ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

20 січня 2021 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 734/4452/19

Головуючий у першій інстанції Бараненко С. М.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/50/21

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової плати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Бечка Є.М.,

суддів Євстафіїва О.К., Шарапової О.Л.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Козелецького районного суду Чернігівської області від 29 липня 2020 року у цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Остерського виробничого управління житлово-комунального господарства про стягнення заборгованості по заробітній платі, середньоденного заробітку за час затримки виплати заробітної плати та вихідної допомоги,

В С Т А Н О В И В :

В грудні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Остерського ВУЖКГ про стягнення 7948 грн 31 коп. заборгованості по заробітній платі, 6449 грн 12 коп. середньоденного заробітку за час затримки виплати заробітної плати та 4599 грн 58 коп. вихідної допомоги.

Позовна заява мотивована тим, що у період з 2004 року по 13 лютого 2019 року він знаходився у трудових відносинах з Остерським ВУЖКГ та працював на посаді оператора диспетчерської служби. 13 лютого 2019 року позивача було звільнено в зв`язку зі скороченням штату наказом №14 від 13 лютого 2019 року за ч.1 ст.40 КЗпП України, у зв`язку зі скороченням чисельності або штату працівників.

Рішенням Козелецького районного суду Чернігівської області від 13 серпня 2019 року позивача було поновлено на посаді оператора диспетчерської служби у Остерському ВУЖКГ та зобов`язано внести відповідні записи до його трудової книжки. Також стягнуто середній заробіток за весь час вимушеного прогулу та компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з їх невчасною виплатою з січня 2018 року по січень 2019 року.

Наказом №48 від 06 вересня 2019 року ОСОБА_1 у зв`язку з відсутністю організаційних умов, необхідних для виконання обов`язків оператора диспетчерської служби, що викликано відсутністю у штатному розкладі підприємства на 2019 рік вищевказаної посади, йому з 06 вересня 2019 року встановлено простій та на підставі ч.1 ст.113 КЗпП України встановлено оплату у розмірі двох третин тарифної ставки встановленого працівникові окладу.

У вересні 2019 року він отримав роздруківку по своїй заробітній платі та виявив, що оклад по його розрахунковому рахунку складає 2518 грн 61 коп.; що він відпрацював лише 57 годин на місяць; до видачі заробітної плати за вересень 2019 року становить 164 грн 62 коп.; з його заробітної плати без його згоди, рішення суду або іншого нормативного документа стягнуто 2000 грн вихідної допомоги.

Позивач вважає, що відповідачем неправильно встановлено оклад в розмірі 2518 грн 61 коп., порушено чинне законодавство, не нараховано і не виплачено мінімальну заробітну плату. Зазначає, що розмір заробітної плати працівника за повністю виконану місячну (годинну) норму праці не може бути нижчий розміру мінімальної заробітної плати. У 2019 році мінімальна заробітна плата у місячному розмірі дорівнює 4173 грн, у погодинному розмірі 25 грн 13 коп.

Також позивач вказує, що йому безпідставно нараховано тільки 57 годин за вересень місяць та незаконно стягнуто з нього, без його дозволу 2000 грн. з заробітної плати. У жовтні 2019 року оклад становить 2518 грн 61 коп., відраховано вихідної допомоги в розмірі 2599 грн 58 коп. та на руки отримав 233,07 грн.

Вказані дії, на думку позивача, порушують його права, тому слід стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі, середній заробіток за час затримки розрахунку та вихідну допомогу, яка стягнута без його згоди.

