КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 листопада 2021 року

м. Київ

справа № 756/11966/20

провадження № 22-ц/824/14942/2021

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Кравець В.А.(суддя-доповідач)

суддів - Желепи О.В., Шкоріної О.І.

за участю секретаря судового засідання - Беби В.А.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідачі - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_5

на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 20 травня 2021 року у складі судді Белоконної І.В.

у цивільній справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_2 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 про скасування свідоцтва про право власності та визнання права власності на нежитлове приміщення, -

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2020 року позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом до відповідачів, в якому, з урахуванням уточнень, просив: визнати право власності на нежилі приміщення з № 1 по № 20 (група приміщень № 35) - ресторану, загальною площею 284,80 кв.м, вартістю 6 646 947 грн, що складає 4/100 частини від нежитлового будинку, площею 6 749,20 кв.м, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , за позивачем ОСОБА_1 на 9/10 частки, відповідачами ОСОБА_2 на 1/50 частки, ОСОБА_3 на 1/25 частки та ОСОБА_4 на 1/25 частки; скасувати свідоцтво про право власності Головного управління комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 17 жовтня 2007 року, за реєстровим № 7842 від 14 липня 2008 року та відповідно припинити право власності відповідачів ОСОБА_2 на 1/50 частки; ОСОБА_3 на 1/25 частки та ОСОБА_4 на 1/25 частки нежилих приміщень з № 1 по № 20 (група приміщень № 35) - ресторану, загальною площею 269,70 кв. м., що складає 4/100 частини від нежитлового будинку, площею 6749,20 кв.м., що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 ; стягнути з нього на користь ОСОБА_3 - 265 878 грн, ОСОБА_4 - 265 878 грн та ОСОБА_2 - 132 939 грн вартість припинених часток прав власності; визнати за позивачем право власності на вказані вище нежилі приміщення.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що 09 липня 2004 року був укладений договір купівлі-продажу нежитлового приміщення (літ. А), загальною площею 166,100 кв.м, за адресою: АДРЕСА_1 . Вартість вказаного нежитлового приміщення складала 120 700 гривень.

Право власності у зазначеному нежитловому приміщенні у відповідних частках набули: позивач ОСОБА_1 - 1/6 частки, відповідачі: ОСОБА_2 - 1/6 частки, ОСОБА_7 - 1/3 частки та ОСОБА_4 - 1/3 частки.

У період з 18 лютого по 10 червня 2005 року з дозволу всіх співвласників нежитлового приміщення позивач за власні кошти здійснив його перепланування/реконструкцію, у зв`язку з чим загальна площа нежитлового приміщення збільшилась з 166,100 кв.м до 269,70 кв.м.

17 жовтня 2007 року на підставі зазначеного перепланування/реконструкції Головним управлінням комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) було видане свідоцтво про право власності на нежитлове приміщення з № 1 по № 20 (групи приміщень № 35) - ресторан, загальною площею 269,70 кв.м, що складає 4/100 частини від нежитлового будинку, площею 6749,20 кв.м, які розташовані в АДРЕСА_1 , та належать співвласникам в наступних частках: позивачу - 1/6 частки, відповідачам: ОСОБА_2 - 1/3 частки, ОСОБА_7 - 1/6 частки, ОСОБА_8 - 1/3 частки.

Звертав увагу, що він за власні кошти та за згодою інших власників даного нежитлового приміщення здійснив його перепланування/реконструкцію, чим збільшив його загальну площу на 103,6 кв.м, однак площа, що припадає позивачу внаслідок такого вкладу, на його думку, не була врахована в його частку у праві спільної часткової власності на нежитлове приміщення, а фактично була розподілена між іншими співвласниками цього майна.

Окрім того, посилався на те, що позивачем 25 квітня 2006 року було сплачено пайову участь у розмірі 107 940 грн, тобто 10% від загальної кошторисної вартості.

Уважав, що частки інших співвласників внаслідок реконструкції та вкладених ним коштів стали незначними, а тому вбачає за необхідне припинити їхнє право власності на спірне приміщення шляхом компенсації вартості часток.

На підставі викладеного, просив позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 20 травня2021 в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з указаним рішенням, 20 вересня2021 року представник позивача ОСОБА_5 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Апеляційну скаргу мотивує тим, що рішення суду першої інстанції є незаконним, необґрунтованим та таким, що підлягає скасуванню.

Уважає помилковим висновок суду першої інстанції, що з матеріалів справи не вдається за можливе встановити, що поліпшення спірного нерухомого майна по АДРЕСА_1 відбулося виключно за рахунок коштів позивача та за згодою всіх відповідачів на подальший перерозподіл права власності.

Вказує, що згідно доручення від 05 лютого 2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Свириденко А.М., за реєстровим №143, відповідач ОСОБА_7 уповноважив позивача управляти та розпоряджатися усім належним йому майном, без права його відчуження, у зв`язку з чим наділив його відповідними повноваженнями.

Посилається на те, що судом не враховано, що відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_7 , хоча й є громадянинами України, проте постійно проживають в Ісламській Республіці Іран, а ОСОБА_4 , який проживає в м. Києві, не має достатнього рівня знання державної мови та соціальних зв`язків для здійснення належної комунікації в держаних органах та органах місцевого самоврядування для вирішення адміністративно-господарських питань, у зв`язку з чим, увесь тягар повноважень щодо здійснення перепланування, реконструкції та поліпшення спірної нерухомості ліг на позивача.

Зазначає, що поза увагою суду залишились висновки комплексної будівельно-технічної та оціночно-будівельної експертизи №31/33-20 від 12 листопада 2020 року.

09 листопада 2021 року на адресу апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від ОСОБА_7 , в якому останній просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити, а рішення суду першої інстанції залишити без задоволення, як законне та обґрунтоване.

Інші учасники справи не скористалися своїм процесуальним правом на подання відзиву на апеляційну скаргу, заперечень змісту та вимог апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції не направили.

15 листопада 2021 року представник ОСОБА_2 - ОСОБА_9 надіслав до суду заяву, в якій вимоги апеляційної скарги позивача підтримав у повному обсязі та не заперечував проти їх задоволення.

Представник позивача в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримав та просив задовольнити з підстав, наведених у скарзі.

Представник відповідача ОСОБА_7 у судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечувала та просила рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися, своїх представників не направили, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, причини неявки не повідомили, клопотання про відкладення розгляду справи до апеляційного суду не надходили.

Відповідно до частини другої статті 372 ДІЖ України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, а тому колегією суддів вирішено розглядати справу за відсутності осіб, що не з`явилися.

Заслухавши доповідь судді-доповідача Кравець В.А., обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд виходив з того, що відповідачі ОСОБА_7 та ОСОБА_8 є власниками 1/3 частини спірного приміщення кожен, заперечують проти припинення їхнього права власності, а позивач є власником лише 1/6 частини спірного майна та не довів належними та допустимими доказами, що вказане майно було поліпшено виключно за рахунок його коштів.

Висновок суду відповідає обставинам справи та ґрунтується на вимогах закону.

Частиною 1 статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом установлено, що 09 липня 2004 року між Малим підприємством «АГАТ ХОЛДІНГ» та сторонами по справі був укладений договір купівлі-продажу нежилого приміщення, відповідно до умов якого Мале підприємство «АГАТ ХОЛДІНГ» продало, а позивач і відповідачі придбали та відповідно набули право власності на нежитлове приміщення (літ. А), загальною площею 166,100 кв.м, за адресою: АДРЕСА_1 , у наступних частках: позивач ОСОБА_1 - 1/6 частка, відповідачі: ОСОБА_2 - 1/6 частка, ОСОБА_7 - 1/3 частка та ОСОБА_8 - 1/3 частка. Зазначений договір посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Анісковою H.A. Вартість вказаного нежитлового приміщення згідно п. 7 договору становить 120 700 грн.

Розпорядженням № 137 від 18 лютого 2005 року Оболонською районною у м. Києві державною адміністрацією Малому підприємству «АГАТ ХОЛДІНГ» надано дозвіл провести роботи по переплануванню нежитлового приміщення по АДРЕСА_1 згідно наданого проекту.

Актом про прийняття в експлуатацію після перепланування нежитлового приміщення по АДРЕСА_1 від 10 червня 2005 року, прийнято в експлуатацію пред`явлене до прийняття нежитлове приміщення МП ТОВ «АГАТ ХОЛДІНГ», загальною площею 269,7 кв.м.

04 жовтня 2007 року позивачем та відповідачами подано спільну заяву до Головного управління комунальної власності м. Києва Київської міської державної адміністрації про видання свідоцтва про право власності.

17 жовтня 2007 року на підставі зазначеної заяви Головним управлінням комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) видано свідоцтво про право власності на нежитлове приміщення з № 1 по № 20 (групи приміщень № 35) - ресторан, загальною площею 269,70 кв.м, що складає 4/100 частини від нежитлового будинку, площею 6 749,20 кв.м, які розташовані в АДРЕСА_1 , та належать співвласникам в наступних частках: позивачу ОСОБА_10 - 1/6 частка, відповідачам: ОСОБА_2 - 1/3 частка, ОСОБА_7 - 1/6 частка, ОСОБА_8 - 1/3 частка.

Свідоцтво видане на підставі наказу Головного управління комунальної власності м. Києва від 17 жовтня 2007 року №1301-В та зареєстроване в реєстрі за №7842л від 14 липня 2008 року.

Частиною першою статті 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно зі статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (стаття 319 ЦК України).

Статтею 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений в його здійсненні.

Відповідно до ч. 2 ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Статтею 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу.

Згідно ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Суб`єктами права спільної часткової власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, держава, територіальні громади.

Частинами 1-3 ст. 357 ЦК України встановлено, що частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. Якщо розмір часток у праві спільної часткової власності не встановлений за домовленістю співвласників або законом, він визначається з урахуванням вкладу кожного з співвласників у придбання (виготовлення, спорудження) майна. Співвласник має право на відповідне збільшення своєї частки у праві спільної часткової власності, якщо поліпшення спільного майна, які не можна відокремити, зроблені ним своїм коштом за згодою всіх співвласників, з додержанням встановленого порядку використання спільного майна.

У відповідності до ч. 1 ст. 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим; таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.

З матеріалів справи вбачається та встановлено судом першої інстанції, що відповідачі ОСОБА_7 та ОСОБА_8 є власниками 1/3 частини спірного приміщення кожен та заперечують проти припинення їхнього права власності на вказане нежитлове приміщення, а позивач є власником лише 1/6 частини спірного майна та з наявних у справі доказів не вдається за можливе встановити, що спірне майно було поліпшено виключно за рахунок його коштів.

Змагальність сторін є одним із основних принципів цивільного судочинства, зміст якого полягає у тому, що кожна сторона повніша довести обставини, які мають значення для справи і па які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, тоді як суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, зобов`язаний вирішити спір, керуючись принципом верховенства права.

За загальним правилом тягар доказування удаваності правочину покладається на позивача.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, передбачених цим кодексом.

Таким чином, зважаючи на викладене, колегія погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивачем не доведено, що поліпшення спірного майна відбулося виключно за рахунок коштів позивача та за згодою всіх відповідачів на подальший перерозподіл права часткової власності.

Отже, доводи позивача про наявність підстав для збільшення частки у нерухомому майні є необґрунтованими та спростовуються відсутністю сукупності умов, необхідних для застосування частини третьої статті 357 ЦК України.

На підставі викладеного, колегія доходить висновку, що місцевий суд повно, всебічно та об`єктивно дослідив обставини справи, зібраним доказам дав вірну правову оцінку й ухвалив рішення, що відповідає вимогам закону.

Таким чином, доводи апеляційної скарги на правильність висновків суду не впливають, оскільки спростовуються встановленими обставинами справи.

Докази та обставини, на які посилається позивач в апеляційній скарзі, були предметом дослідження місцевим судом та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні місцевим судом були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Отже, суд першої інстанції всебічно і об`єктивно дослідив всі обставини справи, зібраним доказам дав вірну правову оцінку й постановив рішення, що відповідає вимогам закону.

Згідно статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що підстави для скасування рішення суду першої інстанції з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, відсутні, а отже, слід відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Київський апеляційний суд, -

II О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_5 - залишити без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 20 травня 2021 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридця ти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено «16» листопада 2021 року.

Головуючий В.А. Кравець

Судді О.В. Желепа

О.І. Шкоріна