Провадження № 2/161/3544/21
ЛУЦЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18.11.2021 Луцький міськрайонний суд Волинської області

в складі: головуючогосудді Пушкарчук В.П.

з участю секретаря судового засідання Фурман Ю.В.

представника відповідача Кузіна Є.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Першого відділу державної виконавчої служби у місті Луцьку Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів), Другого відділу державної виконавчої служби у місті Луцьку Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів), Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про зняття арешту з майна з виключенням відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна записів про арешт майна), -

В С Т А Н О В И В :

28.07.2021 року звернувся до суду з вищевказаною позовною заявою, в якій просить суд скасувати арешт його майна, накладений згідно: 1) постановою про відкриття ВП № б/н від 22.03.2010 року, винесеною держаним виконавцем Першого ВДВС Луцького МУЮ Манькута Т.В. (далі Обтяження-1); 2) постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження ВП № 5/1415/29275930 від 06.10.2011 року, винесеною головним державним виконавцем Першого ВДВС Луцького МУЮ Ліщук О.О. (далі Обтяження-2); 3) постановою про відкриття ВП №29181654 від 06.10.2011 року, винесеної головним державним виконавцем Другого ВДВС Луцького МУЮ Приходько А.П. (далі Обтяження-3); а також виключити відповідні відомості з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

У судовому засіданні представник відповідача АТ КБ «ПриватБанк» заперечував щодо задоволення позову з підстав, які викладені ним у відзиві на позовну заяву.

Інші учасники справи будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилися, причини неявки суду не повідомили, будь-яких заяв чи клопотань від них на адресу суду не надходили.

Заслухавши пояснення сторони відповідача, суд приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що Обтяження-1 було накладеним в рамках здійснення виконавчого провадження відкритого на підставі виконавчого листа № 2-8044, виданого 03.03.2010 року Луцьким міськрайонним судом Волинської області про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» 43591,71 грн. заборгованості.

У свою чергу, Обтяження-2 також було накладеним в рамках здійснення виконавчого провадження відкритого на підставі судового наказу № 5/59-1, виданого 07.05.2009 року Господарським судом Волинської області про стягнення з ОСОБА_1 на користь ВАТ «Волиньобленерго» 339,66 грн.

Із наведеного слідує, що вищевказані Обтяження-1 та Обтяження-2 накладені державними виконавцями у рамках виконавчих проваджень, здійснення яких відбувалося з приводу виконання судових рішень.

Відповідно до ст. 1 ЗУ «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають з відносин щодо примусового виконання судових рішень.

Під час виконання судових рішень сторони виконавчого провадження мають право оскаржити рішення, дії або бездіяльність органів державної виконавчої служби, їх посадових осіб, виконавців чи приватних виконавців у порядку судового контролю, оскільки виконання судового рішення є завершальною стадією судового розгляду.

Відповідно до ч. 1 ст. 59 ЗУ «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

При цьому, в порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні, а також у спосіб оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби.

Спори про право цивільне, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт, відповідно до ст. 19 ЦПК України розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства.

Так, відповідно до ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Відповідно до роз`яснень, що містяться у Постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» № 5 від 03.06.2016 на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби стороною виконавчого провадження може бути подана скарга, яка підлягає розгляду в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України, крім випадків, коли розгляд таких скарг відбувається за правилами іншого судочинства. Позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Відповідачем в справі є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. У разі якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України, а якщо такі дії вчинялися при виконанні вироку суду щодо цивільного позову у кримінальному провадженні, то відповідна скарга підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства відповідно до вимог ст. 181 Кодексу адміністративного судочинства України. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, що передбачено ст. 60 ЗУ «Про виконавче провадження».

У зв`язку із цим боржник не може пред`явити такий позов, оскільки у судовому процесі він є відповідачем та законом для нього встановлений інший порядок вирішення питання. У разі пред`явлення до суду такого позову в порядку цивільного судочинства суддя має відмовити у відкритті провадження на підставі п. 1 ч. 1 ст. 186 ЦПК України, а помилково прийнявши позов до розгляду, під час судового розгляду суд має закрити провадження у справі з підстави, передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України.

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 24.05.2021 року в справі № 712/12136/18.

Положеннями ч. 2 ст. 19 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку: 1) наказного провадження; 2) позовного провадження (загального або спрощеного); 3) окремого провадження.

Таким чином, позивач, як сторона виконавчого провадження (боржник), має право на звернення до суду зі скаргою на дії державного виконавця у порядку визначеному розділом VII ЦПК України, а не в порядку цивільного судочинства, у зв`язку з чим, провадження у цивільній справі підлягає закриттю на підставі п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, оскільки справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Судом також встановлено, що Обтяження-3 було накладеним на підставі ухвали Луцького міськрайонного суду Волинської області від 27.09.2011 року у справі № 2-6102 про накладення арешту на грошові кошти, рухоме та нерухоме майно в межах ціни позову 15989,08 грн.

Вищевказана ухвала суду була винесена в якості застосування заходів забезпечення позову.

Як уже зазначалося, спори про право цивільне, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт, відповідно до ст. 19 ЦПК України розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства.

Статтею 150 ЦПК України визначені види забезпечення позову.

Забезпечення позову, по своїй суті, застосовується з метою надання гарантії виконання в майбутньому прийнятого судового рішення та виключно в разі такої необхідності, при цьому, такі заходи мають бути співмірними заявленим позивачем вимогам.

Пунктом 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22.12.2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» (далі Постанова № 9), - забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи після відкриття провадження у ній, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Разом з тим, порядок скасування заходів забезпечення позову передбачений положенням ст. 158 ЦПК України, та такий здійснюється, зокрема, за вмотивованим клопотанням учасника справи.

Із наведеного слідує, що нормами чинного цивільно-процесуального законодавства передбачений окремий порядок здійснення судочинства у відповідній категорії справ.

У зв`язку із цим особа, на майно якої накладено арешт в порядку вжиття заходів забезпечення позову, не може пред`явити позов про скасування такого арешту, оскільки для нього встановлений інший порядок вирішення питання.

Таким чином, позивач, як особа, майно якої обтяжено арештовано шляхом застосування заходів забезпечення позову, має право на звернення до суду із заявою про скасування таких заходів у порядку, визначеному Главою 10 «Забезпечення позову» ЦПК України, у зв`язку з чим, провадження у цивільній справі підлягає закриттю, оскільки справа не підлягає розгляду в порядку позовного провадження.

Керуючись ст. ст. 255, 354 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Першого відділу державної виконавчої служби у місті Луцьку Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів), Другого відділу державної виконавчої служби у місті Луцьку Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів), Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про зняття арешту з майна з виключенням відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна записів про арешт майна) закрити.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Волинського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення, а у разі складення ухвали відповідно до ч. 6 ст. 259 ЦПК України з дня складення ухвали в повному обсязі.

У разі якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання копії ухвали.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги на ухвалу суду. У разі подання апеляційної скарги, ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Ухвала у повному обсязі складена 22 листопада 2021 року.

Суддя Луцького міськрайонного суду

Волинськоїобласті В.П. Пушкарчук