Рішенням Козелецького районного суду Чернігівської області від 29 липня 2020 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Суд першої інстанції виходив з того, що відсутні підстави вважати, що відповідачем не в повній мірі виплачено заробітну плату, адже після поновлення рішенням суду на роботі позивача наказом №48 від 06 вересня 2019 року по підприємству ОСОБА_1 встановлено з 06 вересня 2019 року простій та встановлено оплату праці у розмірі двох третин тарифної ставки, встановленого працівникові окладу, а згідно наказу №49 від 09 вересня 2019 року ОСОБА_1 визнано позаштатним працівником Остерського ВУЖКГ. Дані накази чинні та не оскаржені позивачем. Актами та доповідними по підприємству фіксувалися дні відсутності позивача на роботі, які також не спростовані позивачем. Суд не прийняв до уваги довідку профспілки Остерського ВУЖКГ про знаходження ОСОБА_1 в період з 06 вересня 2019 року по 29 листопада 2019 року, оскільки дане питання не розглядалось на засіданні первинної профспілкової організації та за результатами її розгляду не приймалось відповідне рішення профспілковою організацією. Також суд відмовив у стягненні вихідної допомоги в розмірі 4599 грн 58 коп., оскільки йому вже була виплачена дана допомога при звільненні з посади у зв`язку з скороченням штату.

Не погоджуючись з даним рішенням ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою та, посилаючись на порушення судом норм матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що відповідач не надав Акту простою, визначеного ст.34 КЗпП України, оскільки він не сукладався, що визнає сторона відповідача. Позивач працював 8-годинний робочий день та 40 годин на тиждень після поновлення на роботі. Всі інші працівники та й все підприємство в цілому працювало за звичними умовами праці та за звичним графіком.

Особа, яка подає апеляційну скаргу зазначає, що відповідачем не виплачувалась йому законодавчо встановлена мінімальна заробітна плата, за період вересень-жовтень 2019 року він повинен був отримати заробітну плату в розмірі 8346 грн, а отримав 397 грн 69 коп., тому заборгованість складає 7948 грн 31 коп., що не було належним чином встановлено судом першої інстанції.

Позивач зауважує, що судом невірно витлумачені його вимоги про стягнення з відповідача вихідної допомоги, оскільки він не просив стягнути її повторно з відповідача, а просить повернути суму вихідної допомоги стягнуту після поновлення на роботі за рішенням суду від 13 серпня 2019 року, оскільки відповідач не мав права її стягувати, КЗпП України не містить прямої норми, яка б дозволяла стягнути з працівника добровільні виплати, наказ про таке стягнення по підприємству не видавався.

ОСОБА_1 вказує, що він був постійно присутнім на роботі, доказів, що він був на роботі лише 1 годину матеріали справи не містять, як не містять і доказів, що він був відсутній на роботі, він мав право на відпустку з якої вийшов 10 жовтня 2019 року, йому виплачувалась заробітна плата, жодних претензій в письмовій та усній формі від керівництва не надходило, до нього не було застосовано жодної дисциплінарної відповідальності за прогули. Зауважує, що якщо він був відсутнім з серпня по грудень 2019 року і працював лише 1 годину, як стверджує відповідач, то не зрозуміло за що йому нараховувалась заробітна плата, з якої утримано відповідні податки.

На думку позивача, суд неправомірно відмовив у прийнятті довідки профспілкової організації про його перебування на роботі повний робочий день. Також судом неправомірно не взято до уваги звернення позивача від 10 вересня 2019 року до поліції внаслідок недопущення його до роботи на протязі трьох днів та 11 вересня 2019 року.

Крім того, ОСОБА_1 зазначає, що між ним та керівництвом Остерського ВУЖКГ виникли неприязні стосунки, керівництвом постійно здійснюється тиск на позивача, вишукуються різні способи позбавити позивача роботи.

У відзиві відповідач просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Сторона відповідача наполягає, що позивач неодноразово був відсутній на робочому місці, що підтверджується табелями обліку робочого часу, відмовлявся надавати пояснення з цього приводу.

