Справа № 234/2637/21
Провадження № 2/234/2196/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 жовтня 2021 року м. Краматорськ

Краматорський міський суд Донецької області у складі головуючого судді Заборського В.О., за участю секретаря судового засідання Антонюка Д.І., позивача ОСОБА_1 , представника позивача ОСОБА_2 , відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , представника відповідача ОСОБА_5 , розглянувши у відкритому судовому засіданні, в порядку загального позовного провадження, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про розірвання договору довічного утримання, -

ВСТАНОВИВ:

25.02.2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про розірвання Договору довічного утримання укладеного між ОСОБА_1 з одного боку та ОСОБА_3 , ОСОБА_4 з іншого боку, посвідченого 08.04.2014 року державним нотаріусом Другої краматорської державної нотаріальної контори Чумаковою О.І..

Свої позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтувала тим, що з 1980 року вона постійно проживає за адресою: АДРЕСА_1 . У 2009 році нею укладено договір з Краматорським благодійним фондом «Хесед Моріа» на отримання послуг і з того часу співробітники фонду готують їй їжу, вбирають, перуть, купують їжу і необхідні речі за її кошти. В 2014 році вона переїхала жити до мами, у зв`язку із її хворобою та віком, за адресою: АДРЕСА_2 . Після початку воєнних дій у м. Краматорську вона дуже переживати за їх життя, тому почала шукати моральної допомоги серед знайомих і зателефонувала ОСОБА_4 , висловивши їй своє занепокоєння.

08.04.2014 року нею було укладено Договір довічного утримання із відповідачками ОСОБА_4 та її донькою ОСОБА_6 , за яким вони зобов`язалися забезпечувати її харчуванням, одягом, необхідними лікувальними засобами, прибирати, прати, надавати матеріальну допомогу у розмірі 1000,00 грн. на місяць, а вона передала їм у власність, без права відчуження, свою квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .

Однак після укладення договору відповідачки припинили з нею спілкуватися, її практично не відвідували за адресою: АДРЕСА_2 , а з 2017 року і за адресою: АДРЕСА_1 , не надавали їй матеріальної допомоги, не забезпечували харчуванням і одягом, не виконували інші зобов`язання зазначені у договорі. На її прохання про виконання зобов`язань, відповідно до умов договору, відповідачки не реагували, що є підставою для його розірвання в силу приписів ст. 755 Цивільного кодексу України. У зв`язку з цим, позивачка вирішила звернутися до суду за захистом своїх прав та законних інтересів.

Відповідачка ОСОБА_4 проти задоволення позову заперечувала та зазначила, що в лютому 2014 року погодилася на пропозицію ОСОБА_1 доглядати за нею, а так як переживала, що з нею може щось трапитись, то вона запропонувала позивачці включити до Договору довічного утримання і свою доньку ОСОБА_3 .. Під час підписання Договору довічного утримання у нотаріуса вона засумнівалася, що зможе потягнути утримання у розмірі 1000,00 грн. на місяць, але ОСОБА_1 запевнила, що вона забезпечена і гроші їй не потрібні. На протязі 2014 2018 років, коли позивачка проживала по АДРЕСА_3 , вона заходила до неї пару раз на тиждень, купувала необхідне. Квартиру ОСОБА_1 прибирали соціальні працівники. Також, вона з донькою зробили ремонт у ванній кімнаті позивачки, так як сусідка зверху її підтоплювала. Однак, в липні 2018 року ОСОБА_1 поставила вимогу виплачувати їй по 1000,00 грн. щомісяця, або буде розірваний договір. Після такої вимоги вона повернула ОСОБА_1 ключі від квартир та більше її не відвідувала. Будь-яких розписок про виконання зобов`язань за Договором довічного утримання вони з позивачки не брала.

Представник ОСОБА_4 адвокат Голованик О.В. в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову та зазначив, що договір був укладений за ініціативою позивачки. Відповідачі, після того як ОСОБА_1 перестала отримувати субсидію, кожного місяця особисто передавали їй по 600-800 грн. протягом 2014 2015 років, а після поновлення субсидії позивач відмовилася від матеріальної допомоги. Крім того, позивачка не потребувала догляду, так як у неї прибирали співробітники благодійного фонду, вона не висловлювала відповідачам жодних вимог щодо одягу, харчування та прання.

