КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 листопада 2021 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Рубан С.М.

суддів Заришняк Г.М., Кулікова С.В.

при секретарі Загородній С.А

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргупредставника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 28 грудня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , треті особи: Десята Харківська державна нотаріальна контора, ОСОБА_4 про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини та позову третьої особи з самостійними вимогами ОСОБА_4 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , третя особа: Десята Харківська державна нотаріальна контора про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини, -

В С Т А Н О В И В :

У жовтні 2016 року ОСОБА_3 звернулась до Дзержинського районного суду м. Харкова з позовом до ОСОБА_1 , третя особа: Десята Харківська державна нотаріальна контора, про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини, в якому просила суд: визначити для неї додатковий строк, тривалістю у три місяці з дня набрання рішенням законної сили для подання до Десятої Харківської державної нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини, яка відкрилася після смерті ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Посилалась на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її син ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та позивач є спадкоємцем за законом першої черги після смерті сина.

31 березня 2014 року позивачем була написана заява про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5 та справжність підпису позивача на ній засвідчив приватний нотаріус Хмельницького міського нотаріального округу Байрачний А.І. Після написання даної заяви позивач направила її до Державного нотаріуса в м. Ялта Автономної Республіки Крим, проте відповіді на дану заяву отримано не було.

Після цього, 19 лютого 2015 року позивач повторно звернулась до Першої Хмельницької Державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини.

19 лютого 2015 року Перша Хмельницька Державна нотаріальна контора надала позивачу відповідь, що з підстави ст. 1221 ЦК України у заведенні спадкової справи слід відмовити у зв`язку із тим, що місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця.

ОСОБА_3 посилається на те, що останнім місцем проживання її сина та місцем знаходження його майна є: м. Ялта Автономної Республіки Крим, проте у зв`язку з відповідною ситуацією в Автономній Республіці Крим, набранням чинності Законом України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 07 квітня 2014 року та те, що позивач є людиною похилого віку та самостійно не має можливості поїхати на тимчасово окуповану територію для самостійного вчинення дій щодо прийняття спадщини, тому позивач вирішила зачекати із вчиненням дій щодо прийняття спадщини для встановлення порядку прийняття такої спадщини на території України, а не на окупованій території Крим.

Крім того, на початку 2016 року від її онука, їй стало відомо, що останній прийняв спадщину та розпочав її оформлення у м. Харкові без зазначення позивача, як спадкоємця першої черги, чим приховав дані відомості від Державного нотаріуса Десятої Харківської Державної нотаріальної контори.

У квітні 2016 року позивач звернулась до приватного нотаріуса Хмельницького міського нотаріального округу Байрачного А.1. для засвідчення справжності підпису позивача на заяві про прийняття спадщини після смерті сина позивача, та дана заява з додатками була направлена до Десятої Харківської Державної нотаріальної контори для включення позивача до числа спадкоємців після смерті ОСОБА_5 .

Позивач посилається на те, що в середині травня 2016 року на її адресу надійшов лист з відповіддю Десятої Харківської Державної нотаріальної контори, яка датована 21 квітня 2016 року та у якій зазначено, що позивач звернулась з заявою про прийняття спадщини з пропуском строку, та роз`яснено позивачу можливість звернення до суду для визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини.

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 16 червня 2017 року цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , треті особи: Десята Харківська державна нотаріальна контора, ОСОБА_4 про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини передано до Апеляційного суду м. Києва для подальшого визначення підсудності між місцевими загальними судами міста Києва (а.с. 70-71, том 1).

01 серпня 2017 року ухвалою Апеляційного суду м. Києва визначено Солом`янський районний суд м. Києва для забезпечення розгляду вказаної цивільної справи та 17 серпня 2021 року Солом`янський районний суд м. Києва прийняв її до свого провадження (а.с. 82, 86, том 1).

В подальшому до Солом`янського районного суду м. Києва звернулась третя особа ОСОБА_4 , яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору з позовом, в якому просить визначити їй додатковий строк - 1 тиждень, для прийняття спадщини після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 її чоловіка ОСОБА_5 .

Обґрунтовуючи позовні вимоги вказує, що з 29 січня 1988 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5 .

Вказує, що у грудні 2013 року коли ОСОБА_5 захворів, та знаходився у лікарні, його рідна сестра - ОСОБА_6 , діючи у своїх власних корисних інтересах взяла від ОСОБА_5 довіреність на представництво інтересів, яку використала на свій власний розсуд та керуючись корисним мотивом, скористалась цією ситуацією - підшукала у якості пособника юриста, який склав усі необхідні документи від імені ОСОБА_5 , які не ставлячи ОСОБА_5 до відома підписала ОСОБА_6 у нього користуючись його хворобливим станом, після чого реалізуючи свій злочинний намір, подала їх до суду АР Крим.