В доповненнях до відзиву представник відповідача подав копію постанови Чернігівського апеляційного суду від 26 жовтня 2020 року, якою встановлено, що після поновлення на роботі ОСОБА_1 не було відпрацьовано жодного повного місяця до його наступного звільнення 04 грудня 2019 року. З табелю обліку використання робочого часу за вересень-грудень 2019 року вбачається, що ОСОБА_1 був на роботі 11 вересня 2019 року 1 годину. З 12 вересня 2019 року по 25 вересня 2019 року був відсутній, з 26 вересня 2019 року по 09 жовтня 2019 року перебував у відпустці, з 10 жовтня 2019 року по 04 грудня 2019 року був відсутній. Також вказаною постановою відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні позовної вимоги про стягнення заборгованості по заробітній платі за листопад і грудень 2019 року.

Згідно з частиною 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Згідно з ч.1 ст.4, ч.1 ст.5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

В силу положень ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам рішення суду першої інстанції в повній мірі не відповідає.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що рішенням Козелецького районного суду Чернігівської області від 13 серпня 2019 року у справі №734/856/19 ОСОБА_1 було поновлено на посаді оператора диспетчерської служби в Остерському ВУЖКГ (а.с.11-13).

Наказом начальника Остерського ВУЖКГ від 16 серпня 2019 року №43/2 наказано бухгалтеру ОСОБА_2 особисто проводити табелювання працівника ОСОБА_1 з 16 серпня 2019 року (а.с.48).

Наказом начальника Остерського ВУЖКГ від 16 серпня 2019 року №43/1, ОСОБА_1 поновлено на посаді оператора диспетчерської службі з 16 серпня 2019 року, наказано невідкладно приступити до роботи оператора диспетчерської служби та виплатити позивачу заробіток за час вимушеного прогулу за 1 місяць за період з 13 лютого 209 року по 13 березня 2019 року в сумі 4599 грн 58 коп. З даним наказом ОСОБА_1 ознайомлено 06 вересня 2019 року (а.с.57).

З копії штатного розпису по підприємству Остерське ВУЖКГ на 2019 рік вбачається, що на підприємстві відсутні посади оператора диспетчерської служби (а.с.14-15, 61-62).

Згідно копії наказу №48 від 06 вересня 2019 року начальника Остерського ВУЖКГ встановлено, що у зв`язку з відсутністю організаційних умов, необхідних для виконання ОСОБА_1 обов`язків оператора диспетчерської служби, що викликано відсутністю у штатному розписі підприємства на 2019 рік вказаної вище посади, з 06 вересня 2019 року ОСОБА_1 оператору диспетчерської служби встановлено простій; на підставі ч.1 ст.113 КЗпП України встановлено оплату ОСОБА_1 у розмірі двох третин тарифної ставки встановленого працівникові окладу; на період простою ОСОБА_1 забезпечити за встановленим графіком роботи підприємства присутність на робочому місці; доручено ОСОБА_3 невідкладно довести наказ під розпис до відома ОСОБА_1 (а.с.16, 56).

Вбачається, що профспілковий комітет не надавав згоду на зміну умов та оплату праці працівнику Остерського ВУЖКГ ОСОБА_1 (а.с.18).

Наказом №49 від 09 вересня 2019 року ОСОБА_1 наказано вважати позаштатним працівником Остерського виробничого управління житлово-комунального господарства та визначено графік роботи. З даним наказом позивач ознайомлений 11 вересня 2019 року. (а.с.55).

Також ОСОБА_1 ознайомлено під розпис з посадовою інструкцією оператора диспетчерської служби, зокрема графіком роботи 11 вересня 2019 року (а.с.54).

Постановою Козелецього районного суду Чернігівської області від 23 грудня 2019 року ОСОБА_4 визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 41 КУпАП (щодо порушення частини 3 статті 32 КЗпП України при винесенні Наказу Остерського ВУЖКГ № 49 від 09 вересня 2019 року), та застосовано до нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу в дохід держави в розмірі 30 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що в грошовому еквіваленті становить 510 грн. Стягнуто з ОСОБА_4 в дохід держави грошові кошти в розмірі 384 грн 20 коп. судового збору. Закрито провадження в справі про притягнення ОСОБА_4 за частиною 1 статті 41 КУпАП щодо недотримання вимог статті 29 КЗпП України, порушення частини 3 статті 32 КЗпП України при винесенні Наказу Остерського ВУЖКГ № 48 від 06 вересня 2019 року, та порушення частини 2 статті 252 КЗпП України - в зв`язку з відсутністю події та складу адміністративного правопорушення (а.с.130-132).

Постановою Чернігівського апеляційного суду задоволено апеляційну скаргу ОСОБА_4 , постанову Козелецького районного суду Чернігівської області від 23 грудня 2019 року про притягнення його до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.41 КУпАП скасовано, провадження у справі закрито на підставі п.1 ч.1 ст.247 КУпАП за відсутністю у діянні ОСОБА_4 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.41 КУпАП (а.с.134-136).

ОСОБА_1 10 вересня 2019 року та 11 вересня 2019 року звертався на лінію 102 з повідомленням, що рішенням суду його поновлено на роботу, проте протягом 3-х днів його не допускають до роботи (а.с.100, 101, 102). Перевірка за даними фактами не проводилась.

Згідно табелів обліку використання робочого часу за вересень 2019 року ОСОБА_1 був на роботі 1 годину 11 вересня 2019 року (а.с.49) та відсутній в жовтні-листопаді 2019 року (а.с.50, 51).

З даного приводу подана доповідна на ім`я начальника Остерського ВУЖКГ (а.с.52), складено акт (а.с.53)

Наказом по підприємству Остерське ВУЖКГ від 25 вересня 2019 року ОСОБА_1 , як оператору-диспетчеру структурного підрозділу водопровід, за період роботи з 14 лютого 2018 року по 26 вересня 2019 року надано відпустку 14 календарних днів з 26 вересня 2019 року по 09 жовтня 2019 року (а.с.58).

ОСОБА_1 відмовився від переведення слюсарем з 04 грудня 2019 року (а.с.60) та наказом по підприємству Остерське ВУЖКГ від 04 грудня 2019 року його звільнено з роботи (а.с.59).

Також матеріали справи містять акти та доповідні по підприємству, якими фіксувалися дні відсутності позивача на роботі (а.с.63-90, 121-129).

В той же час, згідно довідки первинної профспілкової організації Остерського ВУЖКГ за вих. № 5 від 25 лютого 2020 року, підписаної головою первинної профспілкової організації ОСОБА_5 та членом профспілки ОСОБА_6 , ОСОБА_1 дійсно знаходився на робочому місці на території Остерського ВУЖКГ за адресою: м.Остер вул.1-го Травня 46, Козелецького р-ну Чернігівської області з 06 вересня 2019 року по 29 листопада 2019 року з 08 години до 17 години щоденно, виключаючи вихідні та дні відпустки (а.с.103).

Згідно виписки Пенсійного фонду України ГУ ПФУ в Чернігівській області по особовому рахунку ОСОБА_1 вбачається, що в звітному 2019 році, зокрема в вересні місяці ОСОБА_1 нараховано заробітну плату в сумі 2399 грн 88 коп., а в жовтні 2469 грн 87 коп., з яких і сплачено страхові внески. В той же час в листопаді і грудні 2019 року позивачу не було нараховано заробітну плату та відсутні робочі дні (а.с.9).

Разом з тим, в матеріалах справи наявна інша виписка Пенсійного фонду, з якої вбачається, що в вересні позивачу нараховано заробітну плату в сумі 4173 грн та в жовтні 4173 грн (а.с.151-155)

З копії особового рахунку вбачається, що ОСОБА_1 в вересні 2019 року, як водороздавальнику, нараховано: перехід залишку 23553,87 грн, почасова оплата 1560,57 грн, відпускні теперішні 766,45 грн, індексація 72,86 грн, при цьому вихідна допомога за мінусом 2000 грн (а.с.10).

Управлінням Держпраці у Чернігівській області було проведено інспекційне відвідування Остерського ВУЖКГ. При перевірці встановлено, що наказом від 06 вересня 2019 року №48 ОСОБА_1 , як оператору диспетчерської служби з 06 вересня 2019 року встановлено простій, та на підставі ч.1 ст.113 КЗпП України встановлено оплату в розмірі двох третин тарифної ставки встановленого окладу, зазначене є порушенням ч.3 ст.32 КЗпП України, оскільки про зміну істотних умов праці системи та розміру оплати праці необхідно було повідомити не пізніше ніж за два місяці. Водночас керівництвом Остерського ВУЖКГ не дотримано вимог ст.252 КЗпП України, якою визначено, що зміна умов трудового договору, оплати праці, притягнення до дисциплінарної відповідальності працівників, які є членами виборних профспілкових органів, допускається лише за попередньою згодою виборного профспілкового органу, членами якого вони є. За результатами перевірки було видано припис про усунення порушення. Також при перевірці встановлено, що позивачу нараховано заробітну плату за серпень 2019 року виходячи з посадового окладу 2299 грн 81 коп. з доплатою 2299 грн 80 коп. та індексація в сумі 143 грн 17 коп. (а.с.17).

Разом з тим, з довідки Остерського ВУЖКГ від 27 січня 2020 року вбачається, що ОСОБА_1 в вересні 2019 року відраховано 2000 грн вихідної допомоги, яка надавалась при звільненні (за лютий 2019 року) та в жовтні 2019 року відраховано вихідну допомогу за лютий 2019 року в сумі 2599 грн 58 коп. Дана довідка підписана керівником Остерського ВУЖКГ та головним бухгалтером (а.с.47).

Також до матеріалів справи долучена доповідна про виплачені доходи (заробітну плату) по Остерському ВУЖКГ за період з липня по грудень 2019 року ОСОБА_1 , якою підтверджується, що з позивача у вересні 2019 року в односторонньому порядку відраховано 2000 грн вихідної допомоги, а в жовтні 2599 грн 58 коп. (а.с.168).

Порушення прав підлягає судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Такий підхід відповідає й ідеям, закріпленим статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо права на ефективний засіб юридичного захисту. У розвиток положень цієї статті Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях також наголошує на необхідності оцінки ефективності обраного зацікавленою особою способу захисту. Зокрема, у пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» (Chahal v .the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. У пункті 75 рішення Європейського суду з прав людини від 5 квітня 2005 року у справі «Афанасьєв проти України» (заява № 38722/02) суд зазначає, що засіб захисту, котрий вимагається згаданою статтею, повинен бути «ефективним», як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави.

Згідно вимог ст.43 Конституції України та ст.2 КЗпП України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до ст.94 КЗпП України та ст.1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Статтею 2 Закону України «Про оплату праці» визначено структуру заробітної плати, відповідно до якої заробітна плата складається з: основної заробітної плати винагороди за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців; додаткової заробітної плати винагороди за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій; інших заохочувальних та компенсаційних виплат. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Праву працівника на належну заробітну плату кореспондує обов`язок роботодавця нарахувати йому зазначені виплати, гарантовані державою, і виплатити їх. При цьому право працівника не залежить від нарахування йому відповідних грошових виплат. Тому незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат, працівник, у разі порушення законодавства про оплату праці, має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати.

Відповідно до правового висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 06 грудня 2017 року у справі № 6-331цс17, в разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці працівник має право без обмежень будь-яким строком звернутись до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи здійснив роботодавець нарахування таких виплат.

До такого ж правового висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 18 грудня 2018 року по справі № 234/6607/217, який відповідно до вимог ч. 4 ст. 263 ЦПК України враховується колегією суддів при розгляді даної справи.

Достовірно встановлено, що дійсно між позивачем та відповідачем склались вкрай напружені відносини. Дані обставини підтверджуються неодноразовими судовими рішеннями та наявними в матеріалах справи копіями скарг ОСОБА_1 , зокрема й до прокуратури (а.с.104-105, 106).

Водночас, матеріали справи свідчать, що ОСОБА_1 після поновлення його на роботі працював на підприємстві всього 1 годину, позивачем не спростовані акти та доповідні щодо відсутності його на роботі.

Дана обставина також підтверджується висновками, викладеними в постанові Чернігівського апеляційного суду від 26 жовтня 2020 року у справі №734/4583/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_7 про поновлення на роботі, стягнення заборгованості із заробітної плати і середнього заробітку за час вимушеного прогулу. В даній справі апеляційним судом було встановлено, що після поновлення на роботі з 16 серпня 2019 року ОСОБА_1 не було відпрацьовано жодного повного місяця до його наступного звільнення 04 грудня 2019 року. З табелів обліку використання робочого часу за вересень-грудень 2019 року вбачається, що ОСОБА_1 був на роботі 11 вересня 2019 року 1 годину, з 12 вересня 2019 року по 25 вересня 2019 року був відсутній, з 26 вересня 2019 року по 09 жовтня 2019 року перебував у відпустці, з 10 жовтня 2019 року по 04 грудня 2019 року був відсутній.

Згідно частини 5 статті 82 ЦПК України обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що він був постійно присутнім на роботі і відсутні докази, що він був на роботі лише 1 годину, спростовуються вищевстановленими обставинами справи.

Також, суд погоджується з висновок суду першої інстанції, що довідка профспілкової організації не підтверджує перебування позивача на роботі, оскільки дане питання не розглядалось на засіданні первинної профспілкової організації Остерського ВУЖКГ та за результатами її розгляду не приймалось відповідне рішення профспілковою організацією. Тому доводи апеляційної скарги в цій частині також відхиляються апеляційним судом.

Також відхиляються доводи апеляційної скарги, що судом неправомірно не взято до уваги звернення позивача 10 вересня 2019 року до поліції про недопуск його до роботи на протязі трьох днів та 11 вересня 2019 року. Апеляційним судом перевірені надані ОСОБА_1 докази з цього приводу та встановлено, що поліцією зафіксовано лише факт звернення, проте не встановлювались будь-які обставини по даному факту, тому дані докази не можуть бути підтвердженням недопуску позивача до роботи.

Згідно ч.1 ст.94 КЗпП України, приписи якої кореспондуються з ч.1 ст.1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

За статтею 1 Конвенції про захист заробітної плати №95, ухваленої генеральною конференцією Міжнародної організації праці та ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, термін «заробітна плата» означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано.

Згідно позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 27 грудня 2019 року у справі №408/3425/17-ц, відповідно до ч.1 ст.94 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникові за виконану роботу, а не за факт перебування у трудових відносинах.

За таких обставин, відсутні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості по заробітній платі з розрахунку розміру мінімальної заробітної плати за вересень і жовтень 2019 року в сумі 7948 грн 31 коп. Доводи апеляційної скарги в цій частині відхиляються апеляційним судом повністю.

Однак, заслуговують на увагу доводи позивача, що судом невірно витлумачені його вимоги про стягнення з відповідача вихідної допомоги, оскільки він не просив стягнути її повторно з відповідача, а просить повернути стягнуту відповідачем суму вихідної допомоги після поновлення на роботі за рішенням суду від 13 серпня 2019 року, оскільки відповідач не мав права її в односторонньому порядку стягувати.

Так, згідно з рішенням Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 у справі щодо офіційного тлумачення положень ч.2 ст.233 КЗпП України, ст.ст.1, 12 Закону України «Про оплату праці» (справа № 1-13/2013), аналізуючи положення трудового законодавства в контексті конституційного звернення, Конституційний Суд України виходив з того, що поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків.

У частині другій статті 2 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що додаткова заробітна плата це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій.

У структуру заробітної плати входять інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми (частина третя статті 2 цього Закону).

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; в разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

У Постанові від 16 січня 2019 року у справі №753/15556/15-ц Верховний Суд дійшов висновку, що після поновлення працівника на роботі виплачена йому вихідна допомога в силу вимог ст.1215 ЦК України поверненню не підлягає, у разі відсутності розрахункової помилки або недобросовісності з боку отримувача коштів. Факт судового оскарження особою наказу про звільнення не може свідчити про її недобросовісність щодо отримання вихідної допомоги.

Апеляційним судом достовірно встановлено, що при звільненні 13 лютого 2019 року ОСОБА_1 було виплачено вихідну допомогу в сумі 4599 грн 58 коп., яка, як вже зазначено вище, в силу вимог ст.1215 ЦК України поверненню не підлягає.

Також встановлено, що позивачу було нараховано заробітну плату за вересень 2019 року 2399 грн 88 коп. та за жовтень 2019 року 2469 грн 87 коп., що підтверджується в тому числі довідкою та доповідною Остерського ВУЖКГ, які наявні в матеріалах справи

Однак, Остерським ВУЖКГ прийняте одностороннє рішення про стягнення з заробітної плати ОСОБА_1 в вересні 2019 року 2000 грн вихідної допомоги, а в жовтні 2599 грн 58 коп., які були виплачені при звільненні 13 лютого 2019 року. Таким чином Остерське ВУЖКГ повернуло собі вихідну допомогу в сумі 4599 грн 58 коп. з нарахованих ОСОБА_1 коштів, що є порушенням трудового та цивільного законодавства, тому слід стягнути з Остерського ВУЖКГ на користь ОСОБА_1 кошти в сумі 4599 грн 58 коп.

Зважаючи на те, що відсутня заборгованість по заробітній платі, а також те, що стягнута з позивача сума 4599 грн 58 коп. не є заробітною платою, або будь-якою іншою структурою заробітної плати в розумінні ст.2 Закону України «Про оплату праці», а є незаконно стягнутими коштами Остерським ВУЖКГ з ОСОБА_1 , тому також відсутні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати.

Доводи апеляційної скарги, що позивач працював 8 годинний робочий день та 40 годин на тиждень після поновлення на роботі спростовуються матеріалами справи.

Доводи відзиву Остерського ВУЖКГ, що позивач неодноразово був відсутній на робочому місці, що підтверджується табелями обліку робочого часу, відмовлявся надавати пояснення з цього приводу, апеляційним судом приймаються до уваги.

Згідно ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Постановляючи рішення, суд першої інстанції не в повній мірі встановив обставини справи та прийшов до хибного висновку, що позивачем заявлено повторну вимогу про стягнення вихідної допомоги при звільнення, тому апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до Остерського ВУЖКГ про стягнення на його користь незаконно стягнутої вихідної допомоги в розмірі 4599 грн 58 коп. з постановленням нового рішення про задоволення вказаної позовної вимоги.

Керуючись ст.ст. 367, 374, п.4 ч.1 ст. 376, 381, 382, 384, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Козелецького районного суду Чернігівської області від 29 липня 2020 року скасувати в частині відмови у задоволенні вимоги про стягнення вихідної допомоги.

Позов ОСОБА_1 до Остерського виробничого управління житлово-комунального господарства про стягнення заборгованості по заробітній платі, середньоденного заробітку за час затримки виплати заробітної плати та вихідної допомоги задовольнити частково.

Стягнути з Остерського виробничого управління житлово-комунального господарства (, Чернігівська область, Козелецький р-н, м.Остер, вул.1-го Травня, 46) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) 4599 (чотири тисячі п`ятсот дев`яносто дев`ять) грн 58 коп. у відшкодування незаконно стягнутої вихідної допомоги.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків встановлених ч.3 ст.389 ЦПК України.

Повний текст постанови виготовлено 20 січня 2021 року.

Головуючий: Судді: