ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/8412/21 Справа № 208/2250/15-ц Суддя у 1-й інстанції - Похваліта С. М. Суддя у 2-й інстанції - Петешенкова М. Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 листопада 2021 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: Петешенкової М.Ю.,

суддів: Городничої В.С., Лаченкової О.В.,

при секретарі Соломці М.Я.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за апеляційною скаргою особи, що не приймала участі у справі, ОСОБА_1

на рішення Заводського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 26 квітня 2019 року

у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства Сбербанк до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2015 року АТ «СберБанк» звернулося до суду з вищезазначеним позовом, уточненим у ході розгляду справи посилаючись на те, що ОСОБА_3 звернулася до банку з метою отримання банківських послуг, у звязку з чим, 05 березня 2014 року був укладений кредитний договір № 33094-ФО/2014/60, за умовами якого остання отримала кредит у розмірі 200 000,00 грн. із встановленою відсотковою ставкою 24,93 % річних, який зобовязалась повернути у повному обсязі не пізніше 04 березня 2019 року, щомісячно погашати кредит та проценти за користування кредитом згідно графіку.

05 березня 2014 року між банком та ОСОБА_2 укладено договір поруки № Р33094-ФО/2014/60, за умовами якого остання зобов язалася відповідати перед банком за виконання ОСОБА_3 зобов язань за кредитним договором.

Позивач зазначає, що ОСОБА_3 внаслідок неналежного викоеанння умов договору, станом на 17 вересня 2018 року має заборгованість у розмірі 210 267,86 грн., з яких: 186 666,68 грн. - заборгованість за кредитом, 23 507,84 грн. - проценти за користування кредитом за період з 10 серпня 2014 року по 04 березня 2015 рік, 93,94 грн. - пеня за прострочення повернення заборгованості за кредитом; 177 973,55 грн. - заборгованість по нарахованим процентам за період з 05 березня 2015 року по 16 вересня 2018 року, яку АТ «СберБанк» просить стягнути солідарно з відповідачів на свою користь.

Рішенням Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 26 квітня 2019 року позовні вимоги АТ «СберБанк» задоволено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідачі допустили порушення кредитних зобов`язань, прострочивши визначені договором платежі на погашення кредиту та процентів за користування кредитом, що підтверджується наданим банком розрахунком суми заборгованості, у зв`язку з чим із відповідачів на користь банку підлягає стягненню кредитна заборгованість у солідарному порядку.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просил рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні цих вимог.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що внаслідок укладеного 05 березня 2014 року між ним та банком в забезпечення виконання зобов язань за кредитним догвором № 33094-ФО/2014/60 іпотечного договору, він прийняв на себе зобов`язання відповідати за виконання умов позичальником кредитного договору. Оскільки позивач не зазначив його, як відповідача у справі, а суд першої інстанції не встановив наявність інших поручителів за кредитним договором, та не вирішив питання про залучення його, як майнового поручителя до участі у справі, вважав, що його права порушені, оскільки рішення суду вплинуло на його права та обов язки, щодо погашення заборгованості за кредитним договром.

АТ «Сбербанк» подало відзив на апеляційну скаргу, в якому просило у задоволенні апеляційної скарги відмовити та закрити апеляційне провадження.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів дішла висновку про наявність підстав для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду без змін, з наступних підстав.

Судом встановлено, що 05 березня 2014 року між ПАТ «Дочірній банк Сбербанку Росії», назва якого в подальшому змінена на АТ «Сбербанк» та відповідачем ОСОБА_3 був укладений кредитний договір № 33094-ФО/2014/60, за умовами якого остання отримала кредит у розмірі 200 000,00 грн. із встановленою процентною ставкою 24,93 % річних (а.с.6-15).

Відповідно до умов договору, боржник зобов`язалася в порядку та на умовах, що визначені договором, повернути наданий кредит у повному обсязі не пізніше 04 березня 2019 року та щомісячно погашати кредит та проценти за користування кредитом згідно графіку

З метою забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_3 , 05 березня 2014 року між банком та ОСОБА_2 укладено договір поруки № Р33094-ФО/2014/60 (а.с.16-17).

Внаслідок несвоєчасного повернення ОСОБА_2 грошових коштів, станом на 17 вересня 2018 року утворилась заборгованість у розмірі 210 267,86 грн., з яких: 186 666,68 грн. - заборгованість за кредитом; 23 507,84 грн. - проценти за користування кредитом за період з 10 серпня 2014 року по 04 березня 2015 року; 93,94 - пеня за прострочення повернення заборгованості за кредитом; 177 973,55 грн. - заборгованість по нарахованим процентам за період з 05 березня 2015 року по 16 вересня 2018 року (а.с.113, 124-145).

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що факт невиконання позичальником умов кредитного договору, забезпеченого договором поруки, є доведеним, тому наявні правові підстави для задоволення позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Положеннями ст. 629 ЦК України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно ч.1 ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановленим договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Положеннями ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст.ст.549, 550 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно.

Згідно ст.625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Як встановлено судом та вбачається із матеріалів справи, зокрема виписки по особовому рахунку, на підставі кредитного договору № 33094-ФО/2014/60 від 05 березня 2014 року та заявки від 05 березня 2014 року, позивачем 05 березня 2014 року, проведено операцію із зарахування коштів у сумі 200 000 грн. на поточний рахунок позичальника (а.с.115, 116).

Враховуючи, що надання та одержання кредиту у сумі 200 000 грн. підтверджено належними та допустимими доказами, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, стягнувши заборгованість за кредитом у розмірі 186 666, 68 грн.

Щодо стягнення заборгованості за процентами та пенею, колегія суддів також погоджується з рішенням суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Згідно положень ст.6, ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» порядок ведення бухгалтерського обліку та складання фінансової звітності в банках встановлюється Національним банком України відповідно до цього Закону та міжнародних стандартів фінансової звітності. Підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи.

Ст.651 ЦК України визначено, що зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно до ст. ст. 598, 600, 601 ЦК України, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. обов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Припинення зобов`язання переданням відступного. Зобов`язання припиняється за згодою сторін внаслідок передання боржником кредиторові відступного (грошей, іншого майна тощо). Розмір, строки й порядок передання відступного встановлюються сторонами. Припинення зобов`язання зарахуванням. Зобов`язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги.

Відповідно до умов кредитного договору п.6.1, п.6.2, п.6.4, п.11.3 позичальник зобов`язується сплачувати банку за користування кредитом проценти у розмірі, передбаченому договором. Сторони погодили, що проценти нараховуються на загальну суму заборгованості за кредитом. Нарахування процентів повністю і остаточно припиняється в день фактичного повернення кредиту. Останній набуває чинності з дати його укладання та діє до повного виконання зобов`язань позичальника по договору.

Таким чином, сторонами умовами кредитного договору погоджено, що встановлені кредитним договором проценти нараховуються та підлягають сплаті до дня фактичного повернення кредиту в повному обсязі.

Відповідно до вимог ст.1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Так, згідно умов кредитного договору, проценти за користування кредитними коштами позичальник зобов`язаний сплачувати щомісячно до дня повного фактичного повернення кредиту, незалежно як від настання останнього дня строку кредитування, так і незалежно від направлення вимоги про дострокове повернення кредиту.

Ст.1056-1 ЦК України, яка діяла на час укладання договору, процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором.

Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною.

У разі застосування змінюваної процентної ставки кредитор самостійно, з визначеною у кредитному договорі періодичністю, має право збільшувати та зобов`язаний зменшувати процентну ставку відповідно до умов і в порядку, встановлених кредитним договором. Кредитодавець зобов`язаний письмово повідомити позичальника, поручителя та інших зобов`язаних за договором осіб про зміну процентної ставки не пізніш як за 15 календарних днів до дати, з якої застосовуватиметься нова ставка. У кредитному договорі встановлюється порядок розрахунку змінюваної процентної ставки із застосуванням погодженого сторонами індексу. Порядок розрахунку змінюваної процентної ставки повинен дозволяти точно визначити розмір процентної ставки за кредитом на будь-який момент часу протягом строку дії кредитного договору. Кредитор не має права змінювати встановлений кредитним договором порядок розрахунку змінюваної процентної ставки без згоди позичальника.

Так, ст. 536 ЦК України передбачено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмірі процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Відповідно до ст.ст. 549, 550 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно.

Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. ст. 553 ЦК України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

Згідно положень ч. 1 ст. 554 ЦК України, у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники.

На підставі викладеного, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що відповідачами не виконувались належним чином умови кредитного договору, у зв`язку з чим виникла заборгованість у розмірі 210 267,86 грн., з яких: 186 666,68 грн. - заборгованість за кредитом; 23 507,84 грн. - проценти за користування кредитом за період з 10 серпня 2014 року по 04 березня 2015 року; 93,94 - пеня за прострочення повернення заборгованості за кредитом; 177 973,55 грн. - заборгованість по нарахованим процентам за період з 05 березня 2015 року по 16 вересня 2018 року, яка підлягає стягненню та враховуючи, що кредитний договір забезпечений порукою ОСОБА_2 правомірно стягнув з відповідачів суму боргу солідарно.

Звертаючись до суду з апеляційною скаргою, ОСОБА_4 посилався на те, що є стороною іпотечного договору, що забезпечує виконання грошових зобов`язань по кредитному договору № 33094-ФО/2014/60, укладеного між ПАТ «Дочірній банк Сбербанку Росії» та ОСОБА_3 , отже, прийняте судом першої інстанції рішення про стягнення заборгованості за вказаним кредитним договором, впливає на права та обов`язки майнового поручителя, який не був залучений до розгляду справи в якості відповідача.

Згідно з положеннями частин першої та другої ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до ст. 48 ЦПК України, сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

Суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред`явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача (ч.1 ст.51 ЦПК України).

Статтею 175 ЦПК України передбачено, що викладаючи зміст позовної заяви, саме позивач визначає коло відповідачів, до яких він заявляє позовні вимоги. Отже, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.

Враховуючи вищезазначені норми права, доводи апеляційної скарги є безпідставними та не можуть буди прийняті до уваги.

Такий висновок узгоджується з висновком викладеним у постанові Верховного Суду від 19 вересня 2019 року у справі 200/22843/15-ц.

Інших доводів апеляційна скарга не містить.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність та обґрунтованість рішення не впливають, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Згідно ст.141 ЦПК України, судові витрати, у зв`язку з переглядом судового рішення, розподілу не підлягають.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу особи, що не приймала участі у справі, ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Заводського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 26 квітня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: М.Ю. Петешенкова

Судді: В.С.Городнича

О.В.Лаченкова