Кам`янське відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України, затвердженого наказом виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України від 19.01.2018 № 21-ОД, реалізація державної політики у сферах соціального страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, медичного страхування та забезпечення дотримання вимог чинного законодавства у цих сферах на території Кам`янського району Дніпропетровської області покладено на Кам`янське відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області, в особі виконувача обов`язків начальника відділення Фонду Волкового І.М., який діє на підставі довіреності від імені управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області.

ОСОБА_1 знаходиться на обліку в Кам`янському відділенні управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області з 17.10.2002 та отримує страхові виплати в зв`язку з нещасним випадком, який стався 17.10.2001 на ВАТ «Дніпровський меткомбінат», що підтверджується Актом форми Н-1 від 20 жовтня 2001 року №32.

Згідно з випискою із акту огляду в ЛТЕК від 01.10.2002 серія МСЕ-ДНА-01 №321295, потерпілій ОСОБА_1 було встановлено 40% втрати професійної працездатності та ІІІ група інвалідності безстроково. Зазначеною випискою визначено медикаментозне й оперативне лікування у травматолога, санаторно-курортне лікування.

Відповідно до Довідки про середню заробітну плату дохід Позивачки становив 780,62 грн.

Постановою Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України від 17.10.2002 №193 «Про призначення страхової виплати» ОСОБА_1 призначено щомісячну грошову суму в разі часткової чи повної втрати професійної працездатності, що компенсує відповідну частину втраченого заробітку в розмірі 312,25 грн та одноразову страхову виплату в розмірі 8800,00 грн.

За період з 17 жовтня 2002 року по 31 липня 2021 року Позивачці нараховано та виплачено страхових виплат на загальну суму 434 760,12 грн. (чотириста тридцять чотири тисячі сімсот шістдесят грн 12 коп.), в тому числі на санаторно-курортне лікування та проїзд в розмірі 52 451,43 грн.

Отже, в зв`язку із тим, що ОСОБА_1 на час встановлення їй групи інвалідності отримувала пенсію за пільговим пенсійним забезпеченням це обумовило безстроковість видання їй довідки про результати встановлення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, додаткових видах допомоги.

Згідно п.1.1 розділу 1 Порядку №212 на медико-соціальні експертні комісії (МСЕК) покладено обов`язок не лише встановлювати ступінь втрати професійної працездатності у відсотках потерпілим, яким заподіяно ушкодження здоров`я пов`язане з виконанням ними трудових обов`язків (пп. Б), а й встановлювати факт спричинення моральної шкоди (пп. Д).

Як вбачається із виписки із акту огляду в ЛТЕК від 01.10.2002 №321295, доданої до матеріалів справи, ЛТЕК визначено ступінь втрати професійної працездатності у відсотках, факт спричинення моральної шкоди ОСОБА_1 не встановлений.

Відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зав`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Відповідно до ст. 23 ЦК України, ст.173 КЗпП України особа має право на відшкодування моральних страждань, завданих внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язана з виконанням трудових обов`язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку.

Відповідно до абз. 3 п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року №6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» відшкодування шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням його здоров`я від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, провадиться згідно із законодавством про страхування від нещасного випадку. Це законодавство складається з Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, Закону від 23 вересня 1999 р. N 1105-XIV "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності", Закону від 14 жовтня 1992 р. N 2694-XII "Про охорону праці" (в редакції Закону від 21 листопада 2002 р. N 229-IV, Кодексу законів про працю України, а також законодавчих та інших нормативно-правових актів у тій їх частині, що не суперечить Закону N 1105-XIV. Якщо міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, встановлено інші правила, ніж ті, що їх містить законодавство України про страхування від нещасного випадку, то застосовуються правила відповідного міжнародного договору.

Також, як роз`яснив Пленум №4, відшкодування такої шкоди можливе, коли це передбачено відповідним законодавством, що визначає порядок і умови її відшкодування.

Статтею 21 Закону №1105, в редакції, чинній на час встановлення Позивачці відсотка втрати професійної працездатності, передбачено, що у разі настання страхового випадку Фонд зобов`язаний у встановленому законодавством порядку своєчасно та в повному обсязі відшкодувати шкоду, заподіяну працівникові внаслідок ушкодження його здоров`я або у разі його смерті, шляхом здійснення страхових виплат, передбачених цією статтею, у тому числі сплатити грошову суму за моральну шкоду за наявності факту заподіяння цієї шкоди потерпілому (підпункт "е" пункту 1 частини першої).

Порядок установлення факту заподіяння моральної шкоди передбачений чинним на той час законодавством, а саме: Постановою Кабінету Міністрів України №83 від 22.02.1992 року затверджене «Положення про медико-соціальну експертизу» (Положення №83). Згідно зазначеного Положення «Медико-соціальній експертизі підлягають особи, які втратили здоров`я внаслідок захворювання, травм та уроджених дефектів, що обмежує їх життєдіяльність, а також особи, які за чинним законодавством мають право на соціальну допомогу, компенсацію втраченого заробітку або звільнення від виконання відповідних обов`язків тощо (п.2). Медико-соціальні експертні комісії у своїй роботі керуються законами України, постановами і розпорядженнями Кабінету Міністрів України, актами Міністерства охорони здоров`я України та іншими нормативними (п. 6)».

Щодо тверджень Позивачки, що ушкодження її здоров`я стало причиною відсутності у неї можливості в достатній мірі реалізувати свої наміри в професійній сфері, повноцінно працювати, то звертаємо увагу суду на той факт, що відповідно до запису №16 трудової книжки ОСОБА_1 30.09.1993 року вона була звільнена з підприємства в зв`язку із виходом на пенсію, тобто на момент настання нещасного випадку вже була непрацездатною особою - пенсіонером.

Статтею 1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 № 1058-ІV визначено поняття непрацездатної особи, пенсіонера, відповідно до якого Позивачка повністю відповідає цьому статусу до настання травми, з моменту виходу на пенсію тобто з 30.09.1993.

Зазначене спростовує посилання Позивачки на беззаперечне порушення її майнового права на працю, крім того, її посилання на те, що вона втратила працездатність в зв`язку із травмою є такими, що не відповідають дійсності.

3.Заяви, клопотання, процесуальні питання.

14 червня 2021 року представником позивача, адвокатом Меланчук І.В. подано даний позов до провадження Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області.

22 червня 2021 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження.

26 липня 2021 року відповідачем подано відзив на позов.

11 серпня 2021 року представником позивача подано заява про проведення судового розгляду за відсутності сторони позивача.

4.Фактичні обставини встановлені судом.

На час події, 17 жовтня 2001 року позивач ОСОБА_1 , мала повних 54 роки.

Згідно до Акту № 32 про нещасний випадок на виробництві відносно ОСОБА_1 , який мав місце 17 жовтня 2001 року, затвердженого головною правління, директором ТОВ «Дніпровський меткомбінат» Пихтіним В.В, від 20.10.2001 року (а.с. 14-25),

п. 7.3. серед причин нещасного випадку:

-Невиконання вимог інструкції по охороні праці з боку потерпілої ОСОБА_1 , що виразилося у знаходження в небезпечній зоні при підйомі вантажу електромостовим краном;

П. 10 особи які допустили порушення законодавства про охорону праці, серед інших ОСОБА_1 бригадир по обробці, сортуванню виготовленої продукції - допустила порушення п. 4.2.3.25 «Інструкції по охороні праві для стропальників»

Згідно довідки Дніпровської МСЕК 00019379, код 1503006, № 321295 від 01 жовтня 2002 року, первинної, ОСОБА_1 встановлена третя група інвалідності - трудове каліцтво з 25 вересня 2002 року, безстроково. Ступінь втрати професійної працездатності у відсотках - 40 (сорок) % з 25 вересня 2002 року (а.с. 11).

5.Норми права застосовані судом.

Ч. 1 ст. 4 ЦК УРСР, в редакції яка діяла як на час події - 17 жовтня 2001 року так і на час встановлення ступеню втрати працездатності - 25 вересня 2002 року, визначала, що Цивільні права і обов`язки виникають з підстав, передбачених законодавством Союзу РСР і Української РСР, а також з дій громадян і організацій, які хоч і не передбачені законом, але в силу загальних начал і змісту цивільного законодавства породжують цивільні права і обов`язки.

Ст. 440-1 ЦК України, в редакції яка діяла як на час події - 17 жовтня 2001 року так і на час встановлення ступеню втрати працездатності - 25 вересня 2002 року, визначалося:

Моральна (немайнова) шкода, заподіяна громадянину або організації діяннями іншої особи, яка порушила їх законні права, відшкодовується особою, яка заподіяла шкоду, якщо вона не доведе, що моральна шкода заподіяна не з її вини. Моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування майнової шкоди.

Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків, але не менше п`яти мінімальних розмірів заробітної плати.

Ст. 454 ЦК УРСР, в редакції яка діяла як на час події - 17 жовтня 2001 року так і на час встановлення ступеню втрати працездатності - 25 вересня 2002 року, - Якщо груба необережність самого потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а при вині заподіювача шкоди - і залежно від ступеня його вини) розмір відшкодування, якщо інше не передбачено законом Союзу РСР, повинен бути зменшений або у відшкодуванні шкоди повинно бути відмовлено.

Суд може зменшити розмір відшкодування шкоди, заподіяної

громадянином, залежно від його майнового стану.

Ст. 455 ЦК УРСР, в редакції яка діяла як на час події - 17 жовтня 2001 року так і на час встановлення ступеню втрати працездатності - 25 вересня 2002 року, - В разі заподіяння каліцтва або іншого ушкодження здоров`я організація чи громадянин, відповідальні за шкоду, зобов`язані відшкодувати потерпілому заробіток, втрачений ним внаслідок втрати або зменшення працездатності, а також відшкодувати витрати, викликані ушкодженням здоров`я (посилене харчування, протезування, сторонній догляд тощо).

Ч. 1 ст. 456 ЦК УРСР, в редакції яка діяла як на час події - 17 жовтня 2001 року так і на час встановлення ступеню втрати працездатності - 25 вересня 2002 року, - У разі заподіяння громадянину каліцтва або іншого ушкодження здоров`я, пов`язаних з виконанням ним трудових обов`язків, організація або громадянин, відповідальні за шкоду, зобов`язані відшкодувати потерпілому у повному розмірі втрачений заробіток, а також виплатити потерпілому (членам сім`ї та особам, які перебували на утриманні померлого) одноразову допомогу в установленому законом порядку. При цьому пенсії та інші доходи, одержувані працівником, не враховуються.

П. 2 ч. 3 ст. 456 ЦК УРСР, в редакції яка діяла як на час події - 17 жовтня 2001 року так і на час встановлення ступеню втрати працездатності - 25 вересня 2002 року, - Шкода відшкодовується: 2) жінкам, старшим п`ятдесяти п`яти років, і чоловікам, старшим шістдесяти років, - довічно.

Ч. 4 ст. 456 ЦК УРСР, в редакції яка діяла як на час події - 17 жовтня 2001 року так і на час встановлення ступеню втрати працездатності - 25 вересня 2002 року, - Правила відшкодування шкоди, заподіяної ушкодженням здоров`я громадянина, пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків, затверджуються Кабінетом Міністрів України.

П. 10 ст. 1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», в редакції яка діяла як на час події - 17 жовтня 2001 року так і на час встановлення ступеню втрати працездатності - 25 вересня 2002 року: Завданнями страхування від нещасного випадку є:

проведення профілактичних заходів, спрямованих на усунення шкідливих і небезпечних виробничих факторів, запобігання нещасним випадкам на виробництві, професійним захворюванням та іншим випадкам загрози здоров`ю застрахованих, викликаним умовами праці ;

відновлення здоров`я та працездатності потерпілих на виробництві від нещасних випадків або професійних захворювань;

відшкодування матеріальної та моральної шкоди застрахованим і

членам їх сімей.

Ч. 1 ст. 2 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування», в редакції чинній на час події 17 жовтня 2001 року, - Законодавство про соціальне страхування складається із Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, Кодексу законів про працю України, цього Закону, інших законодавчих актів та прийнятих відповідно до них інших нормативно-правових актів.

Згідно до ч. 1 ст. 16 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування», в редакції чинній на час події 17 жовтня 2001 року, - Застраховані особи мають право на:

1) безоплатне отримання інформації про порядок витрачання страхових коштів Фонду та роз`яснення з питань соціального страхування;

2) отримання у разі настання страхового випадку матеріального забезпечення, страхових виплат та соціальних послуг, передбачених цим Законом;

3) участь у розслідуванні страхового випадку, у тому числі за участі представника профспілкового органу або своєї довіреної особи;

4) послуги медичної реабілітації;

5) послуги професійної реабілітації, включаючи збереження робочого місця, навчання або перекваліфікацію, якщо загальна тривалість професійної реабілітації не перевищує двох років;

6) відшкодування витрат під час проходження медичної і професійної реабілітації на проїзд до місця лікування чи навчання і назад, витрат на житло та харчування, транспортування багажу, на проїзд особи, яка його супроводжує;

7) послуги соціальної реабілітації, включаючи придбання автомобіля, протезів, допомогу у веденні домашнього господарства, що надаються відповідно до законодавства;

8) оскарження дії страховика, страхувальника-роботодавця щодо надання матеріального забезпечення, страхових виплат та соціальних послуг;

9) судовий захист своїх прав.