Відповідачка ОСОБА_3 в судовому засіданні також заперечувала проти задоволення позову, так як вони з моменту підписання Договору постійно підтримували зв`язок з ОСОБА_1 за допомогою мобільного зв`язку та особистого спілкування щонеділі, надавали протягом 2014 2015 року грошову допомогу у розмірі 600-800 грн., до поновлення субсидії. Щонеділі ОСОБА_4 , відвідуючи позивачку приносила їй харчі та медикаменти, які були їй необхідні, прибирала в квартирі, та на протязі з 2014 по 2018 рік позивачка не ніяких вимог щодо одягу, харчування та прання не висувала. Протягом цього часу в квартирі, де проживала ОСОБА_1 , вони зробили ремонт у ванній кімнаті.

Позивач, у свою чергу, з обставинами наведеними відповідачками про належне виконання ними умов договору не погодилася, оскільки продуктами та їжею вони її не забезпечували, бо вона сама їх придбавала. Вони не прибирали, не прали, грошей їй не надавали. Дійсно в 2018 році робився ремонт у ванній кімнаті, але коли прорвало трубу і вона зателефонувала ОСОБА_4 щоб її відремонтувати, то остання почала вимагати гроші на ремонт труби.

У судовому засіданні свідок ОСОБА_7 показала, що ОСОБА_4 бачила у ОСОБА_1 лише один раз, коли та святкувала свій день народження. Ніякого догляду з боку відповідачів за ОСОБА_1 вона не бачила, а про існування Договору довічного утримання дізналася лише пару років назад. Знає, що ОСОБА_1 допомагають робітники благодійного фонду, зараз це Настя, яка допомагає їй прибирати і готовити.

Свідок ОСОБА_8 в судовому засіданні показав, що ОСОБА_1 знає з 2014 року, на її прохання приходив та допомагав по дому, а саме: вкручував лампочки, ремонтував кран. Коли бував в гостях у ОСОБА_1 , ніколи не бачив там відповідачок, але майже завжди з нею були дівчата з благодійного фонду «Хесед Моріа».

Свідок ОСОБА_9 в судовому засіданні показала, що про Договір довічного утримання їй нічого не відомо, але починаючи з 2014 року і до смерті мами ОСОБА_1 більшість часу знаходилася у неї в квартирі.

Свідок ОСОБА_10 в судовому засіданні показала, що працює в благодійному фонді «Хесед Моріа» і з 2019 року є соціальним супроводжуючим ОСОБА_1 .. Буває у неї кожен день, але жодного разу відповідачок у неї в квартирі не бачила.

Свідок ОСОБА_11 показала, що їй відомо про укладення в 2014 році між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 . Договору довічного утримання. На протязі з 2014 року до 2018 року вона декілька разів бачила як ОСОБА_4 придбавала продукти для ОСОБА_1 , спілкувалася з нею телефоном, з`ясовувала, що треба купити. Приблизно у 2018 році ОСОБА_4 їй розповідала про конфлікт з ОСОБА_1 із-за того, що вона не купила щось для ремонту, і після цього ОСОБА_1 має до неї претензії та бажає розірвати Договір.

У судовому засіданні свідок ОСОБА_12 показав, що в 2014 році ОСОБА_1 уклала договір з ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , і на скільки йому відомо, за умовами зазначеного договору відповідачки повинні були спілкуватися з ОСОБА_1 і дещо їй покупати. Після укладення Договору ОСОБА_4 декілька разів на тиждень навідувалася до ОСОБА_1 , часто купувала для неї ліки, придбала кнопковий телефон. Чи давали ОСОБА_1 гроші за Договором він не пам`ятає. Ним здійснювалися в квартирі позивачки поточні ремонти, а в 2017 році відремонтували ванну кімнату. На прохання ОСОБА_1 він возив останню по її справах. Перестали ходити до позивачки в 2017, або в 2018 році, коли вона вирішила розірвати Договір.

Свідок ОСОБА_13 показала, що до 2020 року працювала на НКМЗ і періодично, на протязі 2015-2018 років, зустрічала ОСОБА_4 по дорозі додому. Вона їй розповіла, що доглядає за ОСОБА_1 , допомагає по господарству, прибирає. Бачила вона як ОСОБА_4 заходила в магазин і щось купувала для ОСОБА_1 ..

Заслухавши пояснення учасників справи, допитавши свідків та дослідивши письмові докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Судом встановлено, що 08.04.2014 року між ОСОБА_1 (Відчужувач) та відповідачками ОСОБА_3 , ОСОБА_4 (Набувачі) було укладено Договір довічного утримання, посвідчений державним нотаріусом Другої краматорської державної нотаріальної контори Чумаковою О.І., зареєстрованого в реєстрі за № 462 (далі - Договір), відповідно до п. 1 якого Відчужувач передає у власність кожній в рівних частинах Набувачам належну їй двокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , які зобов`язуються надавати Відчужувачеві довічне матеріальне забезпечення.

За умовами п. 7 Договору Набувачі зобов`язалися довічно повністю утримувати ОСОБА_1 , дозволяючи їй користуватися вказаною квартирою, забезпечувати її харчуванням, одягом, необхідними лікувальними засобами, наданням необхідних побутових послуг, допомогою та зберігати у її безкоштовному довічному користуванні вищевказаною квартирою.

Згідно з п. 8 Договору утримання визначається сторонами у вигляді: забезпечення щоденним триразовим калорійним харчуванням (сніданок, обід, вечеря) за погодженням з Відчужувачем; прибирання один раз на тиждень; прання один раз у місяць; придбання лікарських препаратів за призначенням лікаря; косметичний ремонт квартири один раз на рік.

Пунктом 9 Договору вартість матеріального забезпечення визначена в одну тисячу гривень на місяць.

За змістом частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до статті 744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

Згідно з частиною першою статті 749 ЦК України у договорі довічного утримання (догляду) можуть бути визначені всі види матеріального забезпечення, а також усі види догляду (опікування), якими набувач має забезпечувати відчужувача.

Правова природа договору довічного утримання має ознаки, які не притаманні для переважної більшості зобов`язальних правовідносин.

Такий вид договору укладають, здебільшого самотні люди похилого віку, які за станом здоров`я не можуть самостійно здійснити свої життєві потреби. Відтак змушені укладати такі договори, та передавати у власність своє житло, як правило - стороннім особам. Натомість, очікуючи від цього - поваги, турботи, допомоги, піклування, а найголовніше - небайдужості.

Статтею 751 ЦК України передбачено, що матеріальне забезпечення, яке щомісячно має надаватися відчужувачу, підлягає грошовій оцінці. Така оцінка підлягає індексації у порядку, встановленому законом.

За змістом пункту 1 частини першої статті 755 ЦК України договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов`язків, незалежно від його вини.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 червня 2019 року в справі № 759/501/17 (провадження № 61-14554св18) зроблено висновок, що «тлумачення пункту 1 частини першої статті 755 ЦК України свідчить, що договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду за умови доведення відчужувачем факту порушення набувачем своїх обов`язків за договором довічного утримання (догляду), що може проявлятися у вигляді неповного чи неналежного забезпечення доглядом, допомогою, харчуванням відчужувача або у вигляді повного невиконання вказаних дій».

Таким чином, для розірвання вказаного договору з вказаних підстав достатньо встановлення факту неналежного виконання набувачами умов договору. Вина, тобто підстави з яких набувачі неналежним чином виконували умови вказаного договору значення не має (постанова Верховного Суду від 30 червня 2021 року у справі № 310/5175/15-ц).

Правовим наслідком розірвання договору довічного утримання у зв`язку з невиконанням або неналежним виконанням набувачем обов`язків за договором є повернення до відчужувача права власності на майно, яке було ним передане (частина перша статті 756 ЦК України).

Частиною другою статті 651 ЦК України визначено, що договір може бути розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 509/513/16-ц (провадження № 61-6725св18).

Порушення є істотним, якщо тягне за собою для іншої сторони неможливість досягнення мети договору, тобто, вирішуючи питання про оцінку істотності порушення стороною договору, слід встановити: наявність істотного порушення договору та шкоди, завданої цим порушенням другою стороною, яка може полягати у реальних збитках і (або) упущеної вигоди; її розмір, а також чи є істотною різниця між тим, на що має право розраховувати сторона, укладаючи договір, і тим, що вона змогла отримати.

Оцінка порушення договору як істотного здійснюється судом відповідно до критеріїв, що встановлені вказаною нормою. Оціночне поняття істотності порушення договору законодавець розкриває за допомогою іншого оціночного поняття - «значної міри» позбавлення сторони того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Це (друге) оціночне поняття значно звужує сферу повноважень суду. Істотність порушення визначається виключно за об`єктивними обставинами, що склалися у сторони, яка вимагає розірвання договору. В такому випадку вина (як суб`єктивний чинник) сторони, що припустилася порушення договору, не має будь-якого значення і для оцінки порушення як істотного, і для виникнення права вимагати розірвання договору на підставі частини другої статті 651 ЦК України.

Іншим критерієм істотного порушення договору закон визнає розмір завданої порушенням шкоди, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору.

У кожному конкретному випадку питання про істотність порушення повинне вирішуватися з урахуванням усіх обставин справи, що мають значення. Так, суди повинні встановити не лише наявність істотного порушення договору, але й наявність шкоди, завданої цим порушенням другою стороною, яка може бути виражена як у вигляді реальних збитків та (або) упущеної вигоди, її розмір, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору; а також установити, чи є дійсно істотною різниця між тим, на що має право розраховувати сторона, укладаючи договір, і тим, що в дійсності вона змогла отримати.

Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-75цс13 та у постанові Верховного Суду від 09 грудня 2020 року у справі № 199/3846/19 (провадження № 61-11407св20).

Звертаючись до суду з даним позовом позивач вказувала на те, що відповідачки після укладення Договору припинили з нею спілкуватися, її практично не відвідували за адресою: АДРЕСА_2 , а з 2017 року і за адресою: АДРЕСА_1 , не надавали їй матеріальної допомоги, не забезпечували харчуванням і одягом, не виконували інші зобов`язання зазначені у договорі.

Згідно з ч. ч. 1, 5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).

Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно зі ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Отже, встановлюючи наявність або відсутність фактів, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Шабельник проти України» від 19 лютого 2009 року зазначено, що хоча стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд, вона не встановлює ніяких правил стосовно допустимості доказів як таких, бо це передусім питання, яке регулюється національним законодавством.

Допустимість доказів має загальний і спеціальний характер. Загальний характер полягає в тому, що незалежно від категорії справ слід дотримуватися вимоги щодо отримання інформації з визначених законом засобів доказування з додержанням порядку збирання, подання і дослідження доказів. Спеціальний характер полягає в обов`язковості певних засобів доказування для окремих категорій справ чи заборона використання деяких з них для підтвердження конкретних обставин справи.

Таким чином, при з`ясуванні, якими доказами кожна сторона буде обґрунтовувати свої доводи чи заперечення щодо невизнаних обставин, суд повинен виходити з принципу змагальності цивільного процесу, за яким кожна сторона несе обов`язки щодо збирання доказів і доказування тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, якщо інше не встановлено процесуальним законом.

Верховний Суд неодноразово звертав увагу на те, що відчужувачу за договором довічного утримання законом надано право ініціювати питання розірвання такого правочину у судовому порядку у випадку невиконання набувачем його умов, при цьому саме відповідач мав би убезпечити себе від подальших претензій відчужувача шляхом ведення відповідного обліку та на виконання вимог статей 12, 81 ЦПК України повинен надати суду докази відсутності цих обставин, на які посилається позивач.

Такі висновки щодо застосування положень статей 755, 756 Цивільного кодексу України узгоджуються із висновками Верховного Суду, викладеними, зокрема у постановах від 28 березня 2018 року у справі № 509/513/16-ц, від 29 серпня 2018 року у справі № 755/1226/17-ц та від 06 травня 2020 року у справі № 755/1750/19.

У постанові від 13.05.2021 у справі № 752/818/17 Верховний Суд зазначив, що саме відповідач у випадку належного виконання умов договору має можливість надати відповідні докази цього, оскільки позивач у такому випадку позбавлений об`єктивної можливості надати докази невиконання умов договору, оскільки відсутність дій свідчить про відсутність доказів на підтвердження їх вчинення.

В даному випадку, відповідачами ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не надано жодних доказів на підтвердження того, що вони в повному обсязі та належним чином виконували умови п. 8 Договору, а саме забезпечували щоденним триразовим калорійним харчуванням (сніданок, обід, вечеря) за погодженням з ОСОБА_14 , прибирали один раз на тиждень, прали один раз у місяць, придбавали лікарські препарати за призначенням лікаря, робили один раз на рік косметичний ремонт квартири.

Так, під час судового розгляду судом було встановлено, що відповідачі у період з 2014 року по 2018 рік періодично купували їжу та ліки позивачці, зробили в 2017 році ремонт у ванній кімнаті, однак після 2018 року вони зовсім припинили будь-які стосунки з позивачкою ОСОБА_1 та не забезпечували її утримання відповідно до умов Договору.

Також, суд вважає, що долучені до справи відповідачами чеки на придбання ліків в аптеках м. Краматорська, починаючи з травня 2013 року, тобто до укладення Договору, і до березня 2018 року, є неналежними доказами, оскільки відсутні призначення лікарів на придбання таких ліків для позивачки, як воно визначено в Договорі. Не надано суду і належних доказів на підтвердження того, що відповідачі придбавали для позивачки їжу, здійснювали поточні ремонти у квартирі.

Показання свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та ОСОБА_13 жодним чином не підтверджують належного виконання відповідачками умов Договору. Крім того, в силу приписів ч. 2 ст. 78 Цивільного процесуального кодексу України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

З приводу того, що на думку відповідачів ОСОБА_1 нічого не потребувала суд зазначає, що це не звільняє відповідачів від виконання взятих на себе зобов`язань за Договором довічного утримання.

З урахуванням вищенаведеного, встановивши неналежне виконання відповідачами своїх обов`язків за Договором довічного утримання, які є конкретно визначеними, а також доведеність факту порушення його істотних умов, суд дійшов висновку про наявність достатніх правових підстав для розірвання вказаного правочину на підставі ст. ст. 651, 755 Цивільного кодексу України, у зв`язку з чим позовні вимоги підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідачів.

Що стосується витрат позивача на професійну правничу допомогу в сумі 3000,00 грн., суд зазначає наступне.

Згідно зі статтею 11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги (стаття 15 ЦПК України).

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Згідно зі статтею 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до частин першої та другої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Водночас зі змісту частини четвертої статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 137 ЦПК України).

Відповідно до частини п`ятої статті 137 ЦПК України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Загальне правило розподілу судових витрат визначене в частині четвертій статті 141 ЦПК України. Разом із тим у частині п`ятій наведеної норми цього Кодексу визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.

Зокрема відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

При цьому на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.

Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, наведеного в частині четвертій статті 141 ЦПК України, визначені також положеннями частин шостої, сьомої, дев`ятої статті 141 цього Кодексу.

Таким чином, у разі недотримання вимог частини п`ятої статті 137 ЦПК України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами (частини п`ята, шоста статті 137 ЦПК України).

Вказана правова позиція щодо права суду зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони узгоджується із правовою позицією, викладеною в постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 червня 2020 року у справі № 211/1674/19 (провадження № 61-2679св20).

На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу в сумі 3000,00 грн. позивачем надано попередній розрахунок судових витрат, опис робіт, виконаних адвокатом, Договір про надання правової допомоги від 27.01.2021, укладений між позивачем та адвокатом Шиянь А.О., прибутковий касовий ордер №3 від 27.01.2021 року на суму 3000,00 грн..

При визначенні суми відшкодування витрат на професійну правничу допомогу суд має виходити із критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з практикою Європейського суду з прав людини заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України").

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Таким чином, вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути неспіврозмірним, тобто явно завищеним порівняно з ціною позову. У зв`язку з цим суд, з урахуванням конкретних обставин, може обмежити даний розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для даної справи.

Витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 ЦПК України).

Аналогічна позиція висловлена Об`єднаною палатою Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду у постанові від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, від 22 січня 2021 року у справі № 925/1137/19, постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19 (провадження № 61-21442св19), постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц.

За таких обставин, враховуючи вартість та співмірність заявлених позивачем до компенсації витрат на правову допомогу, суд, оцінивши витрати позивача з урахуванням всіх аспектів і складності цієї справи, а також час, який міг би витратити адвокат як кваліфікований фахівець, сукупний час, витрачений на опрацювання спірних правовідносин, дійшов висновку про те, що справедливою та співмірною є компенсація витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 3000, 00 грн.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 76, 81, 141, 264, 265 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_4 ), ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_3 , місце проживання: АДРЕСА_5 ) про розірвання договору довічного утримання задовольнити повністю.

Розірвати Договір довічного утримання укладений 08.04.2014 року між ОСОБА_1 з одного боку та ОСОБА_3 , ОСОБА_4 з іншого боку, посвідчений державним нотаріусом Другої краматорської державної нотаріальної контори Чумаковою О.І., реєстровий №463/1.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 454,00 грн., витрати на професійну правничу допомогу 1500,00 грн., а всього 1954,00 (одна тисяча дев`ятсот чотири) грн. 00 копійок.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 454,00 грн., витрати на професійну правничу допомогу 1500,00 грн., а всього 1954,00 (одна тисяча дев`ятсот чотири) грн. 00 копійок.

На рішення може бути подана апеляційна скарга до Донецького апеляційного суду через Краматорський міський суд Донецької області протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення. Якщо у судовому засіданні було проголошено лише вступну і резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне судове рішення складено 03.11.2021 року.

Суддя Краматорського міського суду В. О. Заборський