ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 січня 2021 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого судді Макарова М.О.

суддів Деркач Н.М., Куценко Т.Р.

при секретарі Керімовій-Бандюковій Л.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 30 липня 2020 року по справі за позовом акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення боргу кредитором спадкодавця, -

В С Т А Н О В И Л А :

У грудні 2019 року акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» до звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення боргу кредитором спадкодавця.

Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідно до кредитного договору № б/н від 08 вересня 2010 року ОСОБА_4 (позичальник) отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає дії картки. Однак, позичальник допустив порушення взятих на себе зобов`язань щодо повернення кредитних коштів, у зв`язку із чим, за ним утворилась заборгованість у розмірі 5 243,25 грн.. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер. Позивач вважає, що спадкоємцями після смерті позичальника є ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , які постійно проживали зі спадкодавцем, тобто вони являються особами, які фактично прийняли спадщину, до складу якої увійшли у тому числі кредитні зобов`язання померлої.

Враховуючи викладене, банк просив стягнути вказану суму кредитної заборгованості на свою користь з відповідачів, які є спадкоємцями позичальника.

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 30 липня 2020 року відмовлено у задоволенні позовних вимог акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк».

В апеляційній скарзі акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» посилаючись на невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просило рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що Банк своєчасно пред`явив свої вимоги до спадкоємців, шляхом направленням вимог через нотаріуса. Апелянт зазначає, що відповідачі на час відкриття спадщини постійно проживали разом з спадкодавцем, а тому останні є такими, що прийняли спадщину, так як не відмовилися від прийняття спадщини.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду без змін, з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог Банку, суд першої інстанції виходив з необґрунтованості та недоведеності заявлених вимог.

Колегія суддів погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Так, матеріалами справи та судом першої інстанції встановлено, що 08 вересня 2010 року ОСОБА_4 звернувся до ПАТ КБ «ПриватБанк» (правонаступником якого є Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк») із заявою на отримання кредиту у вигляді встановленого ліміту на платіжну картку в розмірі 15 000,00 грн., відповідно до умов договору, зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 27,6% річних, із кінцевим терміном повернення, що відповідає дії картки.

Із наданого позивачем розрахунку вбачається, що станом на 26 серпня 2019 року заборгованість за кредитним договором становить 5 243,25 грн., з якої: заборгованість за тілом кредиту 1 310,85 грн.; заборгованість за простроченим тілом кредиту 3 932,40 грн..

Встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер.

З матеріалів спадкової справи №784/2018, яка була заведена на підставі претензії ПАТ КБ «ПриватБанк» до спадкоємців спадкодавця, вбачається, що із заявами про прийняття спадщини ніхто не звертався, свідоцтв про право на спадщину не видавалось.

Встановлено, що ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_5 зареєстровані за адресою, за якою також був зареєстрований померлий ОСОБА_4 , а саме: АДРЕСА_1 .

Згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

За змістом ст.ст. 525 та 526 ЦК України зобов`язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору, одностороння відмова від зобов`язання не допускається.

Частиною 1 ст. 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди.

Статтею 1218 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Частинами 1, 2 ст. 1220 ЦК України визначено, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу).

Зі смертю позичальника зобов`язання з повернення кредиту включаються до складу спадщини, строки пред`явлення кредитодавцем вимог до спадкоємців позичальника, а також порядок задоволення цих вимог регламентуються статтями 1281 і 1282 ЦК України.

Згідно зі ст. 1282 ЦК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен зі спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора вони зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями і кредитором не встановлено інше. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передано спадкоємцям у натурі.

У разі смерті фізичної особи, боржника за зобов`язанням у правовідносинах, що допускають правонаступництво у порядку спадкування, обов`язки померлої особи (боржника) за загальним правилом переходять до іншої особи, її спадкоємця, тобто відбувається передбачена законом заміна боржника у зобов`язанні, який несе відповідальність у межах вартості майна, одержаного у спадщину.

Таким чином, правовідносини, що виникли між банком та боржником (який помер), після його смерті трансформуються у зобов`язальні правовідносини, що виникли між кредитодавцем та спадкоємцями боржника, і вирішуються у порядку, визначеному статтею 1282 ЦК України.

Відповідно до ст. 1281 ЦК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) спадкоємці зобов`язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги. Кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги. Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, протягом одного року від настання строку вимоги. Кредитор спадкодавця, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги.

Встановлені ст. 1281 ЦК України строки є преклюзивними, а тому їх недотримання позбавляє кредитора права вимоги до спадкоємців.

Зазначене узгоджується з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 17 квітня 2018 року у справі

№ 522/407/15-ц (провадження № 14-53цс18).

Встановлено, що 06 листопада 2018 року банк звернувся до нотаріуса із претензією кредитора, нотаріус у свою чергу повідомив, що доведе до відома спадкоємців про вимоги банка.

07 серпня 2019 року на адресу відповідачів АТ КБ «ПриватБанк» надіслав лист-претензію щодо погашення заборгованості за кредитним договором №б/н від 23 травня 2014 року, укладеного між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Встановивши, що право вимоги в ПАТ КБ «ПриватБанк» виникло починаючи з листопада 2018 року, проте банк пред`явив свої вимоги до спадкоємців лише 07 серпня 2019 року, тобто після спливу шести місяців від дня, коли дізнався про відкриття спадщини, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог Банку.

Крім того, згідно ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Витягом з Умов та правил надання банківських послуг, що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені, умови кредитування.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме цей Витяг з Умов розумів позичальник та ознайомився і погодився з ними, підписуючи анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку.

Так, в позовній заяві Банк посилається на те, що 08 вересня 2010 року ОСОБА_4 звернувся до АТ КБ ПриватБанк з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав Заяву № б/н та отримав кредит в розмірі 15000,00 грн..

В матеріалах справи міститься Анкета-Заява ОСОБА_4 від 08 вересня 2010 року, з якої не простежується, що останній за нею отримав кредитні кошти в розмірі 15000,00 грн., так як вказаний документ містить лише анкетні дані позичальника.

Дослідивши зібрані у справі докази окремо й в їх сукупності, колегія суддів вважає, що жоден із наданих позивачем документів не містить підтвердження факту надання ОСОБА_4 08 вересня 2010 року кредитних коштів в розмірі 15000,00 грн..

Доводи апелянта в скарзі про те, що Банк своєчасно пред`явив свої вимоги до спадкоємців, шляхом направленням вимог через нотаріуса, а також те, що відповідачі на час відкриття спадщини постійно проживали разом з спадкодавцем, а тому останні є такими, що прийняли спадщину, так як не відмовилися від прийняття спадщини, - колегія суддів вважає безпідставними, так як вони переважно зводяться до незгоди з висновками суду стосовно встановлених обставин справи, містять посилання на докази, що були предметом дослідження й оцінки судом, та спрямовані на переоцінку доказів у справі.

Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно ст. 81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).

За приписами ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Доказів того, що ОСОБА_4 08 вересня 2010 року отримав кредитні кошти в розмірі 15000,00 грн.., банком ні в суді першої інстанції, ні в апеляційній інстанції надано не було.

Неподання стороною позивача належних і допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог є підставою для висновку колегії суддів про недоведеність та необґрунтованість позовних вимог, оскільки вони ґрунтуються лише на припущеннях.

Зважаючи, що позивачем є юридична особа банківська установа, яка має в своєму підпорядкуванні юридичний відділ,- зазначене вказує лише на те, що представники позивача були обізнані із нормами процесуального права, які регламентують принципи цивільного судочинства, в тому числі й такий принцип як змагальність сторін, за яким кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень та диспозитивність цивільного судочинства, за яким суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи; учасник справи розпоряджається своїми права щодо предмету спору на власний розсуд та знає, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Інші твердження апелянта колегією суддів перевірені та визнані такими, що не впливають на законність оскаржуваного рішення.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що ухвалюючи рішення, суд першої інстанції, врахувавши заявлені позовні вимоги та підстави, на які позивач посилався в обґрунтування своїх вимог, правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, надавши належну оцінку обставинам справи, дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову.

Оскаржуване рішення як таке, що відповідає нормам матеріального та процесуального права повинне бути залишене без змін, а апеляційна скарга без задоволення.

В зв`язку із залишенням апеляційної скарги без задоволення, відповідно до ст. 141 ЦПК України, сплачений апелянтом судовий збір за подання апеляційної скарги поверненню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 30 липня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя М.О. Макаров

Судді Н.М. Деркач

Т.Р. Куценко