Ст. 11 Закону України «Основи законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 14 січня 1998 року № 16/98-ВР, - в редакції чинній на час події 17 жовтня 2001 року:

Страховий ризик - обставини, внаслідок яких громадяни та/або члени їх сімей можуть втратити тимчасово або назавжди засоби до існування і потребують матеріальної підтримки або соціальних послуг за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням.

Страховий випадок - подія, з настанням якої виникає право застрахованої особи на отримання матеріального забезпечення або соціальних послуг, передбачених законами України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування.

П. 4 ч. 1 ст. 25 Закону України «Основи законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 14 січня 1998 року № 16/98-ВР, - в редакції чинній на час події 17 жовтня 2001 року, - За загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням надаються такі види соціальних послуг та матеріального забезпечення страхування: п. 4 - від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, включає:

профілактичні заходи по запобіганню нещасним випадкам на виробництві та професійним захворюванням;

відновлення здоров`я та працездатності потерпілого;

допомога по тимчасовій непрацездатності внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання;

відшкодування збитків, заподіяних працівникові каліцтвом чи іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням ним своїх трудових обов`язків;

допомога на поховання осіб, які померли внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання;

6.Висновки та мотиви прийнятого рішення.

Факт заподіяння ушкодження здоров`я позивачем ОСОБА_1 , внаслідок травмування під час нещасного випадку на виробництві, згідно до Акту № 32 про нещасний випадок на виробництві відносно ОСОБА_1 , який мав місце 17 жовтня 2001 року, затвердженого головною правління, директором ТОВ «Дніпровський меткомбінат» Пихтіним В.В, від 20.10.2001 року (а.с. 14-25), сторонами не оспорюється.

Також, судом встановлено, що в наслідок даного нещасного випадку на виробництві який мав місце 17 жовтня 2001 року, ОСОБА_1 встановлена третя група інвалідності - трудове каліцтво з 25 вересня 2002 року, безстроково. Ступінь втрати професійної працездатності у відсотках - 40 (сорок) % з 25 вересня 2002 року, згідно до довідки Дніпровської МСЕК 00019379, код 1503006, № 321295 від 01 жовтня 2002 року, первинної (а.с. 11).

Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року викладених у Постанові № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди)» з наступними змінами, факт заподіяння моральної шкоди пов`язують не лише зі станом напруженості під впливом сильнодіючого впливу, яким є стрес, а із наявністю втрат фізичного і психічного характеру, які тягнуть за собою порушення нормальних життєвих зв`язків потерпілого, зменшення його суспільної активності, потребують від нього додаткових зусиль для організації життя.

Як зазначено в п. 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року по справі № 1-9/2004 ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності, спричинюють йому моральні та фізичні страждання. У випадку каліцтва потерпілий втрачає працездатність і зазнає значно більшої моральної шкоди, ніж заподіяна працівникові, який не втратив професійної працездатності.

Страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, є одним із видів загальнообов`язкового державного соціального страхування (стаття 4 Закону України від 14 січня 1998 року № 16/98-ВР «Основи законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування»), правове регулювання якого здійснювалося, зокрема Законом України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» від 23 вересня 1999 року, який набрав чинності з 01 квітня 2001 року.

Норми вказаного Закону від 23 вересня 1999 року в редакції, чинній з моменту прийняття цього Закону і до внесення змін Законом України від 23 лютого 2007 року № 717-V, передбачали, що: відшкодування моральної шкоди застрахованим і членам їх сімей є завданням страхування від нещасного випадку (абзац 4 статті 1); у разі настання страхового випадку Фонд зобов`язаний у встановленому законодавством порядку своєчасно та в повному обсязі відшкодувати шкоду, заподіяну працівникові внаслідок ушкодження його здоров`я або в разі його смерті, виплачуючи йому або особам, які перебували на його утриманні, грошову суму за моральну шкоду за наявності факту заподіяння цієї шкоди потерпілому (підпункт «е» пункту 1 частини першої статті 21); за наявності факту заподіяння моральної шкоди потерпілому провадиться страхова виплата за моральну шкоду (частина третя статті 28); моральна (немайнова) шкода, заподіяна умовами виробництва, яка не спричинила втрати потерпілим професійної працездатності, відшкодовується Фондом за заявою потерпілого з викладом характеру заподіяної моральної (немайнової) шкоди та за поданням відповідного висновку медичних органів. Відшкодування здійснюється у вигляді одноразової страхової виплати незалежно від інших видів страхових виплат (частина третя статті 34).

З огляду на положення статей 21, 28, 30, 34, 35 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» від 23 вересня 1999 року, право на отримання потерпілим страхових виплат у разі настання стійкої втрати працездатності, у тому числі виплати за моральну шкоду, виникає в особи з дня встановлення їй такої стійкої втрати працездатності вперше висновком МСЕК.

А тому зазначене право у позивача виникло 25 вересня 2002 року, що підтверджено довідкою Дніпровської МСЕК 00019379, код 1503006, № 321295 від 01 жовтня 2002 року, первинної, згідно до якої ОСОБА_1 встановлена третя група інвалідності - трудове каліцтво з 25 вересня 2002 року, безстроково. Ступінь втрати професійної працездатності у відсотках - 40 (сорок) % з 25 вересня 2002 року (а.с. 11).

Постановою Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди»(зі змінами та доповненнями) надано роз`яснення про те, що, оскільки питання відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі з`ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати: якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при такому виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду.

Тобто, спори щодо відшкодування шкоди на підставі Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання ,які спричинили втрату працездатності» повинні вирішуватися на підставі законодавства, яке було чинним на момент виникнення в потерпілого права на її відшкодування. Право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності.

Частинами першою, третьою статті 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» в редакції, чинній на час встановлення позивачу висновком МСЕК від 25 вересня 2002 року стійкої втрати професійної працездатності, визначено, що страховими виплатами є грошові суми, які згідно до пп. «е» п. 1 ч. 1 зі статтею 21 цього Закону, в редакції яка діяла станом на 25 вересня 2002 року, У разі настання страхового випадку Фонд соціального

страхування від нещасних випадків зобов`язаний у встановленому

законодавством порядку своєчасно та в повному обсязі відшкодовувати шкоду,

заподіяну працівникові внаслідок ушкодження його здоров`я або в

разі його смерті, виплачуючи йому або особам, які перебували на

його утриманні грошову суму за моральну шкоду за наявності факту

заподіяння цієї шкоди потерпілому.

Відповідно до статті 13 зазначеного Закону, страховим випадком є нещасний випадок на виробництві або професійне захворювання, що спричинили застрахованому професійно зумовлену фізичну чи психічну травму за обставин, зазначених у статті 14 цього Закону, з настанням яких виникає право застрахованої особи на отримання матеріального забезпечення та/або соціальних послуг.

Відповідно до абзацу 4 статті 1, підпункту «е» пункту 1 частини першої статті 21, частини третьої статті 34 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», завданнями страхування від нещасного випадку є, зокрема, відшкодування матеріальної та моральної шкоди застрахованим і членам їх сімей.

У разі настання страхового випадку Фонд зобов`язаний у встановленому законодавством порядку своєчасно та в повному обсязі відшкодовувати шкоду, заподіяну працівникові внаслідок ушкодження його здоров`я або в разі його смерті, виплачуючи йому або особам, які перебували на його утриманні, зокрема, грошову суму за моральну шкоду за наявності факту заподіяння цієї шкоди потерпілому. Моральна (немайнова) шкода, заподіяна умовами виробництва, яка не спричинила втрати потерпілим професійної працездатності, відшкодовується Фондом за заявою потерпілого з викладом характеру заподіяної моральної (немайнової) шкоди та за поданням відповідного висновку медичних органів. Відшкодування здійснюється у вигляді одноразової страхової виплати незалежно від інших видів страхових виплат. Сума страхової виплати за моральну (немайнову) шкоду визначається в судовому порядку.

Пунктом 27статті 77 Закону України від 20 грудня 2005 року «Про Державний бюджет України на 2006 рік» та пунктом 22 статті 71 Закону України «Про Державний бюджет України на 2007 рік» зупинено дію абзацу 4 статті 1, підпункту «е» пункту 1 частини першої статті21, частини третьої статті 28 та частини третьої статті 34 Закону № 1105-XIV, якими обов`язок відшкодування моральної шкоди було покладено на Фонд.

Крім того, Законом України від 23 лютого 2007 року № 717-V «Про внесення змін до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», що набрав чинності 20 березня 2007 року, виключено частину третю статті 34 Закону № 1105-XIV, яка передбачала право потерпілого на відшкодування моральної шкоди.

Конституційний Суд України у рішенні від 08 жовтня 2008 року у справі№ 1-32/2008 зазначені зміни до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» визнав такими, що відповідають Конституції України (є конституційними) з огляду на те, що право громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки статтею 1167ЦК України та статтею 237-1 КЗпП України їм надано право на відшкодування моральної шкоди за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця).

Законом України від 28 грудня 2014 року № 77-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реформування загальнообов`язкового державного соціального страхування та легалізації фонду оплати праці» викладено у новій редакції Закон України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», в тому числі змінено його назву на Закон України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування».

Закон України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» набрав чинності 01 січня 2015 року.

Відповідно до частини восьмої статті 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» відшкодування моральної (немайнової) шкоди потерпілим від нещасних випадків на виробництві або професійних захворювань і членам їхніх сімей не є страховою виплатою та здійснюється незалежно від часу настання страхового випадку відповідно до положень ЦК України та КЗпП України.

Проте, акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності (стаття 5 ЦК України).

Позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів неодноразово висловлював Конституційний Суд України. Зокрема, у рішеннях від 13 травня 1997 року № 1-зп, від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99,від 05 квітня 2001 року № 3-рп/2001, від 13 березня 2012 року № 6-рп/2012 Конституційний Суду України зазначив, що закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акту не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом.

Отже, з урахуванням вищезазначеного, застраховані громадяни, які потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання, мали право на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду з моменту набрання чинності Законом України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», тобто з 01 квітня 2001 року та до 01 січня 2006 року, оскільки з цього часу суб`єктом, за рахунок коштів якого здійснюється відшкодування такої шкоди, є роботодавець.

Вищевикладене узгоджується з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 210/2104/16-ц (провадження № 14-597цс18).

Отже, з урахуванням вищезазначеного, починаючи з 01 січня 2006 року застраховані громадяни, які потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання, були позбавлені права на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду. З цього часу суб`єктом, за рахунок коштів якого здійснюється відшкодування такої шкоди, є роботодавець. Вищевикладене узгоджується з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, висловленими у постановах від 05 грудня 2018 року у справі № 210/5258/16-ц (провадження № 14-463цс18), від 23 січня 2019 року у справі № 210/2104/16-ц (провадження № 14-597цс18) та від 20 листопада 2019 року у справі № 210/3177/17 (провадження № 14-288цс19).

Таким чином, суд встановив фактичні обставини, які мають суттєве значення для вирішення справи, а саме що виникнення права на відшкодування моральної шкоди у позивача виникло з 25 вересня 2002 року, приходить до висновку, що до спірних правовідносин підлягає застосуванню Закон України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності" в редакції, чинній на час заподіяння позивачу моральної шкоди у зв`язку з настанням страхового випадку, яка передбачала, що обов`язок відшкодувати таку шкоду покладається на Відділення Фонду.

Визначаючи розмір моральної шкоди яка підлягає відшкодування, суд приходить до наступного.

Згідно зі ст. 440-1 ЦК Української РСР (у редакції, що була чинною станом на 27.06.1995) моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування майнової шкоди. Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків, але не менше п`яти мінімальних розмірів заробітної плати.

Таким чином, згідно зі ст. 440-1 ЦК Української РСР, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин станом на 25 вересня 2002, згідно до п. 5.3. Порядку призначення та здійснення страхових виплат потерпілим (членам їх сімей), затверджених Постановою правління Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України від 31 січня 2002 року № 7, визначалось що сума виплати за моральну (немайнову) шкоду, визначається в судовому порядку. При цьому сума цієї виплати не може перевищувати двохсот розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на

день виплати, незалежно від будь-яких інших страхових виплат.

На підставі зазначеного, було встановлено обмеження мінімального розміру відшкодування моральної шкоди не менше п`яти мінімальних розмірів заробітної плати (ст. 440-1 ЦК УРСР) та максимального розміру відшкодування моральної шкоди, що не може перевищувати двохсот мінімальних розмірів заробітної плати (п. 5.3 Порядку).

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про оплату праці» мінімальна заробітна плата це законодавчо встановлений розмір заробітної плати за просту, некваліфіковану працю, нижче якого не може провадитися оплата за виконану працівником місячну, а також погодинну норму праці (обсяг робіт).

Мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обов`язковою на всій території України для підприємств усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб, які використовують працю найманих працівників.

Вищезазначені вимоги закону у поєднанні зі статтями 3 і 8 Конституції України дають підстави для висновку про те, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи, та враховувати засади розумності, виваженості й справедливості.

Згідно статті 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» мінімальна заробітна плата у місячному розмірі станом на 01 січня 2021 року становить 6000 (шість тисяч) гривень 00 копійок, а тому з врахуванням вищезазначеного, мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди відповідає 30000 (тридцять тисяч) гривень 00 копійок, а максимальний розмір становить - 1200000 (один мільйон двісті тисяч) гривень 00 копійок.

Суд враховує, що окрім факти травмування позивача на виробництві під час нещасного випадку, який мав місце 17 жовтня 2001 року, та як наслідок встановлення стійкої втрати працездатності позивачу у розмірі 40%, групи інвалідності, у тому що стався нещасний випадок також встановлено серед іншого і винуватість самої позивачки, що знайшло своє відображення у Акті № 32 про нещасний випадок на виробництві відносно ОСОБА_1 , від 20.10.2001 року (а.с. 14-25), а саме: п. 7.3. серед причин нещасного випадку: невиконання вимог інструкції по охороні праці з боку потерпілої ОСОБА_1 , що виразилося у знаходження в небезпечній зоні при підйомі вантажу електромостовим краном; п. 10 особи які допустили порушення законодавства про охорону праці, серед інших ОСОБА_1 бригадир по обробці, сортуванню виготовленої продукції - яка допустила порушення п. 4.2.3.25 «Інструкції по охороні праві для стропальників».

А тому, встановивши, що позивач працював на займаній посаді бригадира по обробці, сортуванні, прийманню і здачі, пакетуванні і упакуванні металу і виготовленої продукції 6 років, при цьому загальний стаж роботи позивача становив 20 років, що їй вперше було встановлено 40 % втрати працездатності та третю групу інвалідності, вік особи позивача на час травмування - повних 54 роки, враховуючи глибину фізичних та моральних страждань позивача, неможливість відновлення попереднього фізичного стану, тяжкість і незворотність змін у буденному житті, необхідність докладання зусиль для підтримання фізичного стану здоров`я, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, суд дійшов висновку, що заявлені представником позивача розмір моральної шкоди, у розмірі 227000 (двісті двадцять сім тисяч) гривень 00 копійок, з врахуванням доказів на підтвердження розміру та глибини моральних страждань, а саме медичних документів щодо проходження позивачем лікування за березень-квітень 2002 року (а.с. 26), як єдиного доказу докладання позивачем зусиль для своєї реабілітації та підтримання стану здоров`я що пов`язано із нещасним випадком на виробництві, та що інших будь-яких доказів стороною позивача не надано, є значно завищеним.

Також суд вважає необхідним зазначити, що позиція відповідача у цьому питання заслуговує на увагу, так як позиція сторони позивача про те, що в зв`язку із вказаним нещасним випадком, починаючи з 54 річного віку, у позивача назавжди порушено звичний спосіб її життя, що вона постійно лікується, що наслідки травми постійно її переслідують і що це негативно відображається на її повсякденному житті та на житті її родини, обґрунтовується лише позицією викладеною у позові, та не ґрунтується на жодному доказу проходження будь-якого лікування позивачем у період з дати травмування до звернення до суду, за виключенням лише медичного документу за березень-квітень 2002 року, не надано доказів виконання призначень позивачем МСЕК щодо медикаментозного і оперативного лікування (видалення металевої конструкції) у травматолога (а.с. 13), санаторно-курортне лікування (а.с. 11).

Також заслуговує на увагу те, що як встановлено в ході розгляду справи у відповідності до пункту 4, 5 статті 34 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» від 23.09.1999 № 1105, що діяв з 01 квітня 2001 та відповідно до пунктів 3, 4 статті 42 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 23.09.1999 № 1105, що діє з 01 січня 2015, Позивачка жодного разу, починаючи з 17.10.2001 - дати травмування, і по час розгляду справи судом, не скористалася своїм правом на отримання ліків за рахунок коштів Фонду соціального страхування України, жодного разу не звернулася до відділення Фонду для отримання фінансування витрат на лікування в закладах охорони здоров`я з приводу отриманої травми, що підтверджено відзивом відповідача та довідкою про страхові виплати (а.с. 56).

Відповідно до роз`яснень, викладених у п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням у кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховуються характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотних вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках.

Крім того, судом враховується, що відповідно до Закону України №466 внесено зміни до п.п.164.2.14 статті 164 Податкового кодексу України щодо оподаткування податком на доходи фізичних осіб сум відшкодування моральної шкоди (норма набрала чинності з 23 травня 2020 року). До загального місячного (річного) оподаткування доходу платника податків, з урахування змін, внесених Законом № 466, включається у вигляді відшкодування матеріальної або немайнової (моральної) шкоди, крім сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику податку внаслідок заподіяння йому матеріальної шкоди, а також шкоди життю та здоров`ю, а також відшкодування моральної шкоди в розмірі, визначеному рішенням суду, але не вище чотирикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 01 січня звітного (податкового) року, або в розмірі визначеному законом (п.п.164.2.14 п.164.2 ст.164 Податкового кодексу України).

Враховуючи викладене, у разі якщо виплата немайнової (моральної) шкоди за рішенням суду здійснюється податковим агентом на користь фізичної особи платника податків, то сума такої шкоди не включається до загального місячного (річного) оподаткованого доходу платника податку в розмірі, визначеному рішенням суду, але не вище чотирикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 01 січня звітного (податкового) року, або в розмірі, визначеному законом.

Отже, з 23 травня 2020 року звільняється від оподаткування податком на доходи фізичних осіб відшкодування моральної шкоди в розмірі, визначеному рішенням суду, але не вище чотирикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 01 січня звітного (податкового) року, або в розмірі, визначеному законом.

А тому враховуючи вищезазначене, наявність серед інших обставин які викликали настання нещасного випадку який мав місто 17 жовтня 2001 року, серед яких наявний і факт винуватості позивача у його настанні, що підтверджено актом про нещасний випадок, і те що мінімальний розмір у розумінні ст. 440-1 ЦК УРСР, з врахуванням мінімальної заробітної плати станом на 01 січня 2021 року, дорівнює 30000 гривень, відсоток встановленої втрати працездатності позивача внаслідок травмування на рівні 40% , а тому суд приходить до висновку що розмір моральної шкоди, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, у вигляді одноразового відшкодування підлягає визначенню у розмірі сумі 120 000 гривень, без урахування утримання податку з доходів фізичних осіб.

Так що такий обов`язок по відшкодування моральної шкоди на користь позивача, наслідок її травмування, під нещасного випадку що мав місце під час виробництва, станом на 17 жовтня 2001 року, та встановлення ступеню втрати працездатності позивача станом з 25 вересня 2002 року, а тому суд приходить до висновку, що до спірних правовідносин слід застосовувати Закон № 1105-XIV у редакції, під час дії якої позивачеві була заподіяна моральна шкода у зв`язку з настанням страхового випадку та яка передбачала, що обов`язок відшкодувати таку шкоду покладається на відповідача.

Аналогічного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05 грудня 2018 року за наслідками розгляду справи № 210/5258/16-ц (провадження № 14-463 цс 18).

7.Судові витрати.

Так, згідно до п. 2 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», позивач є особою яка звільнена від сплати судового збору при зверненні із позовом.

Згідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України, - Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

А тому, враховуючи, що відповідач не віднесений до осіб, які звільнені від оплати судових витрат, то такі витрати у розмірі 908 гривень 00 копійок підлягають стягненню із відповідача на користь держави.

Керуючись вимогами ст.ст. 10, 76, 141, 260, 263-265 ЦПК України, суд -

ухвалив:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області, юридична адреса реєстрації: область Дніпропетровська «про відшкодування моральної шкоди, завданої працівнику внаслідок ушкодження його здоров`я» - задовольнити частково.

Стягнути з Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області, , юридична адреса: 49000, місто Дніпро, проспект Дмитра Яворницького, № 93, на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса проживання та реєстрації: АДРЕСА_1 ,

-120000 (сто двадцяти тисяч) гривень 00 копійок - у рахунок відшкодування завданої моральної шкоди, внаслідок нещасного випадку на виробництві.

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_1 - відмовити.

Стягнути з Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області, , юридична адреса: 49000, місто Дніпро, проспект Дмитра Яворницького, № 93, на користь держави:

- 908 (дев`ятсот вісім) гривень 00 копійок - в оплату судових витрат.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 30 днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції - Дніпровського апеляційного суду.

Учасники справи можуть отримати інформацію щодо даної справи в мережі Інтернет за веб-адресою сторінки на офіційному веб-порталі судової влади України - http://zv.dp.court.gov.ua .

Сторони:

позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса проживання та реєстрації: АДРЕСА_1 ;

відповідач - Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області, , юридична адреса реєстрації: область Дніпропетровська, місто Дніпро, проспект Дмитра Яворницького, будинок № 93.

Суддя Івченко Т. П.