Миколаївський районний суд Миколаївської області
Справа № 945/465/20
Провадження № 2/945/157/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

20 січня 2021 року Миколаївський районний суд Миколаївської області в складі: головуючого- судді Войнарівського М.М.

при секретарі Куртія О.Ф.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Служби у справах дітей Миколаївської райдержадміністрації,виконувач функції органу опіки та піклування в інтересах ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів, -

ВСТАНОВИВ:

18.03.2020 року позивач Служба у справах дітей Миколаївської райдержадміністрації, виконувач функції органу опіки та піклування в інтересах ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відносно її дитини: доньки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та стягнення аліментів на її утримання.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що на території Михайлівської сільської ради Миколаївського району, в с. Новогригорівка, зареєстрована ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка є матір`ю малолітньої ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Відомості про батька записані відповідно до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України. На даний час відповідачка проживає та працює в с. Суха Балка Миколаївського району, батьківські обов`язки по відношенню до дочки не виконує. Не піклується про фізичний та духовний розвиток дівчинки, у навчанні, забезпеченні харчуванням, лікуванням участі не приймає. Зарекомендувала себе як безвідповідальна особа, схильна до вживання алкогольних напоїв. Протягом чотирьох років дитина проживає окремо від відповідачки у сім`ї своєї старшої повнолітньої сестри, ОСОБА_3 . Відносно відповідачки було складено протокол про адміністративне правопорушення та постановою Миколаївського районного суду відповідачку ОСОБА_2 було визнано винуватою та піддано адміністративному стягненню у виді попередження.На підставі вищенаведеного позивач просить позбавити відповідача батьківських прав та стягнути аліменти на користь особи,яка буде призначена законним опікуном.

Представник позивача у судове засідання не з`явилася,при цьому подала заяву про розгляд справи без її участі,позов підтримала та просила задовольнити у повному обсязі, посилаючись на доводи, викладені у позовній заяві.

Відповідач у судове засідання не з`явилася. Про дату та час слухання справи була повідомлена вчасно шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України; відзив не подавала.

Згідно з висновками Європейського суду з прав людини, зазначених у рішенні у справі «Вячеслав Корчагін проти Росії» № 12307/16 - учасник справи, що повідомлявся за допомогою пошти за однією із адрес, за якою він зареєстрований, ухилявся від отримання судової повістки, тому йому повинно було бути відомо про час і місце розгляду справи. Він також міг стежити за ходом його справи за допомогою офіційних джерел, таких як веб-сторінка суду.

Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд вважає можливим ухвалити заочне рішення у справі на підставі наявних у ній доказів, оскільки відповідач, належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не з`явився у судове засідання, про причини неявки не повідомив, не подав відзив і представник позивача не заперечує проти порядку заочного розгляду справи.

З огляду на вищевикладене, суд прийшов до висновку про наявність підстав для заочного розгляду справи на підставі наявних у справі доказів.

Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків.

Відповідач ОСОБА_2 є матір`ю ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що посвідчено Виконавчим комітетом Криничанської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області за актовим записом № 1 від 15.01.2008року, видано свідоцтво серія НОМЕР_1 від 15.01.2008року.

Відповідно до дкопї довідки-характеристики від 24.09.2019 року ОСОБА_2 на даний час проживає в.Суха Балка Миколаївського району Миколаївської області,батьківські обов`язки стосовно доньки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 не виконує,не піклується про її фізичний та духовний стан,безвідповідальна та схильна до вживання алкогольних напоїв.

Відповідно до акту № 10 від 17.02.2020 року обстеження матеріально-побутових умов, де проживала відповідачка не відповідала належним санітарно-гігієнічним нормам.

Відповідно до листа Криничанської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів від 30.10.2019 року за №153 за період навчання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 - її батьки не цікавляться життям дитини,не відвідують навчальний заклад,не спілкуються з педагогічним колективом,не приймають участі у навчанні та вихованні дитини.

Позивач затвердив висновок щодо даного питання про те, що позбавлення відповідачки батьківських прав відносно їх неповнолітнього доньки є доцільним, оскільки вона ухиляються від виховання та її утримання.

Згідно копії листа ГУНП в Миколаївській області Очаківського відділу поліції Миколаївське районне відділення поліції Демченко Н.А.,визнано винуватою у вчиненні адміністративного правопорушення,передбаченого ч.1 ст.184 КУпАП та піддано адміністративному стягненню у виглді попередження.

Згідно з статтею 32 Основного Закону України ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Положеннями статті 48 та 51 Основного Закону України проголошено право кожного на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім`ї та обов`язок батьків утримувати дітей до їх повноліття.

Відповідно до ратифікованої Постановою Верховної ради України № 789-XII від 27 лютого 1991 року Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, держава докладає всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування (стаття 18 Конвенції).

Відповідно до частин першої, другої статті 27 Конвенції ООН про права дитини, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Виходячи зі змісту частини першої ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

У відповідності до частини першої статті 165 Сімейного кодексу України, право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Відповідно до ст. 150 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної освіти, готувати її до самостійного життя. Згідно частиною другою ст. 155 Сімейного кодексу України, батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Відповідно до ст. 164 СК України, виключними підставами позбавлення батьківських прав матері або батька є: не забрали дитину з пологового будинку або іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявили щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засудженні за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.

За частиною четвертою статті 164 Сімейного кодексу України, під час ухвалення рішення про позбавлення батьківських прав суд бере до уваги інформацію про здійснення соціального супроводу сім`ї (особи) у разі здійснення такого супроводу.

Статтею 170 Сімейного кодексу України передбачено, що у виняткових випадках, при безпосередній загрозі для життя або здоров`я дитини, орган опіки та піклування має право р постановити рішення про негайне відібрання дитини від батьків та у семиденний строк після постановлення рішення звернутися до суду з позовом про позбавлення батьків або одного із них батьківських прав або про відібрання дитини від матері, батька без позбавлення їх батьківських прав.

У постанові Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківський прав» від 30 березня 2007 року зазначено, що ухилення батьків від виконання своїх батьківських обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема, не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

В пункті 18 постанови зазначено, що зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків, з урахуванням її характеру, особи батька, а також інших конкретних обставин справи відмовити у задоволенні позову про позбавлення батьківських прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини і поклавши на орган опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Відповідно до ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» зазначається, що «хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати, що розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин. Відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини, і саме держава повинна переконатися в тому, що було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини».

Статтею 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ передбачено, що, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Виходячи з наведеного, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який застосовується при наявності негативного впливу батьків (одного з батьків) на розвиток дітей. Відтак, відповідачка протягом тривалого часу не приділяла належної уваги розвитку своєї дитини, хилялася від виконання своїх обов`язків по її вихованню: не піклувалась про фізичний і духовний розвиток, навчання, підготовку до самостійного життя, не спілкувалася з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення та не створювала умов для отримання дитиною належної освіти.

При вирішенні справи суд приходить до висновку, що таким негативним впливом збоку відповідача на розвиток дитини є зразок байдужого, зневажливого ставлення до поняття сім`ї та людей, з якими вони перебувають у родинному зв`язку, зокрема.

Таким чином у судовому засіданні встановлено, що відповідач ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, не намагаєся облаштувати належні умови для повноцінного розвитку, забезпечити дитину необхідним, не виявляє турботу, навіть цікавість щодо своєї дитини, тому позов у частині позбавлення відповідача батьківських прав підлягає задоволенню.

Натомість позовні вимоги щодо стягнення з відповідача на користь особи,яка буде в подальшому призначена опікуном аліментів на утримання ОСОБА_1 у розмірі не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, суд вважає такими, що не підлягають задоволенню у зв`язку з їх передчасністю.

Разом з тим, позивач не позбавлений права звернення до суду з вказаними вимогами в подальшому.

За приписами частини шостої статті 141 Цивільного процесуального кодексу України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Тому, з відповідача підлягає стягненню сума судового збору, а саме сума у розмірі 840,80 грн відповідно до частини задоволених вимог.

На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі, керуючись ст.ст. 3, 8, 21, 32, 48, 51, 55, 129, 129-1Конституції України, ст.ст. 150, 155, 164-166, 170, 180 Сімейного кодексу України,ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства»,

ст.ст. 3, 4, 5, 12, 13, 76-81, 141, 259, 263-265, 268, 273, 280-289, 430Цивільного процесуального кодексу України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов Служби у справах дітей Миколаївської райдержадміністрації,виконувач функції органу опіки та піклування в інтересах ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів - задовольнити частково.

Позбавити ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ,паспорт серія НОМЕР_2 ; РНОКПП НОМЕР_3 ) батьківських прав відносно малолітньої ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ,паспорт серія НОМЕР_2 ; РНОКПП НОМЕР_3 ) в дохід держави судовий збір в розмірі 840 грн. 80 коп.

У задоволенні позову в іншій частині відмовити.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 273 ЦПК України рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Згідно з положеннями ст. 284 ЦПК України заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Відповідно до ст. 289 ЦПК України заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Відповідно до ст. 354 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: 1) на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду; 2) на ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Згідно з положеннями ст. 355 ЦПК України апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції-Миколаївський апеляційний суд.

Суддя М. М. Войнарівський