Зазначає, що розірвання шлюбу не відповідало дійсній волі ОСОБА_5 та він про цей позов нічого не знав, в судові засідання не ходив.

Посилається, що коли ОСОБА_5 про це дізнався, він вже був у поганому стані здоров`я, однак через це та постійне знаходження у лікарні, не мав можливості самостійно з`явитись до суду та подати заяву про відмову від позову.

Проте, 17 грудня 2013 року Ялтинський міський суд Автономної Республіки Крим у справі № 121/9816/13-ц виніс заочне рішення про розірвання шлюбу між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .

Третя особа вказує, що зазначене Рішення не набрало законної сили, оскільки ухвалою про відкриття апеляційного провадження справа №121/9816/13-ц розпочата апеляційним переглядом апеляційною інстанцією, але через події у АР Крим справу до тепер не розглянуто.

У позові третя особа зазначає, що учасниками у справі до суду надано заочне рішення від 17 грудня 2013 року Ялтинського міського суду Автономної Республіки Крим у справі №121/9816/13-ц про розірвання шлюбу між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , з печаткою, де відображено надпис на російській мові «Ялтинский городской суд Республики Крым», штампом на російській мові «решение вступило в законную силу «27.02.2014 года», проте, посвідчувальні записи про копію рішення та набрання чинності, є незаконними, оскільки печатка, штампи, підписи вчинені незаконними органами (посадовими особами).

Вказує, що після отримання інформації із сайту Судової влади України, про залучення її в якості третьої особи до справи № 638/16213/16-ц, що знаходиться в провадженні Солом`янського районного суду м. Києва за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , вона подала відзив на позов.

Однак, ознайомившись з матеріалами справи, які знаходились у її представника, третьою особою були установлені обставини незаконності вищевказаного заочного рішення, що додане до матеріалів справи, оскільки вказане рішення засвідчено та підписано незаконними органами та посадовими особами.

Посилається, що 02 вересня 2019 року нею до Десятої Харківської державної нотаріальної контори, де була відкрита спадкова справа № 519/2015 після смерті спадкодавця, подана заява про прийняття спадщини.

Зазначає, що раніше подати таку заяву не могла, оскільки постійно проживала на території АРК Крим, та вважала, що фактично прийняла спадщину, оскільки вступила в управління та володіння спадковим майном, сплачує комунальні послуги та підтримує майно у належному стані, робить поточний ремонт.

Стверджує, що про наявність спадкової справи вона не знала та дізналася лише коли судом залучено її до участі у справі в якості третьої особи.

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 10 вересня 2019 року прийнято до сумісного розгляду із позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , треті особи: Десята Харківська державна нотаріальна контора, ОСОБА_4 , про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини, позов третьої особи з самостійними вимогами ОСОБА_4 до ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , третя особа: Десята Харківська державна нотаріальна контора, про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 28 грудня 2020 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , треті особи: Десята Харківська державна нотаріальна контора, ОСОБА_4 про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини - задоволено.

Визначено ОСОБА_3 додатковий строк тривалістю три місяці з дня набрання чинності рішенням суду законної сили для подання заяви про прийняття спадщини, яка відкрилася після смерті ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

У задоволенні позову третьої особи з самостійними вимогами ОСОБА_4 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , третя особа: Десята Харківська державна нотаріальна контора про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини - відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судовий збір у розмірі 551 грн 20 к.

Не погоджуючись з рішенням суду, 02 березня 2021 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_3 .

Посилається на те, що у ОСОБА_3 не було перешкод для своєчасного звернення до нотаріуса починаючи з 2014 року, потім з дати реєстрації спадкової справи 18 вересня 2015 року, та з дати коли вперше дізналась про спадкову справу 25 грудня 2015 року.

Крім того, з 18 вересня 2015 року до моменту звернення із заявою про прийняття спадщини 12 квітня 2016 року ОСОБА_3 пропустила строк у 7 місяців. Заяву про прийняття спадщини ОСОБА_3 подано лише 12 квітня 2016 року, що підтверджується матеріалами справи, а саме копіями з спадкової справи наданої державним нотаріусом.

Позивачем не обґрунтовані поважні причини пропуску строку для звернення до нотаріуса щонайменше в період з 18 вересня 2015 року по 12 квітня 2016 року.

Також, позивач та її представник неодноразово приїздили до м. Харкова де зареєстрована спадкова справа, а саме до державної нотаріальної контори в м. Харків в період з 18 вересня 2015 року по 12 квітня 2016 року, проте до державного нотаріуса із заявою про прийняття спадщини не зверталися, а вперше написали заяву лише 12 квітня 2016 року.

Крім того, ОСОБА_3 мала можливість поштою надіслати таку заяву про прийняття спадщини до Державної нотаріальної контори, проте таким правом також не скористалась.

Від позивача ОСОБА_3 надійшов відзив на апеляційну скаргу в якому просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а судове рішення залишити без змін.

Зокрема заперечує проти посилання апеляційної скарги на порушення судом першої інстанції норм процесуального права. Викликає подив той факт, що адвокат Степанян Л.В. перебрала на себе представницькі функції не тільки щодо ОСОБА_1 , з яким має про це угоду, але й щодо адвоката Шестакова В.І., який не уповноважував її оскаржувати у своїй апеляційній скарзі дії судді Букіної О.М. Вважає, що адвокат Степанян Л.В. вийшла за межі своїх повноважень щодо представництва інтересів відповідача ОСОБА_1 , більше того, допускає конфлікт інтересів, оскільки інтереси відповідача ОСОБА_1 протилежні інтересам третьої особи з самостійними вимогамиОСОБА_4 . Адвокат Степанян Л.В., будучи представником ОСОБА_1 , у апеляційній скарзі неодноразово посилається на те, що саме по відношенню до адвоката Шестакова В.І., який представляв інтереси 3-ї особи з самостійними вимогами, судом були допущені процесуальні порушення.

Також вказує, що суд першої інстанції, задовольняючи позов, виходив з того, що у позивача дійсно були об`єктивні труднощі, перешкоди для подання заяви про прийняття спадщини. Зауважує, що позивач неодноразово зверталася до нотаріальних контор, починаючи з заяви, з якою звернулася до нотаріуса 31 березня 2014 року в межах 6-ти місячного строку, однак їй було відмовлено в прийнятті такої заяви. Оскільки була відмова, то цілком зрозуміло, що така заява не була зареєстрована та внесена в Державний реєстр.

Позивач вважає, що з її боку така дія, як звернення до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини, і цей факт нею доведено, підтверджує те, що строк позивачем не пропущено.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_1 підтримала апеляційну скаргу з підстав викладених у апеляційній скарзі та просила задовольнити.

Представник позивача ОСОБА_3 заперечувала проти апеляційної скарги, просила рішення суду залишити без змін.

Інші учасники процесу в судове засідання не з`явились, про час і місце розгляду справи повідомлені належно, тому в порядку ч.2 ст.372 ЦПК України їх неявка не перешкоджає розгляду справи.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи апеляційної скарги, пояснення осіб, які з`явились в судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду та матеріали справи в межах апеляційного оскарження, дійшла наступного висновку.

Рішення суду першої інстанції оскаржується лише в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_3 , тому в іншій частині апеляційним судом не переглядається.

Задовольняючи позов ОСОБА_3 суд першої інстанції врахував вимоги чинного законодавства, які регулюють порядок прийняття спадщини щодо осіб за місцем відкриття спадщини на тимчасово окупованій території, тому дійшов висновку про обґрунтованість доводів позивача щодо наявності поважних причин пропуску останньою строку на звернення із заявою від 19 квітня 2016 року про прийняття спадщини після смерті свого сина.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції та не приймає до уваги доводи апеляційної скарги виходячи з наступного.

Виходячи з положень статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання:

1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження;

3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин;

4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин;

5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити;

6) як розподілити між сторонами судові витрати;

7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;

8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову (стаття 264 ЦПК України).

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено та апеляційним судом перевірено, що ОСОБА_3 є матір`ю ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копією Витягу із Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження серії НОМЕР_1 від 30 грудня 2015 року (а.с. 12-13, том 1).

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_5 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 , виданим 27 березня 2014 року Виконавчим комітетом Кореїзької сільської ради м. Ялта Автономної Республіки Крим, актовий запис № 17 (а.с. 5, том 1).

Десятою Харківською державною нотаріальною конторою було заведено спадкову справу № 5/9/2015 до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 (а.с. 135-166, том 1).

Відповідно до спадкової справи, із заявами про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5 до нотаріальної контори звернулися 18 вересня 2015 року його син ОСОБА_1 та ІНФОРМАЦІЯ_3 його мати ОСОБА_3 (а.с. 143, 146, том 1).

Крім того вбачається, що 02 вересня 2019 року із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5 до нотаріальної контори звернулася ОСОБА_4 (а.с. 231, том 1).

Листом № 1091/02-14 від 21 квітня 2016 року ОСОБА_3 було роз`яснено про необхідність звернення до суду з позовом для поновлення своїх прав, у зв`язку із пропуском встановленого законом шестимісячного строку для подання заяви про прийняття спадщини.

Відповідно до ч.1 ст.1269, ч.1 ст.1270 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Згідно ч.2 ст.1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою.

Відповідно до ст.1272 ЦК України якщо спадкоємець протягом строку, встановленого ст.1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її.

За письмовою згодою спадкоємців, які прийняли спадщину, спадкоємець, який пропустив строк для прийняття спадщини, може подати заяву про прийняття спадщини нотаріусу за місцем відкриття спадщини.

За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

Отже, Закон передбачає можливість звернення спадкоємця, що пропустив строк для прийняття спадщини до суду з позовними вимогами про визначення йому додаткового строку для прийняття спадщини.

Відповідно до п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» вирішуючи питання про визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

Враховуючи викладене, правила ч. 3 ст. 1272 ЦК України можуть бути застосовані, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; 2) ці обставини визнані судом поважними.

Звертаючись до суду з позовом позивач посилалася на те, що останнім місцем проживання її сина та місцем знаходження його майна є: м. Ялта, Автономна Республіка Крим, Україна. Проте у зв`язку з ситуацією в Автономній Республіці Крим, набранням чинності Законом України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 07 квітня 2014 року та тим фактом, що позивач є людиною похилого віку та не мала можливості поїхати на тимчасово окуповану територію для самостійного вчинення дій щодо прийняття спадщини, була вимушена зачекати із вчиненням дій щодо прийняття спадщини, до встановлення порядку прийняття такої спадщини на території України, а не в окупованому Криму.

Відповідно до ст. 1221 ЦК України місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця.

Якщо місце проживання спадкодавця невідоме, місцем відкриття спадщини є місцезнаходження нерухомого майна або основної його частини, а за відсутності нерухомого майна - місцезнаходження основної частини рухомого майна.

В особливих випадках місце відкриття спадщини встановлюється законом.

Отже, враховуючи те, що останнє місце проживання спадкодавця, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 було смт. Кореїз, м. Ялта Автономної Республіки Крим, Україна, то суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що заява про прийняття спадщини в порядку ст.1221 ЦК України мала бути подана спадкоємцями до компетентного органу саме за місцем відкриття спадщини після смерті спадкодавця, тобто до відповідної нотаріальної контори Автономної Республіки Крим.

В період шестимісячного строку на подання такої заяви про прийняття спадщини, Автономна Республіка Крим відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» визнана тимчасово окупованою територією України та датою початку тимчасової окупації визначено - 20 лютого 2014 року.

Суд першої інстанції вказав, що зважаючи на дані обставини, а також реалізуючи своє право на прийняття спадщини після смерті свого сина, враховуючи стан здоров`я та вік, позивач 31 березня 2014 року звернулася до приватного нотаріуса Хмельницького міського нотаріального округу Байрачного А.І. з метою посвідчення та подальшого подання заяви про прийняття спадщини після смерті свого сина ОСОБА_5 , яка була адресована державним і приватним нотаріусам. В цій заяві позивач, зокрема, зазначила, що цією заявою все майно, яке залишилося після смерті спадкодавця вона приймає та просить оформити спадкову справу (а.с. 8, 147, том 1).

ОСОБА_3 виконала вимоги закону у встановлені строки та подала заяву про прийняття спадщини після смерті її сина ОСОБА_5 , та як встановлено судом вказана заява не надійшла до компетентного органу Автономної Республіки Крим.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 16 грудня 2014 року нотаріусом Ялтинського міського нотаріального округу Республіки Крим Шедько Л.К. видано ОСОБА_1 свідоцтво про право на спадщину за законом зареєстроване в реєстрі за № 1-1680, відповідно до якого спадкоємцями 1/3 частини квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що належала ОСОБА_5 , являються в розмірі 1/2 частини кожний: син - ОСОБА_1 та мати ОСОБА_3 (а.с. 113, т. 1).

Указані обставини свідчать про те, що ОСОБА_3 є спадкоємицею першої черги та відповідно такою, що подала заяву про прийняття спадщини, що міститься у нотаріуса Ялтинського міського нотаріального округу Республіки Крим Шедько Л.К., однак відповідне свідоцтво позивачу на спадщину не видано.

При цьому, в силу положень, ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» свідоцтво про право на спадщину за законом від 16 грудня 2014 року зареєстроване в реєстрі за № 1-1680 є недійсним і не створює правових наслідків на території України.

Тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що позивач не може вважатися такою, що реалізувала своє право на прийняття спадщини після смерті свого сина ОСОБА_5 на тимчасово окупованій території Автономної Республіки Крим.

Відповідно до ч.2 ст.1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» датою початку тимчасової окупації є 20 лютого 2014 року.

В подальшому, 12 лютого 2015 року Закон України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» доповнено статтею 11-1, згідно з якою передбачено, що у разі, якщо останнім місцем проживання спадкодавця є тимчасово окупована територія, то місцем відкриття спадщини є місце подання першої заяви, що свідчить про волевиявлення щодо спадкового майна, спадкоємців, виконавців заповіту, осіб, заінтересованих в охороні спадкового майна, або вимоги кредиторів.

Таким чином, лише на підставі вказаних вище змін, чинне законодавство врегулювало порядок подання заяви на прийняття спадщини, якщо останнім місцем проживання спадкодавця є тимчасово окупована територія.

Відповідно до листа державного нотаріуса Першої Хмельницької державної нотаріальної контори Оксанюк Н.М. від 19 лютого 2015 року вих. № 322/01-16 вбачається, що ОСОБА_3 19 лютого 2015 року звернулась до Першої Хмельницької державної нотаріальної контори із наміром завести спадкову справу на підставі її заяви про прийняття спадщини після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 сина ОСОБА_5 , проте їй було відмовлено у заведенні спадкової справи у зв`язку з тим, що місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця (а.с. 147, том 1).

Отже, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що із дати смерті ОСОБА_5 , тобто ІНФОРМАЦІЯ_1 , позивач позбавлена можливості ефективної реалізації свого права на прийняття спадщини, як на території окупованої Автономної Республіки Крим, так і у відповідного компетентного органу на території України, оскільки датою початку тимчасової окупації є 20 лютого 2014 року та статтею 11-1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» доповнили лише 12 лютого 2015 року.

При цьому, суд звертає увагу на ту обставину, що на четвертий день після внесення змін до Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» та врегулювання порядку подання заяв про прийняття спадщини за останнім місцем проживання спадкодавця, яким є тимчасово окупована територія, позивач 19 лютого 2015 року звернулася до Першої Хмельницької державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, але їй було помилково відмовлено у прийнятті даної заяви та відкритті спадкової справи, оскільки місцем відкриття спадщини була саме тимчасово окупована територія.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивачем не обґрунтовані поважні причини пропуску строку для звернення до нотаріуса щонайменше в період з 18 вересня 2015 року по 12 квітня 2016 року є необґрунтованими, оскільки матеріали справи не містять доказів обізнаності ОСОБА_3 про відкриття спадкової справи Десятою Харківською державною нотаріальною конторою.

Враховуючи вищевикладене колегія суддів вважає правильним висновок суду про обґрунтованість доводів позивача щодо наявності поважних причин пропуску останньою строку на звернення із заявою від 19 квітня 2016 року про прийняття спадщини після смерті сина.

Колегія суддів вважає необґрунтованими посилання апеляційної скарги щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права виходячи з наступного.

Із змісту апеляційної скарги вбачається, що скаржник не погоджується з процесуальними рішеннями судді першої інстанції відносно клопотань та заяв представника третьої особи ОСОБА_4 - ОСОБА_7 .

Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 до апеляційного суду із скаргою надала документи на представництво інтересів у суді апеляційної інстанції виключно щодо відповідача ОСОБА_1 .

В свою чергу матеріали справи не містять документу, що підтверджує повноваження ОСОБА_2 на представництво інтересів ОСОБА_4 третьої особи в суді апеляційної інстанції.

Рішення суду ОСОБА_4 та її представником ОСОБА_7 не оскаржується.

Виходячи із повноважень Степанян Л.В., яка представляє інтереси відповідача ОСОБА_1 , у суду відсутні підстави для надання оцінки доводам апеляційної скарги щодо процесуальних дій суду першої інстанції при розгляді клопотань та заяв представника третьої особи Шестакова В.І.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04).

За встановлених обставин доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанціїнорм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи та порушення прав скаржника.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не впливають на правильність ухваленого у справі рішення.

Оскільки рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, колегія суддів не вбачає підстав для його скасування.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 376, 381-384 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 28 грудня 2020 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 18 листопада 2021 року.

Головуючий

Судді