КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 листопада 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ :

суддя-доповідач Слюсар Т.А.

суддів: Білич І.М., Коцюрби О.П.,

розглянувши у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Дробчак Людмили Володимирівни в інтересах ОСОБА_1 на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 10 вересня 2021 року про повернення позовної заяви позивачу у складі судді Катющенко В.П.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Онлайн Фінанс», третя особа: приватний нотаріус Києво-Святошинського нотаріального округу Київської області Грисюк Олена Василівна, про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню,-

В С Т А Н О В И В :

У серпні 2018 року ОСОБА_1 звернулася у суд із позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Онлайн Фінанс» (далі - ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс»), третя особа: приватний нотаріус Києво-Святошинського нотаріального округу Київської області Грисюк О.В. про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 10 вересня 2021 року позовну заяву ОСОБА_1 визнано неподаною та повернуто позивачу.

В апеляційній скарзі адвокат Дробчак Л.В. в інтересах ОСОБА_1 посилаючись на порушення прав та свобод людини гарантованих Конституцією України, процесуальних процедур визначених ЦПК України, суперечність усталеній практиці Верховного Суду, просила ухвалу суду скасувати та направити справу до суду першої інстанції для вирішення питання про відкриття провадження у справі.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що ненадання позивачем доказів на підтвердження обставин визначених у позовній заяві не є, та не могло бути підставою для залишення позовної заяви без руху та її повернення відповідно, адже дана обставина, є процесуальним питанням, яке вирішується під час судового розгляду, а не на стадії відкриття провадження по справі.

Крім того, при залишенні позовної заяви без руху ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 30 серпня 2021 року було вказано про те, що «...Копія оспорюваного виконавчого напису, що долучена до позовної заяви, виконана неякісно та є нечитабельною в окремих частинах...» між тим, представником позивача у заяві про виправлення недоліків було вказано, що у позивача була відсутня жодна інша копія виконавчого напису, та повідомлено суд, що вказана інформація належить до категорії нотаріальної таємниці, не може бути надана адвокату у відповідь на адвокатський запит, та строк її надання, в силу абз. 8 ст. 8 Закону України «Про нотаріат», перевищить строк, який був наданий Дніпровським районним судом м. Києва в ухвалі про залишення позовної заяви без руху від 30 серпня 2021 року на виправлення недоліків, допущених у позовній заяві.

Таким чином, позивачем була виконана вимога, визначена п. 4 ч. 2 ст. 84 ЦПК України, щодо зазначення причини неможливості самостійного отримання доказу, який витребовується, що було викликано обмеженням строків, встановлених Дніпровським районним судом м. Києва, а клопотання про витребування доказів, яке було заявлено позивачем неправомірно було вирішено на етапі вирішення питання про відкриття провадження по справі.

Відзиву на апеляційну скаргу не надійшло.

У відповідності до вимог статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 частини першої статті 353 цього Кодексу, в тому числі про передачу справи на розгляд іншого суду, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

У такому випадку судове засідання не проводиться, а розгляд справи здійснюється у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами - частина 13 статті 7 ЦПК України.

Колегія суддів, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Оскаржувана ухвала постановлена з порушенням норм процесуального права.

Згідно частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною 1 ст. 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з ч. 1ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Конституційний Суд України неодноразово зазначав, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (перше речення абзацу десятого пункту 9 мотивувальної частини рішення суду від 30 січня 2003року № 3-рп/2003).

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

У ч. 2 зазначеної статті вказано, що суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Постановляючи зазначену ухвалу, суд керувався ст.ст. 83-84, 175, 177 ЦПК України та виходив з того, що у межах встановленого судом в ухвалі від 30.08.2021 року строку для усунення недоліків позовної заяви ОСОБА_1 виявлені недоліки не усунула.

З таким висновком суду першої інстанції погодитися не можна, з огляду на наступне.

Вимоги до форми та змісту позовної заяви визначені ст.ст.175,177 ЦПК України.

Так, у ст. 175 ЦПК України зазначено, зокрема, що у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування. Позовна заява подається в письмовій формі і повинна містити зміст позовних вимог та виклад обставин, якими позивач обґрунтовує вимоги та зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини; зазначення доказів, які не можуть бути подані разом із позовною заявою (за наявності). У позовній заяві можуть бути вказані й інші відомості, необхідні для правильного вирішення спору.

Відповідно доч.ч.5, 6ст.177 ЦПК України позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги (якщо подаються письмові чи електронні докази позивач може додати до позовної заяви копії відповідних доказів). До заяви про визнання акта чи договору недійсним додається також копія (або оригінал) оспорюваного акта чи договору або засвідчений витяг з нього, а у разі відсутності акта чи договору у позивача - клопотання про його витребовування.

Частини 1, 2 ст. 185 ЦПК України передбачають, що суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у ст.ст.175 і 177 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу, в якій зазначає недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десять днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху.

Постановляючи у даній справі ухвалу від 30.08.2021 року про залишення позовної заяви ОСОБА_1 без руху, суд першої інстанції вимог зазначеної процесуальної норми у повній мірі не дотримався.

Колегія суддів враховує, що позивач на виконання вимог процесуального закону вказала докази, які на її думку підтверджують викладені у позові обставини, зазначила докази, які не подані нею разом із позовною заявою, оскільки інших доказів у неї немає. А також у відповідності з процесуальним законом вказала на неможливість подання доказів в заяві про усунення недоліків та заявила клопотання про їх витребування судом.

Враховуючи наведене, колегія суддів встановила, що позивач дотримався вимог ст.ст. 175, 177 ЦПК України у зазначених частинах.

У ст. 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Постановляючи ухвалу про залишення позовної заяви без руху, суд першої інстанції порушив вимоги ст. 13 ЦПК України, оскільки питання про відсутність доказів, якими позивач обґрунтовує свої вимоги є процесуальним питанням, яке вирішуються судом під час судового засідання, а не на стадії вирішення питання прийняття до розгляду позовної заяви.

Як зазначено у п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 червня 2009 року, подання доказів можливе на наступних стадіях цивільного процесу (процесуальним законодавством передбачені дії суду в такому випадку і умови за яких сторона вправі клопотати про витребування та доручення доказів), тому суд не вправі через неподання доказів при пред`явленні позову залишати заяву без руху та повертати заявнику.

При цьому, колегія суддів враховує, що відповідно до п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) кожен при вирішенні спору щодо його цивільних прав та обов`язків має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (рішення у справі «Кутіч проти Хорватії», заява № 48778/99).

За викладеного, висновки суду першої інстанції, зазначені в оскаржуваній ухвалі про невиконання позивачем вимог ухвали про залишення без руху позову не можуть бути підставою для позбавлення позивача права на звернення в судовому порядку за захистом порушених прав, свобод та інтересів, як складової частини права на справедливий суд, передбаченого ст.6 Конвенції.

Таким чином, при поверненні позовної заяви суд першої інстанції виявив надмірний формалізм та непропорційність між застосованими засобами (повернення позовної заяви) та поставленою метою (реалізацією особою права на судовий захист).

Надмірний формалізм у трактуванні національного процесуального законодавства згідно усталеної практики Європейського Суду з прав людини, визнається ним неправомірним обмеженням права на доступ до суду (як елементу права на справедливий суд згідно зі ст. 6 Конвенції).

Рішеннями ЄСПЛ визначено, що право на доступ до суду має «застосовуватися на практиці і бути ефективним» (рішення у справі «Белле проти Франції» від 04 грудня 1995 року). Для того, щоб право на доступ було ефективним, особа «повинна мати реальну можливість оскаржити дію, що порушує його права» (рішення у справі «Белле проти Франції» від 04 грудня 1995 року та «Нун`єш Діаш проти Португалії» від 10 квітня 2003 року).

Суворе трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) можуть позбавити заявників права звертатись до суду (рішення ЄСПЛ у справі «Перес де Рада Каванил`ес проти Іспанії» від 28 жовтня 1998 року).

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Оскільки на стадії вирішення питання щодо відкриття провадження у справі суддя не вправі вирішувати питання достатності доказів, поданих позивачем на обґрунтування своїх вимог, а кожна сторона може розпоряджатися своїми процесуальними правами на власний розсуд та несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій, відсутність певних доказів не перешкоджає розгляду справи, за результатами якого вирішується питання про доведеність чи недоведеність пред`явлених позовних вимог, витребування доказів та їх оцінка судом є можливими виключно на стадії розгляду справи по суті, оскаржувана ухвала суду першої інстанції постановлена з порушенням вимог процесуального закону.

До подібних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 08 квітня 2020 року у справі № 761/41071/19, від 25 січня 2021 року у справі № 308/13063/19, від 25 січня 2021 року у справі № 201/1333/19.

Оскільки ухвала суду першої інстанції прийнята з порушенням норм процесуального права, колегія суддів приходить до висновку про задоволення вимог апеляційної скарги.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 379 ЦПК України, підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції, зокрема, є порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

На підставі викладеного, ухвала Дніпровського районного суду м. Києва від 10 вересня 2021 підлягає скасуванню з направленням матеріалів справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 379, 381 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу адвоката Дробчак Людмили Володимирівни в інтересах ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 10 вересня 2021 року скасувати, а справу направити для продовження розгляду до того ж суду.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Суддя-доповідач:

Судді: