КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 листопада 2021 року

м. Київ

справа № 363/1758/19

провадження №22-ц/824/8975/2021

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - суддіЛапчевської О.Ф.,
суддівБерезовенко Р.В., Нежури В.А.,
за участю секретаря судового засідання Потапьонок К.В.,
учасники справи: представник позивача Козачук В.Б.,

представник відповідача Ковальчук Д.І,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу заступника керівника Київської обласної прокуратури на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 17 лютого 2021 року /суддя Рудюк О.Д./

у справі за позовом заступника керівника Києво-Святошинської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі: Київського обласного та по місту Києву управління лісового та мисливського господарства, державного підприємства «Вищедубечанське лісове господарство» до Вишгородської районної державної адміністрації, ОСОБА_1 про визнання незаконними та скасування розпорядження та державного акту на право власності на земельну ділянку, -

В С Т А Н О В И В:

Прокурор звернувся до суду в інтересах держави з позовом в якому просить визнати незаконним та скасувати розпорядження Вишгородської районної державної адміністрації №850 від 16.11.2007 року в частині передачі земельної ділянки у власність ОСОБА_1 , визнати недійсним державний акт серії ЯК №871336 на право власності на земельну ділянку площею 0,1200 га для ведення особистого селянського господарства з кадастровим номером :20:004:0152, яка розташована на території Сувидської сільської ради Вишгородського району Київської області, та скасувати його державну реєстрацію, витребувати на користь держави в особі ДП «Вищедубечанське лісове господарство» з незаконного володіння ОСОБА_1 земельну ділянку площею 0,1200 га для ведення особистого селянського господарства з кадастровим номером :20:004:0152, яка розташована на території Сувидської сільської ради Вишгородського району Київської області.

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 17 лютого 2021 року у задоволенні позову відмовлено. /а.с. 126-133/

Не погоджуючись з вказаним рішенням, заступник керівника Київської обласної прокуратури звернувся з апеляційною скаргою, в якій просив рішення скасувати, позовні вимоги задовольнити.

На підтвердження вимог, викладених в апеляційній скарзі, апелянт посилався на необґрунтованість висновків суду першої інстанції. Вважає, що судом першої інстанції не повно з`ясовані обставини справи, зокрема те, що рішення органу місцевого самоврядування у сфері земельних відносин, яке має ознаки ненормативного акту, вичерпує свою дію після його реалізації, а вимоги про визнання такого рішення незаконним повинні розглядатися в порядку цивільного або господарського судочинства, якщо за результатами реалізації рішення у фізичної чи юридичної особи виникло речове право. У такому випадку вимога про визнання рішення незаконним розглядається як спосіб захисту порушеного права за п. 10 ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України. Вказував, що положення ч. 5 ст. 149 Земельного кодексу України (у редакції на час виникнення спірних правовідносин) не містить повноважень районних державних адміністрацій щодо розпорядження землями лісогосподарського призначення. Спірна земельна ділянка в силу положень ст. ст. 19, 55, 84 Земельного кодексу України та ст. 5 Лісового кодексу України відносилась до земель лісогосподарського призначення та використовувалась для ведення лісового господарства. Наголошував, що факт віднесення спірної земельної ділянки лісогосподарського призначення ДП «Вищедубечанське лісове господарство» підтверджується планово-картографічними матеріалами лісовпорядкування і зведеним кадастровим планом земельних ділянок в межах Сувидської сільської ради Вишгородського району Київської області виготовленим державним підприємством «Науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» згідно з яким спірна земельна ділянка з кадастровим номером :20:004:0152 повністю накладається на землі які перебувають в постійному користуванні ДП «Вищедубечанське лісове господарство» згідно державного акту на право постійного користування землею серії ІІ-КВ № 003307 від 25.07.2002. За інформацією ДП «Вищедубечанське лісове господарство» від 10.04.2018 № 09-21/196 та Київського обласного та по м. Києву управління лісового та мисливського господарства від 15.08.2018 № 04-48/1786, земельна ділянка з кадастровим номером :20:004:0152 розташована на землях лісогосподарського призначення лісового фонду та погодження на вилучення, зміну цільового призначення спірної лісової ділянки підприємства не надавали. Вказував і на те, що безпідставними є висновки суду про те, що прокурором не надано доказів неправомірної поведінки ОСОБА_1 під час приватизації земельної ділянки. Згідно з проектом організації та розвитку лісового господарства ДП «Вищедубечанське лісове господарство», спірна земельна ділянка передана у власність ОСОБА_1 на підставі розпорядження Вишгородської районної державної адміністрації від 16.11.2007 № 850 відноситься до земель лісогосподарського призначення, розташована у 98 кварталі Хотянівського лісництва, покрита лісовою рослинністю та мала наступні таксаційні характеристики: виділ 4 - площа 3,4 га, берегозахисні лісові ділянки, склад - 6 берези повислої та 4 верби білої, вік 41 рік, середня висота -16 м., середній діаметр - 20 см., запас на 1 га - 130 метрів кубічних. Тобто, за своїми зовнішніми ознаками спірна земельна ділянка не є землями сільськогосподарського призначення, оскільки вкрита деревами лісових порід. Як наслідок, відповідач по справі під час набуття ним права приватної власності на дану землю, з урахуванням існуючих заборон щодо відведення в приватну власність лісових земель, встановлених національним законодавством, міг та мав змогу усвідомлювати в силу об`єктивних ознак та характеристики спірної ділянки незаконність її відведення у приватну власність.

Представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 звернувся з поясненнями на апеляційну скаргу, вказуючи на необґрунтованість та безпідставність доводів апеляційної скарги.

Вказував, що надані позивачем картографічні матеріали з начебто нанесеними межами та накладанням земельних ділянок не містять масштабу, будь-яких розмірів та одиниць вимірювання, кадастрового номеру ділянки лісогосподарського призначення, координат поворотних точок земельних ділянок, дати складання, підпису та печатки сертифікованого інженера-геодезиста; землевпорядника або іншої особи, яка має право складати та посвідчувати достовірність таких документів, внаслідок чого вони складені в порушення вимог Земельного кодексу України, Закону України «Про топографо-геодезичну та картографічну діяльність», Закону України «Про землеустрій» та не мають доказового значення. Позивачем до матеріалів справи не додано жодних матеріалів лісовпорядкування, які б відповідали вимогам чинного законодавства та підтверджували віднесення оспорюваної земельної ділянки до земель лісового фонду.

Крім того, заявляв про сплив позовної давності. Як вбачається із позовної заяви, обґрунтуванням пред`явленого позову є правовідносини, які виникли у 2007 роках, які ґрунтуються на прийнятті Вишгородською районною державною адміністрацією оспорюваного розпорядження, а саме - 16.11.2007 року.

Наголошував також і на вірності висновків суду першої інстанції про те, що враховуючи висновок Конституційного Суду України розпорядження Вишгородської районної, державної адміністрації від 16.11.2007 року є ненормативним актом органу місцевого самоврядування, який вичерпав свою дію внаслідок його виконання.

Вказував, що виключно Кабінет Міністрів України в повному обсязі може реалізовувати права власника (держави), пов`язані з володінням, користуванням та розпорядженням земельними ділянками лісогосподарського призначення, тобто саме він наділений повноваженнями власника звертатися до суду з вимогами про витребування майна з чужого незаконного володіння і є належним позивачем.

Акцентував увагу також і на статті 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод яка гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, і за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується.

Крім того, вказував, що відповідач по справі набув права власності на земельну ділянку у встановлений законом спосіб, шляхом приватизації, який визнаний державними органами, а тому є належним набувачем. В матеріалах справи відсутні докази неправомірної поведінки відповідача - фізичної особи, під час приватизації земельної ділянки. Тому, вимога позивача про витребування на підставі ст.ст. 387-388 ЦК України, на користь держави в особі ДП «Вищедубечанське лісове господарство» земельної ділянки, що знаходяться у власності відповідача по справі не ґрунтується на вимогах закону, є не обґрунтованим і не підкріплена належними доказами. Відповідач у встановленому законом порядку зареєстрував право власності на спірну земельну ділянку. Питання про скасування такої реєстрації перед судом не ставиться. Тому, вимога позивача про витребування земельної ділянки на користь держави в особі ДП «Вшцедубечанське лісове господарство», не ґрунтується на вимогах закону. В матеріалах справи відсутні докази неправомірної поведінки відповідача - фізичної особи, під час приватизації земельної ділянки.

Додатково до викладених доводів, звернувся з клопотанням до апеляційного суду про застосування строків позовної давності.

Представник лісового господарства ДП «Вищедубечанське лісове господарство» звернулась з клопотанням про розгляд справи без їх участі, вимоги позивача підтримали у повному обсязі.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явились у судове засідання, перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, матеріали справи в межах апеляційного оскарження, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а судове рішення скасуванню з задоволенням позову, на підставі наступного.

Судом встановлено, що розпорядженням Вишгородської районної державної адміністрації Київської області від 16.11.2007 року №850 «Про передачу у власність земельних ділянок членам садівницьких товариств»», затверджено матеріали технічних документацій із землеустрою щодо виготовлення державних актів на право власності на земельні ділянки членам садівницьких товариств. Передано безоплатно у власність ділянки членам садівницьких товариств згідно із списком, що додається.

Як вбачається, з додатку до розпорядження голови адміністрації від 16.11.2007 року №850 ОСОБА_1 передано у власність земельну ділянку площею 0,1200 га в с/т «Вишневий».

Згідно копії державного акту на право власності на земельну ділянку серія ЯК №871336, виданого на підставі розпорядження Вишгородської районної державної адміністрації від 16.11.2007 року №850, ОСОБА_1 являється власником земельної ділянки площею 0,1200 га, яка розташована Київська область, Вишгородський район, Сувидська сільська рада, с/ т «Вишневий» за межами населеного пункту, цільове призначення для садівництва.

Як вбачається, з копії зведеного кадастрового плану земельних ділянок в межах Сувидської сільської ради Вишгородського району Київської області земельна ділянка з кадастровим номером :20:004:0152, накладається на землі лісового фонду, які перебувають в користуванні ДП «Вищедубечанське лісове господарство».

Відповідно до листа Київського обласного та по м. Києву управління лісового та мисливського господарства від 15.08.2018 року №04-48/1786, управління не надавало погодження на зміну цільового призначення земельної ділянки лісогосподарського призначення з кадастровим номером :20:004:0152 для її використання в цілях не пов`язаних з веденням лісового господарства, яка перебуває в постійному користуванні ДП «Вищедубечанський лісгосп».

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції вказував на те, що предметом позову є визнання недійсним розпорядження Вишгородської районної державної адміністрації в частині передачі земельної ділянки у власність ОСОБА_1 , що є ненормативним актом, що застосовується одноразово і з прийняттям якого виникають правовідносини, пов`язані з реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, а отже таке розпорядження органу місцевого самоврядування вичерпало свою дію внаслідок виконання.

Згідно з частиною 1 статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування» рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень.

За змістом пункту 5 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 1604.2009 року №7-рп/2009 у справі № 1-9/2009 (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування) органи місцевого самоврядування, вирішуючи питання місцевого значення, представляючи спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст, приймають нормативні та ненормативні акти. До ненормативних належать акти, які передбачають конкретні приписи, звернені до окремого суб`єкта чи юридичної особи, застосовуються одноразово і після реалізації вичерпують свою дію фактом їхнього виконання.

Отже, враховуючи висновок Конституційного Суду України розпорядження Вишгородської районної державної адміністрації Київської області від 16.11.2007 №850 є ненормативним актом органу місцевого самоврядування, який вичерпав свою дію внаслідок його виконання.

Викладене узгоджується з правовою позицією, що викладена в постанові Верховного Суду України від 06.07.2016 року у справі №3-514гс16.

Отже, суд першої інстанції дійшов висновку, що вказана вимога не підлягає задоволенню.

Крім того, в частині відповідності розпорядження Вишгородської районної державної адміністрації Київської області від 16.11.2007 року №850 вимогам земельного законодавства, суд першої інстанції вказав, що відповідно до ст. 21 ЗУ «Про місцеві державні адміністрації», (у редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин), місцева державна адміністрація, зокрема розпоряджається землями державної власності відповідно до закону.

Згідно ч.5 ст.149 ЗК України (яка діяла на час виникнення спірних правовідносин) районні державні адміністрації на їх території вилучають земельні ділянки державної власності, які перебувають у постійному користуванні, в межах сіл, селищ, міст районного значення для всіх потреб та за межами населених пунктів для: а) сільськогосподарського використання; б) ведення лісового і водного господарства, крім випадків, визначених частиною дев`ятою цієї статті; в) будівництва об`єктів, пов`язаних з обслуговування жителів територіальної громади району (шкіл, лікарень, підприємств торгівлі тощо). Земельні ділянки, надані у постійне користування із земель державної та комунальної власності , можуть вилучатись для суспільних потреб та інших потреб за рішенням органів державної влади та органів місцевого самоврядування.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов висновку, що розпорядження Вишгородської районної державної адміністрації Київської області від 16.11.2007 року прийняте з дотримання норм законодавства, що діяло на момент виникнення спірних правовідносин.

В свою чергу прокурором не надано належних та допустимих доказів у розумінні статей 77, 78 ЦПК України, що ДП «Вищедубечанське лісове господарство» у встановленому законом порядку реєстрував право постійного користування земель лісового фонду в межах Сувидської сільської ради Вишгородського району Київської області.

Тому вимога позивача про витребування земельних ділянок на користь держави в особі ДП «Вищедубечанське лісове господарство» спірної земельної ділянки, не ґрунтується на вимогах закону і в такому випадку матиме місце «непропорційне втручання у право заявника на мирне володіння майном та, відповідно, порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції».

Однак з таким висновком суду погодитись не можна з наступних підстав.

Апеляційний суд вказує на те, судом першої інстанції здійснено невірні висновки щодо неможливості визнання незаконним та скасування розпорядження органу місцевого самоврядування.

Так, суд першої інстанції посилається на правову позицію, викладену в постанові Судової палати у господарських справах Верховного суду України від 06.07.2016 у справі №3-514гс16. Однак, вказана постанова суперечить позиції висловленій в постанові Верховного Суду України від 16.12.2015 у справі № 6-251цс15, згідно якої рішення органу місцевого самоврядування у сфері земельних відносин, яке має ознаки ненормативного акту, вичерпує свою дію після його реалізації, а вимоги про визнання такого рішення незаконним повинні розглядатися в порядку цивільного або господарського судочинства, якщо за результатами реалізації рішення у фізичної чи юридичної особи виникло речове право. У такому випадку вимога про визнання рішення незаконним розглядається як спосіб захисту порушеного права за п. 10 ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України та повинна пред`являтися до суду для розгляду в порядку цивільного або господарського судочинства.

Враховуючи те, що внаслідок прийняття оскаржуваного розпорядження у ОСОБА_1 виникли цивільні права і обов`язки, тому вказані правовідносини являються спором про право, а отже, прокурором обрано вірний спосіб захисту порушених прав шляхом пред`явлення позову в порядку цивільного судочинства про визнання незаконним та скасування рішення органу державної влади та витребування земельної ділянки.

Таким чином, висновки Вишгородського районного суду про те, що оскаржуване розпорядження Вишгородської районної державної адміністрації від 16.11.2007 № 850 не підлягає оскарженню в судовому порядку, оскільки є ненормативним актом органу місцевого самоврядування, який вичерпав свою дію внаслідок його виконання, суперечать вимогам закону.

Також, безпідставними є висновки суду першої інстанції про те, що оскаржуване розпорядження Вишгородської районної державної адміністрації від 16.11.2007 № 850 прийнято у відповідності до вимог ч. 5 ст. 149 Земельного кодексу України.

Зокрема, згідно положень ч. 5 ст. 149 Земельного кодексу України (у редакції на час виникнення спірних правовідносин) районні державні адміністрації на їх території вилучають земельні ділянки державної власності, які перебувають у постійному користуванні, в межах сіл, селищ, міст районного значення для всіх потреб та за межами населених пунктів для: сільськогосподарського використання; ведення водного господарства, крім випадків, визначених частиною дев`ятою цієї статті; будівництва об`єктів, пов`язаних з обслуговуванням жителів територіальної громади району (шкіл, лікарень, підприємств торгівлі тощо), крім випадків, визначених частиною дев`ятою цієї статті.

За ч. 2 ст. 149 Земельного кодексу України, вилучення земельних ділянок провадиться за згодою землекористувачів на підставі рішень Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, сільських, селищних, міських рад відповідно до їх повноважень.

Ч. 10 149 Земельного кодексу України передбачає, що у разі незгоди землекористувача з вилученням земельної ділянки питання вирішується в судовому порядку.

Відповідно до ст. 1 Лісового кодексу України, ліс - тип природних комплексів (екосистема), у якому поєднуються переважно деревна та чагарникова рослинність з відповідними ґрунтами, трав`яною рослинністю, тваринним світом, мікроорганізмами та іншими природними компонентами, що взаємопов`язані у своєму розвитку, впливають один на одного і на навколишнє природне середовище.

Ліси України є її національним багатством і за своїм призначенням та місцерозташуванням виконують переважно водоохоронні, захисні, санітарно-гігієнічні, оздоровчі, рекреаційні, естетичні, виховні, інші функції та є джерелом для задоволення потреб суспільства в лісових ресурсах.

Усі ліси на території України, незалежно від того, на землях яких категорій за основним цільовим призначенням вони зростають, та незалежно від права власності на них, становлять лісовий фонд України і перебувають під охороною держави.

Відповідно до ст. 4 Лісового кодексу України до лісового фонду України належать лісові ділянки, в тому числі захисні насадження лінійного типу, площею не менше 0,1 гектара. До лісового фонду України не належать: зелені насадження в межах населених пунктів (парки, сади, сквери, бульвари тощо), які не віднесені в установленому порядку до лісів; окремі дерева і групи дерев, чагарники на сільськогосподарських угіддях, присадибних, дачних і садових ділянках.

Відповідно до ст. 5 Лісового кодексу України до земель лісогосподарського призначення належать лісові землі, на яких розташовані лісові ділянки, та нелісові землі, зайняті сільськогосподарськими угіддями, водами й болотами, спорудами, комунікаціями, малопродуктивними землями тощо, які надані в установленому порядку та використовуються для потреб лісового господарства.

Віднесення земельних ділянок до складу земель лісогосподарського призначення здійснюється відповідно до земельного законодавства.

Спірна земельна ділянка в силу положень ст. ст. 19, 55, 84 Земельного кодексу України та ст. 5 Лісового кодексу України (редакції станом на момент виникнення правовідносин) відносилась до земель лісогосподарського призначення та використовувалась для ведення лісового господарства.

Зокрема, статтями 7, 8 Лісового кодексу України визначено, що ліси, які знаходяться в межах території України, є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника на ліси здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією України.

Ліси можуть перебувати в державній, комунальній та приватній власності. У державній власності перебувають усі ліси України, крім лісів, що перебувають у комунальній або приватній власності.

Згідно статті ст. 17 Лісового кодексу України (в редакції станом на момент виникнення правовідносин) у постійне користування ліси на землях Державної власності для ведення лісового господарства без встановлення строку надаються спеціалізованим державним лісогосподарським підприємствам, іншим державним підприємствам, установам та організаціям, у яких створено спеціалізовані лісогосподарські підрозділи. Право постійного користування лісами посвідчується державним актом на право постійного користування земельною ділянкою.

Відповідно до ст. 32 Лісового кодексу України районні державні адміністрації у сфері лісових відносин на їх території, зокрема, передають у власність, надають у постійне користування для нелісогосподарських потреб земельні лісові ділянки площею до 1 гектара, що перебувають у державній власності, у межах сіл, селищ, міст районного значення та припиняють права користування ними; приймають рішення про виділення в установленому порядку для довгострокового тимчасового користування лісами лісових ділянок, що перебувають у державній власності, у межах сіл, селищ, міст районного значення.

Віднесення спірної земельної ділянки лісогосподарського призначення ДП «Вищедубечанське лісове господарство» підтверджується зведеним кадастровим планом земельних ділянок в межах Сувидської сільської ради Вишгородського району Київської області виготовленим державним підприємством «Науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» згідно з яким спірна земельна ділянка з кадастровим номером :20:004:0152 повністю накладається на землі які перебувають в постійному користуванні ДП «Вищедубечанське лісове господарство» згідно державного акту на право постійного користування землею серії ІІ-КВ №003307 від 25.07.2002 р.

Також, згідно з проектом організації та розвитку лісового господарства ДП «Вищедубечанське лісове господарство» (таксаційний опис, відомості поквартальних підсумків), земельна ділянка передана у власність ОСОБА_1 на підставі розпорядження Вишгородської районної державної адміністрації № 850 від 16.11.2007 відноситься до земель лісогосподарського призначення та розташована у 98 кварталі Хотянівського лісництва.

За інформацією ДП «Вищедубечанське лісове господарство» від 10.04.2018 № 09-21/196 та Київського обласного та по м. Києву управління лісового та мисливського господарства від 15.08.2018 № 04-48/1786, земельна ділянка з кадастровим номером :20:004:0152 розташована на землях лісогосподарського призначення лісового фонду та погодження на вилучення, зміну цільового призначення спірної лісової ділянки підприємства не надавали.

Судом першої інстанції вказані обставини залишені поза увагою.

Крім того, апеляційний суд наголошує на тому, що відповідно до статті 35 Земельного кодексу України громадяни України мають право набувати із земель державної і комунальної власності безплатно у власність або на умовах оренди земельні ділянки для ведення садівництва.

Відповідно до статті 35 Земельного кодексу України громадяни України із земель державної і комунальної власності мають право набувати безоплатно у власність або на

умовах оренди земельні ділянки для ведення індивідуального або колективного садівництва. Землі загального користування садівницького товариства є його власністю. До земель загального користування садівницького товариства належать земельні ділянки, зайняті захисними смугами, дорогами, проїздами, будівлями і спорудами та іншими об`єктами загального користування.

Приватизація земельної ділянки громадянином - членом садівницького товариства здійснюється без згоди на те інших членів цього товариства.

Використання земельних ділянок садівницьких товариств здійснюється відповідно до закону та статутів цих товариств.

Відповідно до статті 22 Закону України «Про кооперацію» земля кооперативу складається із земельних ділянок, наданих йому в оренду або придбаних ним у власність. Землі загального користування дачного кооперативу безоплатно передаються йому у власність із земель державної або комунальної власності відповідно до закону.

Так, кооперативам можуть бути надані безкоштовно у власність або в оренду земельні ділянки органами місцевого самоврядування або органами виконавчої влади на підставі містобудівної документації. Крім цього, земля кооперативу може складатися із земельних ділянок, які кооператори придбали на підставі цивільно-правових угод. Кожен член кооперативу має право на володіння, користування і за згодою кооперативу управління майном, що належить кооперативу. Для того, щоб кожен член кооперативу міг реалізувати своє право на власність, потрібно виділити ділянку з кооперативу шляхом її виділення та приватизації.

Виділення ділянки кооперативу - це процедура відчуження земельної ділянки із загальної маси землі кооперативу з погодження цього ж кооперативу і одержання дозволу органів місцевого самоврядування або органів виконавчої влади на відведення її у власність громадянина.

Водночас, судом встановлено, що оскарженим рішенням земельні ділянки членам садівницьких товариств передавались відповідно до додатку. Зокрема, ОСОБА_1 виділено у садівницькому товаристві «Вишневий» 268 ділянку площею 0, 1200 га. /а.с. 12 зворот/.

Відповідно до протоколу допиту свідка ОСОБА_3 - голови садівницького товариства «Вишневий» з 2009 року с/т має у постійному користуванні земельну ділянку для ведення садівництва площею 43,3 га на підставі державного акту на право користування землею серії Б № 026076 виданий 1991 року виконавчим комітетом Вишгородської районної ради. Державний акт видавався заводу «Карат». У 1991 році на вказаних землях було створено садове товариство «Лісовий», а вже в 1997 році було перереєстрована громадська організація с/т «Вишневий». Приблизно до 2007 року по генеральному плану с/т було 263 ділянки, однак після 2008 року кількість земельних ділянок збільшилась за рахунок передання нових земельних ділянок у власність.

Водночас, земельна ділянка з кадастровим номером :20:004:0152 не перебувала у користуванні ОСОБА_1 саме як члена садівницького товариства, до отримання ним державного акту на право власності на земельну ділянку і була йому виділена в обхід процедури видачі земельних ділянок на кооператив, що повинно передувати виділенню землі конкретній особі - члену цього кооперативу.

На час прийняття Вишгородською районною державною адміністрацією розпорядження №850 від 16.11.2007 року, у власності чи користуванні громадської організації садівниче товариство «Вишневий» земельні ділянки не перебували, що підтверджується інформацією з Головного управління Держгеокадастру у Київській області №10-10-0.331-17090/2-18 від 09.11.2018 року, а тому ОСОБА_1 як член садівницького товариства «Вишневий» не міг мати у користуванні земельну ділянку площею 0,12 га та відповідно не мав права на її приватизацію.

Таким чином, апеляційний суд зауважує, що створюючи кооператив, виходячи з кількості його членів, були отримані земельні ділянки, разом з тим, ОСОБА_1 при отриманні ним земельної ділянки :20:004:0152, порушено порядок її отримання, оскільки така ділянка не виділялась при створенні кооперативу, також не звертався кооператив до органу місцевого самоврядування з питанням надання додаткових земель у зв`язку з розширенням.

Таким чином, безпідставними є висновки суду першої інстанції що прокурором не надано доказів неправомірної поведінки ОСОБА_1 під час приватизації земельної ділянки.

Зокрема, згідно з проектом організації та розвитку лісового господарства ДП «Вищедубечанське лісове господарство» (таксаційний опис, відомості поквартальних підсумків), які долучені до матеріалів справи, спірна земельна ділянка передана у власність ОСОБА_1 на підставі розпорядження Вишгородської районної державної адміністрації від 16.11.2007 № 850 відноситься до земель лісогосподарського призначення, розташована у 98 кварталі Хотянівського лісництва, покрита лісовою рослинністю та мала наступні таксаційні характеристики: виділ 4 - площа 3,4 га, берегозахисні лісові ділянки, склад - 6 берези повислої та 4 верби білої, вік 41 рік, середня висота - 16 м., середній діаметр - 20 см., запас на 1 га - 130 метрів кубічних.

Тобто, за своїми зовнішніми ознаками спірна земельна ділянка не є землями сільськогосподарського призначення, оскільки остання вкрита деревами лісових порід. Як наслідок, відповідач по справі під час набуття ним права приватної власності на дану землю, з урахуванням існуючих заборон щодо відведення в приватну власність лісових земель, встановлених національним законодавством, міг та мав змогу усвідомлювати в силу об`єктивних ознак та характеристики спірної ділянки незаконність її відведення у приватну власність.

За таких обставин позов прокуратури по суті не суперечить загальним принципам і критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майно.

Такий правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 15.05.2018 у справі № 372/2180/15-ц та Верховного Суду України від 16.12.2015 у справі № 6-2510ц15.

Отже, земельну ділянку передано у приватну власність ОСОБА_1 , за рахунок земель, що перебувають в постійному користуванні ДП «Вищедубечанське лісове господарство», без вилучення її з постійного користування державного підприємства та без виключення її з Державного лісового фонду України.

Щодо строку позовної давності, зокрема і доводів апелянта щодо його застосування, апеляційний суд вказує, що про існування оскаржуваного розпорядження Вишгородської районної державної адміністрації від 16.11.2007 № 850 прокурору стало відомо при проведення прокуратурою розслідування у кримінальному провадженні №0000145, зареєстрованому в Єдиному реєстрі досудових розслідувань 26.02.2018 року, крім того Київському обласному та по м. Києву управлінню лісового та мисливського господарства та ДП «Вищедубечанське лісове господарство» не було відомо про прийняте оспорювань розпорядження та видачу ОСОБА_1 державного акту на право власності на земельну ділянку, у зв`язку з чим строк позовної давності не сплинув.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

неправильне застосування норм матеріального права.

Крім того, відповідно до ст. 141 ЦПК України, розподілу підлягають судові витрати.

Стягненню з ОСОБА_1 та Вишгородської районної державної адміністрації на користь Київської обласної прокуратури підлягає по 2881, 50 грн з кожного за розгляд справи в суді першої інстанції та по 4322, 25 грн з кожного - в суді апеляційної інстанції.

Керуючись ст.ст. 376, 381, 382 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу заступника керівника Київської обласної прокуратури на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 17 лютого 2021 року - задовольнити.

Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 17 лютого 2021 року - скасувати.

Позов заступника керівника Києво-Святошинської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі: Київського обласного та по місту Києву управління лісового та мисливського господарства, державного підприємства «Вищедубечанське лісове господарство» до Вишгородської районної державної адміністрації, ОСОБА_1 про визнання незаконними та скасування розпорядження та державного акту на право власності на земельну ділянку, - задовольнити.

Визнати незаконним та скасувати розпорядження Вишгородської районної державної адміністрації №850 від 16.11.2007 року в частині передачі земельної ділянки у власність ОСОБА_1 .

Визнати недійсним державний акт серії ЯК №871336 на право власності на земельну ділянку площею 0,1200 га для ведення особистого селянського господарства з кадастровим номером :20:004:0152, яка розташована на території Сувидської сільської ради Вишгородського району Київської області, та скасувати його державну реєстрацію.

Витребувати на користь держави в особі ДП «Вищедубечанське лісове господарство» з незаконного володіння ОСОБА_1 земельну ділянку площею 0,1200 га для ведення особистого селянського господарства з кадастровим номером :20:004:0152, яка розташована на території Сувидської сільської ради Вишгородського району Київської області.

Судові витрати, понесені у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції розподілити наступним чином:

Стягнути з ОСОБА_1 / АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 / на користь Київської обласної прокуратури /м. Київ, бульвар Лесі Українки, 27/2, , банк платника Дерказначейська служба України, код банку 820172, р.р. UA0015641/ 2881, 50 /дві тисячі вісімсот вісімдесят одну гривню п`ятдесят копійок/.

Стягнути з Вишгородської районної державної адміністрації /07300, м. Вишгород, вул. Шевченка, 1, / на користь Київської обласної прокуратури /м. Київ, бульвар Лесі Українки, 27/2, , банк платника Дерказначейська служба України, код банку 820172, р.р. UA0015641/ 2881, 50 /дві тисячі вісімсот вісімдесят одну гривню п`ятдесят копійок/.

Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції розподілити наступним чином:

Стягнути з ОСОБА_1 / АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 / на користь Київської обласної прокуратури /м. Київ, бульвар Лесі Українки, 27/2, , банк платника Дерказначейська служба України, код банку 820172, р.р. UA0015641/ 4322, 25 /чотири тисячі триста двадцять дві гривні двадцять п`ять копійок/.

Стягнути з Вишгородської районної державної адміністрації /07300, м. Вишгород, вул. Шевченка, 1, / на користь Київської обласної прокуратури /м. Київ, бульвар Лесі Українки, 27/2, , банк платника Дерказначейська служба України, код банку 820172, р.р. UA0015641/ 4322, 25 /чотири тисячі триста двадцять дві гривні двадцять п`ять копійок/.

Постанову суду апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Головуючий: Судді: