Постанова

Іменем України

10 листопада 2021 року

м. Київ

справа № 760/28053/13-ц

провадження № 61-19246св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Крата В. І.,

суддів: Антоненко Н. О., Дундар І. О. (суддя-доповідач), Краснощокова Є. В., Русинчука М. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку письмового провадження без виклику сторін касаційну скаргу ОСОБА_2 , яка підписана представником ОСОБА_3 , на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 24 січня 2020 року у складі судді Букіної О. М. та постанову Київського апеляційного суду від 24 листопада 2020 року у складі колегії суддів: Саліхова В. В., Вербової І. М., Шахової О. В. та касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_4 , на постанову Київського апеляційного суду від 24 листопада 2020 року у складі колегії суддів: Саліхова В. В., Вербової І. М., Шахової О. В.,

ВСТАНОВИВ:

Історія справи

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2013 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 про визнання спільною сумісною власністю майна подружжя, поділ спільного майна.

Позов мотивований тим, що 30 жовтня 1991 року між позивачем та ОСОБА_2 укладений шлюб. Заочним рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 23 грудня 2010 року шлюб між ними розірваний.

За час перебування у шлюбі за спільні кошти сторони придбали та побудували наступне майно:

приватний будинок, загальною площею 202,3 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 ;

земельну ділянку 0,045 га за адресою: АДРЕСА_1 ;

приватний будинок, загальною площею 404,8 кв. м за адресою: АДРЕСА_2 ;

земельну ділянку, площею 0,1001 га за адресою: АДРЕСА_2 ;

двокімнатну квартиру АДРЕСА_3 ;

однокімнатну квартиру АДРЕСА_4 , площею 49,3 кв.м за адресою: АДРЕСА_4 .

З урахуванням збільшених позовних вимог позивач просив:

визнати спільною сумісною власністю подружжя та поділити майно, виділивши у власність позивача:

приватний будинок, загальною площею 202,3 кв. м, з урахуванням земельних поліпшень у цілому, за адресою: АДРЕСА_1 ;

земельну ділянку 0,045 га за адресою: АДРЕСА_1 ;

двокімнатну квартиру АДРЕСА_3 ;

однокімнатну квартиру АДРЕСА_4 , площею 49,3 кв. м за адресою: АДРЕСА_4 ;

- 1/3 частку двокімнатної квартири площею, 23,53 кв. м за адресою: АДРЕСА_5 .

Відповідачу ОСОБА_2 виділити у власність:

приватний будинок, загальною площею 404,8 кв. м, з урахуванням вартості земельних поліпшень в цілому, за адресою: АДРЕСА_2 ;

земельну ділянку, площею 0,1001 га за адресою: АДРЕСА_2 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 24 січня 2020 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання спільною сумісною власністю майна подружжя, поділ спільного майна подружжя, задоволено частково.

В порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю подружжя визнано за ОСОБА_1 право власності на:

1/3 частини квартири АДРЕСА_6 ;

житловий будинок АДРЕСА_7 ;

квартиру АДРЕСА_8 .

В порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, визнано за ОСОБА_2 право власності на:

квартиру АДРЕСА_9 .

житловий будинок АДРЕСА_10 .

земельну ділянку загальною площею 0,1001 га кадастровий номер :72:368:0058 по АДРЕСА_2 .

В іншій частині позову, відмовлено.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що за період шлюбу сторонами придбано майно, яке є спільною сумісною власністю, а саме: 1/3 частини квартири АДРЕСА_6 , житловий будинок АДРЕСА_7 , квартира АДРЕСА_8 , квартира АДРЕСА_9 , житловий будинок АДРЕСА_10 , земельна ділянка загальною площею 0,1001 га кадастровий номер :72:368:0058 по АДРЕСА_2 .

Земельна ділянка площею 0,045 га кадастровий номер :72:172:0003 за адресою: АДРЕСА_1 із цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд отримана відповідачем у власність за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її користуванні, в межах норм безоплатної приватизації та є її особистою приватною власністю.

Загальна вартість спільного сумісного майна подружжя складає 29 416 245, 46 грн.

Тобто, частка кожного з подружжя складає 14 708 122, 73 грн.

Суд першої інстанції зробив висновок, що частка позивача ОСОБА_1 підлягає зменшенню на суму спільних грошових коштів, якими він розпорядився у власних інтересах, тобто на 327 670,56 євро, що за офіційним курсом НБУ станом на 24 січня 2020 року складає 8 912 278, 79 грн (327 670,56 євро х 27,1989 = 8 912 278, 79 грн). Після такого зменшення частка позивача складає 5 795 843, 94 грн.

Враховуючи, що квартира АДРЕСА_6 є місцем постійного проживання позивача та місцем його реєстрації, суд першої інстанції вказане спільне сумісне майно виділив у власність позивачу.

У зв`язку з виділенням у власність позивача 1/3 частки квартири АДРЕСА_6 , частка у спільному майні подружжя позивача складає 5 126 177, 27 грн (5 795 843, 94 грн - 669 666,67 грн = 5 126 177, 27 грн).

Оскільки у спільній власності подружжя перебуває два приватних будинки, суд першої інстанції виділив позивачу будинок АДРЕСА_1 , який просив виділити сам позивач у його власність.

Таким чином, частка у спільному майні подружжя позивача складає 1 865 877,27 грн (5 126 177, 27 грн - 3 260 300,00 грн =1 865 877,27 грн).

З огляду на вказану частку позивача, суд першої інстанції виділив ОСОБА_1 у власність квартира АДРЕСА_8 , вартість якої становить 1 381 500,00 грн.

Таким чином, решта частки у спільному майні подружжя позивача складає 484 377,27 грн (1 865 877,27 грн - 1 381 500,00 грн = 484 377,27 грн).

Суд першої інстанції в порядку поділу майна подружжя виділив у власність відповідачу решту майна, а саме, квартиру АДРЕСА_9 , житловий будинок АДРЕСА_10 та земельна ділянка загальною площею 0,1001га кадастровий номер :72:368:0058 по АДРЕСА_2 , що у вартості майна становить 15 192 500,00 грн (3 841 600,00 грн + 8 588 000,00 грн + 2 762 900,00 грн = 15 192 500,00 грн), що на 484 377,27 грн більше від частки, належній позивачу у спільному майні подружжя.

Суд вважав, що оскільки приватизована спірна земельна ділянка по АДРЕСА_1 не відноситься до об`єкту спільної сумісної власності подружжя, а тому поділу, у зв`язку з цим, не підлягає.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що виділити позивачу інше майно не вбачається можливим, виходячи з його вартості та решти частки у майні позивача, відповідних вимог позивачем про стягнення грошової компенсації у разі відхилення від рівності часток позивачем заявлено не було, а тому суд позбавлений можливості вирішувати питання про стягнення відповідної грошової компенсації з відповідача на користь позивача, виходячи з меж заявлених позивачем вимог.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Київського апеляційного суду від 24 листопада 2020 року апеляційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_1 задоволено частково.

Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 24 січня 2020 року скасовано.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання спільною сумісною власністю майна подружжя, поділ спільного майна подружжя задоволено частково.

В порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, визнано за ОСОБА_1 право власності на:

приватний будинок, загальною площею 202,3 кв.м, з урахуванням земельних поліпшень в цілому, за адресою: АДРЕСА_1 ;

двокімнатну квартиру АДРЕСА_3 ;

однокімнатну квартиру АДРЕСА_4 , площею 49,3 кв. м за адресою: АДРЕСА_4 ;

1/3 частину двокімнатної квартири площею, 23,53 кв.м за адресою: АДРЕСА_5 .

В порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, визнано за ОСОБА_2 право власності на:

приватний будинок, загальною площею 404,8 кв.м, з урахуванням вартості земельних поліпшень в цілому, за адресою: АДРЕСА_2 ;

земельну ділянку, площею 0,1001 га за адресою: АДРЕСА_2 .

У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Суд апеляційної інстанції не погодився з висновком суду першої інстанції щодо врахування при поділі спільного майна подружжя грошових коштів, які знаходилися на банківських рахунках позивача.

Судом першої інстанції було витребувано від ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» інформацію та встановлено, що позивачу в період з 18 січня 2007 року до 07 травня 2008 року у вказаному банку відкрито рахунок № НОМЕР_1 .

Згідно даних виписки по рахунку 18 січня 2007 року позивачем зараховано на свій депозитний рахунок 300 000,00 євро, 22 січня 2008 року позивачем зараховано на свій депозитний рахунок 27 670,56 євро.

06 травня 2008 року позивачу було повернуто суму вкладу в розмірі 327 670,56 євро.

Вказані грошові кошти були зараховані на банківський рахунок під час шлюбу, а тому суд першої інстанції зробив висновок, що вони є спільною сумісною власністю подружжя. З огляду на те, що позивачем не надано доказів того, що вказані кошти були використані в інтересах сім`ї, як і не надано доказів того, що вказані кошти вибули поза волею позивача внаслідок неправомірних дій відповідача, приймаючи до уваги те, що після припинення ведення спільного господарства та розірвання шлюбу вказані кошти залишилися у розпорядженні позивача, суд першої інстанції вважав, що кошти підлягають врахуванню при поділі спільного майна подружжя як отримані позивачем.

Суд апеляційної інстанції не погодився з висновком суду першої інстанції виходячи з того, що матеріали справи свідчать про те, що зазначені вимоги не містяться в тексті позовної заяви, а відповідач не зверталася до суду з зустрічним позовом щодо врахування судом зазначених коштів при поділі майна.

Разом з тим , суд першої інстанції давав оцінку та досліджував перебування коштів на депозитних рахунках позивача, а його клопотання про витребування судом такої самої інформації стосовно відповідача відхилив.

Таким чином, суд першої інстанції порушив вимоги процесуального права та безпідставно вийшов за межі позовних вимог та дані висновки поклав в основу судового рішення при поділі нерухомого майна подружжя.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 21 липня 2020 року клопотання ОСОБА_1 про витребування доказів було задоволено, враховуючи відмову суду першої інстанції у задоволенні даного клопотання та витребування судом першої інстанції в ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» відомості по вкладам ОСОБА_1 за клопотанням ОСОБА_2 .

Витребувано із АТ «Укрексімбанк» відомості, які містять інформацію про усі наявні банківські вклади (депозити) та інші рахунки відкриті на ім`я ОСОБА_2 в АТ «Укрексімбанк» із наданням виписок руху коштів по цим рахункам за період із 01 січня 2000 року по 01 грудня 2010 року.

Згідно відомостей АТ «Укрексімбанк» на рахунках відповідача перебували кошти та були повернені загалом 1 531 018,79 дол. США та 1 888 863,66 євро.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходив з того, що суд першої інстанції на вказані обставини уваги не звернув в наслідок чого зробив висновки, які не відповідають обставинам справи.

Короткий зміст вимог та доводів касаційних скарг

У грудні 2020 року ОСОБА_2 подала касаційну скаргу за підписом представника ОСОБА_3 , у якій просить рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 24 січня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 24 листопада 2020 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди не прийняли до уваги доводи відповідача про те, що з січня 2008 року сторони не підтримують подружніх стосунків, а з травня 2008 року проживають окремо та не ведуть спільне господарство, а відтак, на майно, набуте (у тому числі побудоване) одним з подружжя після припинення сторонами спільного господарства режим спільної сумісної власності не поширюється. У спірних правовідносинах з травня 2008 року витрати на будівництво домоволодіння АДРЕСА_2 , що за період з травня 2008 року склали 38,1 % у дійсній (ринковій) вартості, несла відповідач і відповідно частка у спільному майні була створена за її особисті кошти та є її приватною власністю, що має бути враховано при поділі майна подружжя. Обставина не участі ОСОБА_1 в судових засіданнях без поважних причин у справі № 2-4851 про розірвання шлюбу, внаслідок чого 23 грудня 2010 року Солом`янським районним судом м. Києва було ухвалено заочне рішення, не має правового значення та не спростовує необхідність застосування положень частини четвертої статті 82 ЦПК України в справі про поділ майна щодо обставин, встановлених у справі про розірвання шлюбу. Судами допущено порушення норм матеріального права, оскільки при вирішенні спору не застосовано норми пункту 7 статті 57 СК України. Висновок суду апеляційної інстанції, що суд першої інстанції, врахувавши при поділі майна спільні кошти, залишені в розпорядженні позивача, вийшов за межі заявлених у справі позовних вимог, і як наслідок при поділі майна неврахування усього обсягу спільного майна, суперечить положенню частини другої статті 60 СК України та загалом правилам, встановленим статтями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України, оскільки для вирішення спору між подружжям щодо майна, суд для його поділу був зобов`язаний встановлювати як обсяг спільно нажитого майна, так і інші обставини, що мають значення для вирішення спору, на які сторони посилались як на підставу своїх вимог та заперечень. Грошові кошти, розміщені на депозитному рахунку позивача у ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» були об`єктом спільної сумісної власності подружжя та залишилися у розпорядженні позивача, який фактично приховав їх, і після припинення сторонами сімейних відносин, зняв з рахунку та використав їх на свій власний розсуд у власних інтересах, тому суд першої інстанції при розгляді вимог про поділ майна подружжя обґрунтовано врахував їх при поділі заявленого позивачем майна. Питання визначення часток у праві спільної сумісної власності не було предметом розгляду у справі № 757/23645/14-ц і висновків з цього питання зроблено не було. А правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, згідно частини сьомої статті 81 ЦПК України, не є обов`язковою для суду. Судами при поділі майна не враховані борги подружжя. Без зазначення мотивів були проігноровані доводи відповідача про те, що позичені на придбання двокімнатної квартири АДРЕСА_11 грошові кошти поверталися відповідачем за рахунок особистих коштів після розірвання шлюбу. Суд апеляційної інстанції безпідставно вказав, що ОСОБА_1 проживає у приватному будинку за адресою: АДРЕСА_1 , як мотив виділення йому саме цього майна. Посилання суду апеляційної інстанції, що на рахунках відповідача перебували кошти та були повернені загалом 1 531 018,79 дол. США та 1 888 863,66 євро згідно із інформацією АТ «Укрексімбанк» щодо руху коштів по цих рахунках за період з 01 січня 2000 року по 01 грудня 2010 року не відповідає вищевказаним відомостям, завищено в декілька разів. Факт набуття відповідачем земельної ділянки площею 0,045 га за адресою: АДРЕСА_1 , в порядку безоплатної приватизації у разі виділення позивачу в особисту власність будинку за адресою: АДРЕСА_1 не має значення, а вартість вказаної земельної ділянки, мала бути врахована при поділі майна подружжя, що судом апеляційної інстанції проігноровано. Суд апеляційної інстанції, виділивши позивачу з спільного майна будинок по АДРЕСА_1 , фактично позбавив відповідача права власності на належне їй майно, а саме земельну ділянку по АДРЕСА_1 , яке не набувало статусу спільного майна подружжя, без будь-якої компенсації, без врахування вартості майна, яке фактично перейшло до позивача.

У грудні 2020 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу за підписом представника ОСОБА_4 , у якій просить змінити мотивувальну частину постанови Київського апеляційного суду від 24 листопада 2020 року шляхом доповнення її наведеними у касаційній скарзі обґрунтуваннями щодо визнання на підставі статті 377 ЦК України та статті 120 ЗК України права власності ОСОБА_1 на земельну ділянку загальною площею 0,045 га за кадастровим номером :72:172:0003, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , змінити резолютивну частину постанови Київського апеляційного суду від 24 листопада 2020 року шляхом доповнення її текстом (рішенням) наступного змісту: «В порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, визнати за ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_12 ; РНОКПП: НОМЕР_2 ) право власності на земельну ділянку загальною площею 0,045 га за кадастровим номером :72:172:0003, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , в іншій частині постанову Київського апеляційного суду від 24 листопада 2020 року залишити без змін.

Касаційна скарга мотивована тим, що особа, яка набула право власності на будівлю чи споруду, стає власником земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості. За чинним законодавством до набувача права власності на будинок переходить право власності на земельну ділянку, на якій він розташований у повному обсязі. Відтак, встановивши за ОСОБА_1 у порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, одноособове право власності на приватний будинок, загальною площею 202,3 кв.м., з урахуванням земельних поліпшень в цілому за адресою: АДРЕСА_1 , суд апеляційної інстанції мав врахувати висновки Верховного Суду щодо застосування статті 377 ЦК України та статті 120 ЗК України у подібних правовідносинах, з огляду на що повинен був визнати за ОСОБА_1 одноособове право власності на земельну ділянку загальною площею 0,045 га, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Позиція інших учасників справи

У лютому 2021 року ОСОБА_1 подав відзив на касаційну скаргу за підписом представника ОСОБА_4 , у якому просить касаційну скаргу ОСОБА_2 в частині передачі справи на новий розгляд до суду першої інстанції залишити без задоволення, змінити мотивувальну та резолютивну частини постанови Київського апеляційного суду від 24 листопада 2020 року.

Відзив мотивований тим, що при розгляді справи № 760/28053/13-ц існують преюдиційні обставини. Однак, встановлені вони не заочним рішенням Солом`янського районного суду м. Києві від 32 грудня 2010 року у справі № 2-4851, а судовим рішенням у справі № 757/23645/14-ц.Твердження ОСОБА_2 про те, що начебто за період з травня 2018 року її витрати на будівництво склали 38,1 % у дійсній (ринковій) вартості, є абсолютно безпідставним та необґрунтованими, Вимоги стосовно поділу коштів на банківських рахунках не заявлялись у цій справі жодною із сторін. Тому суд апеляційної інстанції зробив правильний висновок щодо відсутності підстав для виходу за межі позовних вимог та поділу між сторонами у межах цієї справи грошових коштів, які знаходяться на банківських рахунках. Згідно чинного законодавства до набувача права власності на будинок переходить право власності на земельну ділянку, на якій він розташований у повному обсязі. Відтак, за ОСОБА_1 суд повинен був визнати право власності на земельну ділянку загальною площею 0,045 га. Відповідач отримала вказану земельну ділянку в процесі безоплатної приватизації, на відміну від іншого спільного майна, яке придбавалось подружжям за спільні кошти. Навіть якщо до вартості отриманого ОСОБА_1 майна додати визначену експертом вартість земельної ділянки (1 380 100,00 грн + 9 153 066,67 грн), все одно ця сума - 10 533 166,67 грн буде меншою, аніж вартість майна, переданого ОСОБА_6 в порядку поділу спільного майна подружжя.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 30 грудня 2020 року відкрито касаційне провадження у справі № 760/28053/13-ц за касаційною скаргою ОСОБА_2 , яка підписана представником ОСОБА_3 , витребувано справу з суду першої інстанції, у задоволенні клопотання ОСОБА_2 про зупинення дії рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 24 січня 2020 року та постанови Київського апеляційного суду від 24 листопада 2020 року відмовлено.

Ухвалою Верховного Суду від 20 січня 2021 року касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без руху та надано строк для усунення недоліків.

Після усунення недоліків, ухвалою Верховного Суду від 29 березня 2021 року поновлено ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження постанови Київського апеляційного суду від 24 листопада 2020 року, відкрито касаційне провадження у справі № 760/28053/13-ц.

У липні 2021 року матеріали цивільної справи № 760/28053/13-ц надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 07 жовтня 2021 року справу призначено до судового розгляду.

Межі та підстави касаційного перегляду

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).

В ухвалі Верховного Суду від 30 грудня 2020 року зазначено, що касаційна скарга містить передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України підстави для відкриття касаційного провадження (суд апеляційної інстанції в оскарженому судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 04 грудня 2018 року у справі № 910/18560/16, від 03 лютого 2020 року у справі № 235/5146/16-ц та у постановах Верховного Суду України від 14 вересня 2016 року у справі № 6-539цс16, від 19 червня 2013 року в справі № 6-55ц13, від 27 квітня 2016 року у справі № 6-486цс16, відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах та судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 ЦПК України).

В ухвалі Верховного Суду від 29 березня 2021 року зазначено, що касаційна скарга містить передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України підстави для відкриття касаційного провадження (суд апеляційної інстанції в оскарженому судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі № 689/26/17; від 23 вересня 2020 року у справі № 369/10454/16-ц; від 18 березня 2020 року у справі № 569/10421/17; від 26 лютого 2020 року у справі № 2-4/2012; від 27 січня 2020 року у справі № 150/718/18; від 25 лютого 2019 року у справі № 199/2099/17; від 21 березня 2018 року у справі № 686/9580/16-ц та у постановах Верховного Суду України від 12 жовтня 2016 року у справі № 6-2225цс16; від 13 квітня 2016 року у справі № 6-253цс16; від 11 лютого 2015 року у справі № 6-2цс15).

Фактичні обставини

Суди встановили, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 30 жовтня 1991 року перебували у шлюбі, який розірвано заочним рішенням Солом`янського районного суд м. Києва від 23 грудня 2010 року у справі №2-4851.

Відповідно до свідоцтва про право власності від 08 серпня 2003 року, виданого на підставі наказу Головного управління житлового забезпечення Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 28 липня 2003 року № 1291-С/КІ, квартира АДРЕСА_6 , що має загальну площу 70,6 кв.м та складається з двох житлових кімнат площею 37,4 кв.м на праві приватної власності належить позивачу ОСОБА_1 та ОСОБА_7 у частках відповідно 1/3 та 2/3.

Відповідно до свідоцтва про право власності від 13 листопада 2006 року, виданого на підставі наказу Головного управління житлового забезпечення Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 31 жовтня 2006 №2033-С/КІ, квартира АДРЕСА_9 , що має загальну площу 87,8 кв.м та складається з двох житлових кімнат площею 44,1 кв.м на праві приватної власності належить ОСОБА_2 .

Відповідно до свідоцтва про право власності від 11 травня 2004 року, виданого на підставі наказу Головного управління житлового забезпечення Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 27 квітня 2004 року № 791-С/КІ, квартира АДРЕСА_8 , що має загальну площу 49,3 кв.м та складається з однієї житлової кімнати житловою площею 49,3 кв. м на праві приватної власності належить ОСОБА_2 .

Згідно витягу про державну реєстрацію прав № 28057193 від 19 листопада 2010 року житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 на праві приватної власності зареєстрований за ОСОБА_2 на підставі дублікату договору купівлі-продажу від 04 листопад 2010 за №7-1231.

Житловий будинок, розташований на земельній ділянці площею 0,045 га кадастровий номер :72:172:0003 за адресою: АДРЕСА_1 із цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка згідно державного акту серія ЯД №916739 на праві приватної власності на підставі рішення Київської міської ради від 15 квітня 2004 року № 185/1395 належить ОСОБА_2 .

Відповідно до сертифікату відповідності КВ000097 від 02 квітня 2010 року житловий будинок з господарсько-побутовими спорудами по АДРЕСА_2 загальною площею 404,8 кв.м, житловою - 87,6 кв.м., замовником будівництва якого є ОСОБА_2 , введений в експлуатацію.

Згідно свідоцтва про право власності від 16 травня 2011 року, виданого на підставі наказу Головного управління житлового забезпечення Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 10 травня 2011 року № 545-С/ЖБ, житловий будинок АДРЕСА_2 , що має загальну площу 404,8 кв.м. на праві приватної власності належить ОСОБА_2 .

Житловий будинок, розташований на земельній ділянці площею 0,1001 га кадастровий номер :72:368:0058 за адресою: АДРЕСА_2 із цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка згідно державного акту на право власності на земельну ділянку на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 07 вересня 2006 року № 3071 (ВЕВ № 363103) належить ОСОБА_2 .

Позивачем у ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» в період з 18 січня 2007 року до 07 травня 2008 року відкрито рахунок № НОМЕР_1 .

Згідно даних виписки по рахунку 18 січня 2007 позивачем зараховано на свій депозитний рахунок 300 000,00 євро, 22 січня 2008 року позивачем зараховано на свій депозитний рахунок 27 670,56 євро.

06 травня 2008 року позивачу було повернуто суму вкладу в розмірі 327 670,56 євро.

На рахунках відповідача перебували кошти та були повернені загалом 1 531 018,79 дол. США та 1 888 863,66 євро.

Відповідно до висновку експерта № 03/20 судової оціночно-будівельної та будівельно-технічної експертизи від 14 січня 2020 року зазначено, що:

-дійсна (ринкова) вартість 1/3 частини квартири АДРЕСА_6 , становить 669 666,67 грн;

-дійсна (ринкова) вартість квартири АДРЕСА_9 , становить 3 841 600,00 грн;

- дійсна (ринкова) вартість житлового будинку АДРЕСА_7 , без врахування вартості земельної ділянки на якій він розташований, становить 3 260 300,00 грн;

-дійсна (ринкова) вартість квартири АДРЕСА_8 , становить 1 381 500,00 грн;

-дійсна (ринкова) вартість будинку АДРЕСА_10 , без врахування вартості земельної ділянки на якій він розташований складає 8 588 000,00 грн;

- дійсна (ринкова) вартість земельної ділянки АДРЕСА_13 , становить 2 762 900,00 грн.

Позиція Верховного Суду

У справі, що переглядається частина майна була придбана до 01 січня 2004 року, а частина - після зазначеної дати, тому при вирішенні спору слід керуватися норми Кодексу про шлюб та сім`ю України (далі - КпШС України) та Сімейного кодексу України (далі - СК України).

Згідно статей 22, 23, 28 КпШС України, статті 16 Закону України «Про власність», статей 112, 118 ЦК Української РСР (у редакції, чинній на час придбання спірної квартири) майно, набуте подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю і кожен із подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Майном, нажитим за час шлюбу, подружжя розпоряджається за спільною згодою. Співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, при цьому вважається, що частки кожного із співвласників є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду.

Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором або законом.

Згідно із частиною першою статті 28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу.

Відповідно до частини першої статті 29 КпШС України якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя, з покладенням на нього обов`язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми. При цьому суд також бере до уваги інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу.

Таким чином, набуття майна за час перебування у шлюбі створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю.

Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя.

Згідно із статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Тобто, статтею 60 СК України встановлено презумцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними за час шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує.

Отже, вирішуючи спір про поділ майна, необхідно установити як обсяг спільного нажитого майна, так і з`ясувати час та джерела його придбання.

Згідно з положеннями статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі ухвалити рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (частина друга статті 12 ЦПК України).

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

Звертаючись до суду з даним позовом ОСОБА_1 просив визнати спільною сумісною власністю подружжя та поділити майно, виділивши у власність позивача:

житловий будинок, загальною площею 202,3 кв. м, з урахуванням земельних поліпшень у цілому, за адресою: АДРЕСА_1 ; земельну ділянку 0,045 га за адресою: АДРЕСА_1 ; двокімнатну квартиру АДРЕСА_3 ; однокімнатну квартиру АДРЕСА_4 , площею 49,3 кв. м за адресою: АДРЕСА_4 ; 1/3 частку двокімнатної квартири площею, 23,53 кв. м за адресою: АДРЕСА_5 .

Відповідачу ОСОБА_2 виділити у власність: житловий будинок, загальною площею 404,8 кв. м, з урахуванням вартості земельних поліпшень в цілому, за адресою: АДРЕСА_2 ; земельну ділянку, площею 0,1001 га за адресою: АДРЕСА_2 .

Суд першої інстанції зробив висновок, що грошові кошти у розмірі 327 670,56 євро, які знаходились на депозитному рахунку позивача, є спільною сумісною власністю подружжя, а тому вони підлягають врахуванню при поділі спільного майна подружжя як отримані позивачем.

Натомість, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що зазначені вимоги не містяться в тексті позовної заяви, а відповідач не зверталась до суду з зустрічним позовом щодо врахування судом зазначених коштів при поділі майна. Водночас, суд апеляційної інстанції витребував інформацію щодо банківських вкладів та рахунків, відкритих на ім`я ОСОБА_2 у АТ «Укрексімбанк», але висновківз приводу отриманої інформації не зробив.

Таким чином, суд апеляційної інстанції належним чином не з`ясував обставини справи, не встановив обсяг спільного майна подружжя, яке треба врахувати при поділі.

Крім того, відмовляючи в задоволенні позовних вимог про поділ земельної ділянки площею 0,0450 га по АДРЕСА_1 суди виходили з того, що зазначена земельна ділянка є особистою власністю ОСОБА_2 , оскільки отримана нею в період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, тому йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану відповідачем частку із земельного фонду.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 жовтня 2021 року у справі № 317/2520/19 (провадження № 61-13666св21) зазначено, що «відповідно до роз`яснень, наданих у постанові Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» від 16 квітня 2004 року № 7 (зі змінами, внесеними згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України від 19 березня 2010 року № 2) земельна ділянка, одержана громадянином в період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду.

Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Частиною першою статті 120 ЗК України передбачено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Частиною четвертою статті 120 ЗК України визначено, що при переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди.

У порушення вимог статей 212-214, 315 ЦПК України (в редакції, чинній на час розгляду справи) суди попередніх інстанцій на зазначені вище положення закону та обставини справи уваги не звернули, не встановили, які правовідносини сторін випливають з установлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, не перевірили доводів позивача й не надали належної правової оцінки поданим ним доказам, вказавши, що спірна земельна ділянка є особистою приватною власністю позивача, не врахували роз`яснень Верховного Суду України, відповідно до яких позивач як учасник спільної часткової власності на будинок набуває і право на земельну ділянку пропорційно розміру його частки у спільній власності на вказаний будинок. Крім того, зазначаючи, що такої підстави для припинення права власності на земельну ділянку як набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності іншої особи нормами статті 140 ЗК України не передбачено, залишили поза увагою положення частини першої статті 120 ЗК України, на яку посилалася позивач».

Суд апеляційної інстанції на зазначені обставини справи та вимоги закону уваги не звернув та дійшов помилкового висновку про відмову в задоволенні позовних вимог про поділ спірної земельної ділянки.

Суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені судами попередніх інстанцій, з огляду на положення статті 400 ЦПК України.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Доводи касаційних скарг, з урахуванням меж касаційного перегляду, дають підстав для висновку, що постанова суду апеляційної інстанції прийнята з порушенням норм матеріального права, та без урахуванням висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі № 689/26/17; від 23 вересня 2020 року у справі № 369/10454/16-ц; від 18 березня 2020 року у справі № 569/10421/17; від 26 лютого 2020 року у справі № 2-4/2012; від 27 січня 2020 року у справі № 150/718/18; від 25 лютого 2019 року у справі № 199/2099/17; від 21 березня 2018 року у справі № 686/9580/16-ц та у постановах Верховного Суду України від 12 жовтня 2016 року у справі № 6-2225цс16; від 13 квітня 2016 року у справі № 6-253цс16; від 11 лютого 2015 року у справі № 6-2цс15.

Щодо розподілу судових витрат

У березні 2021 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду заяву про відшкодування судових витрат, у якій просить стягнути з ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 16 500,00 грн та сплачений судовий збір у розмірі 6 882,00 грн.

Згідно із підпунктом «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України постанова суду касаційної інстанції складається крім іншого, і з розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Порядок розподілу судових витрат вирішується за правилами, встановленими в статтях 141-142 ЦПК України. У статті 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У частині тринадцятій статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2020 року в справі № 530/1731/16-ц (провадження № 61-39028св18) зроблено висновок, що «у разі, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Разом із тим, у випадку, якщо судом касаційної інстанції скасовано судові рішення з передачею справи на розгляд до суду першої/апеляційної інстанції, то розподіл суми судових витрат здійснюється тим судом, який ухвалює остаточне рішення за результатами нового розгляду справи, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат».

Тому, з урахуванням висновку щодо суті касаційної скарги, розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, здійснюється тим судом, який ухвалює (ухвалив) остаточне рішення у справі, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційні скарги ОСОБА_2 , яка підписана представником ОСОБА_3 , та ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_4 , задовольнити частково.

Постанову Київського апеляційного суду від 24 листопада 2020 року скасувати.

Справу № 760/28053/13-ц направити на нови й розгляд до суду апеляційної інстанції.

З моменту прийняття постанови судом касаційної інстанції постанова Київського апеляційного суду від 24 листопада 2020 року втрачає законну силу.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді: Н. О. Антоненко

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков

М. М. Русинчук