ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження: №22-ц/819/524/21 Доповідач Кутурланова О.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 жовтня 2021 року Херсонський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Кутурланової О.В.,

суддів: Майданіка В.В.,

Орловської Н.В.,

секретар судового засідання Ясногородська О.Ю.,

розглянувши в порядку спрощеного провадження у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Херсоні цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Доготер Оксани Георгіївни, яка діє в інтересах ОСОБА_1 , на рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 16 вересня 2020 року у складі судді Майдан С.І. у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів за договором позики,

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2017 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів за договором позики.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що 14.06.2011 року між нею та ОСОБА_1 укладено договір позики, за умовами якого вона передала відповідачці грошові кошти у розмірі 35000 доларів США, що підтверджується письмовою розпискою ОСОБА_1 . Відповідачка зобов`язалася повернути зазначені кошти за першою вимогою, проте на її письмову вимогу від 10.07.2017 року про повернення отриманих коштів ОСОБА_1 не відреагувала, в добровільному порядку заборгованість не погасила.

Посилаючись на викладене, позивачка просила суд стягнути з ОСОБА_1 на свою користь заборгованість за договором позики в розмірі 892164,04 грн., яка є гривневим еквівалентом 35000 доларів США згідно курсу НБУ 100 дол. США/2549,0401 грн. на час звернення до суду з позовом, та понесені судові витрати за сплату судового збору в розмірі 8320 грн.

Рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 16 вересня 2020 року позовні вимоги задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 борг за договором позики в сумі 892164,04 гривень та судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 8320,00 гривень.

27.10.2020 року адвокат Доготер О.Г. в інтересах ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, яка ухвалою Херсонського апеляційного суду від 18.12.2020 року повернена апелянту внаслідок невиконання вимог ухвали цього ж суду від 06.11.2020 року щодо сплати судового збору у визначеному законом розмірі.

27.01.2021 року ОСОБА_1 , від імені якої діє адвокат Доготер О.Г., повторно звернулася з апеляційною скаргою, одночасно порушивши питання про поновлення пропущеного процесуального строку для її подання.

В апеляційній скарзі апелянт, посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду, неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права, просила його скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Ухвалою Херсонського апеляційного суду від 03.02.2021 року апелянту поновлено строк на апеляційне оскарження та відкрито апеляційне провадження у справі.

Ухвалою Херсонського апеляційного суду від 24.02.2021 року справу призначено до розгляду на 14.00 годину 30.03.2021 року, про що сторони повідомлено.

Відзив на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходив.

30.03.2021 року за клопотаннями представників сторін про ознайомлення з матеріалами справи судове засідання відкладено на 16.00 годину 20.04.2021 року, про що сторони та їх представники повідомлені належним чином.

20.04.2021 року представники сторін з`явились у судове засідання та надали пояснення у справі, оголошено перерву у розгляді справи до 13.45 години 27.04.2021 року.

27.04.2021 року за клопотанням представника ОСОБА_1 про перенесення розгляду справи внаслідок неможливості явки в судове засідання через захворювання, що підтверджено належними доказами, в розгляді справи оголошено перерву до 15.00 години 24.05.2021 року, сторони повідомлено належним чином.

Ухвалою Херсонського апеляційного суду від 24.05.2021 року задоволено клопотання представника ОСОБА_1 про призначення почеркознавчої експертизи у справі, призначено почеркознавчу експертизу, проведення якої доручено Миколаївському відділенню Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України з покладенням на ОСОБА_1 оплати витрат по проведенню експертизи.

Листом від 02.07.2021 року, що надійшов до суду 13.07.2021 року за вх.номером 7272 Миколаївське відділення Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України надіслало рахунок для здійснення передоплати за виконання експертизи та повідомило, що в разі несплати вартості експертизи протягом 45 календарних днів матеріали будуть повернені без виконання, про що 27.07.2021 року повідомлено представника відповідача під розпис.

30.08.2021 року Миколаївське відділення Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України повідомило суд про залишення без розгляду ухвали Херсонського апеляційного суду від 24.05.2021 року внаслідок несплати рахунку за її проведення та повернуло матеріали цивільної справи.

В судове засідання 21.09.2021 року о 10.15 годині ОСОБА_1 та її адвокат не з`явилися, будучи належним чином повідомленими про розгляд справи, ОСОБА_1 надіслала до суду письмове клопотання про відкладення розгляду справи внаслідок її перебування за межами України у відпустці, у зв`язку із чим судове засідання відкладено на 12.10.2021 року 16.45 год.

В судове засідання 12.10.2021 року сторони не з`явилися, від представника позивачки адвоката Веріковської Т.А. надійшла заява про розгляд справи без її участі та без участі позивачки.

Від відповідачки ОСОБА_1 повторно надійшла заява про відкладення розгляду справи на тривалий час, не раніше 20.11.2021 року, з посиланням на те, що вона захворіла, в обґрунтування чого підтверджуючих документів не надано.

Вирішуючи клопотання ОСОБА_1 про відкладення розгляду справи, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі №348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.

Виходячи з вищевказаного, зважаючи на те, що представники сторін надали суду апеляційної інстанції пояснення щодо обставин справи та доводів апеляційної скарги, а також приймаючи до уваги неодноразові відкладення розгляду справи за клопотаннями відповідачки, з огляду на відсутність будь-яких доказів на підтвердження існування поважних причин неприбуття ОСОБА_1 у судове засідання, а також з метою дотримання балансу інтересів сторін та недопущення невиправданого зволікання у розгляді справи, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її учасників, повідомлених належним чином про розгляд справи.

Заслухавши доповідача, осіб, які беруть участь у справі, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах визначених ст.367 ЦПК України, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами укладено договір позики, який у повній мірі виконано позивачкою, однак відповідачка порушила свої зобов`язаннящодо повернення отриманих у позику грошових коштів, а тому позовні вимоги про стягнення заборгованості за вказаним договором є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до частини 1 статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Однією із засад судочинства є принцип диспозитивності, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина 1 ст.13 ЦПК України).

Судом встановлено та підтверджується наявними у справі доказами, що 14.06.2011 року між позивачкою та відповідачкою укладено договір позики у простій письмовій формі, за умовами якого ОСОБА_2 надала у позику ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 35000 доларів США, які остання зобов`язалася повернути за першою вимогою.

Факт укладання договору та передання грошових коштів за договором позики підтверджено оригіналом розписки ОСОБА_1 від 14.06.2011 року про отримання від ОСОБА_2 грошових коштів у сумі 35000 доларів США із зобов`язанням повернути їх за вимогою останньої (а.с.118 т.1).

10.07.2017 року ОСОБА_2 рекомендованим листом направила відповідачці письмову вимогу про негайне повернення позичених коштів в розмірі 35000 доларів США (а.с.44 т.1), яке ОСОБА_1 не вручено, так як відповідачка для отримання зазначеного листа до відділення поштового зв`язку не з`являлася (а.с11-12 т.1).

20.07.2017 року позивачка повторно направила відповідачці письмову вимогу про негайне повернення позичених коштів в розмірі 35000 доларів США, що підтверджується експрес-накладною №3792 від 20.07.2017 року кур`єрської служби «Нова Пошта», яка вручена відповідачці 21.07.2017 року, що підтверджується роздруківкою з сайту «Нова-пошта» (а.с.13-16, 45 т.1).

З пояснень позивачки та її представника в ході розгляду справи в суді першої та апеляційної інстанції вбачається, що на момент звернення до суду з позовом та на час ухвалення судом рішення відповідачка свої позикові зобов`язання не виконала.

Заперечуючи проти заявлених позовних вимог, відповідачка посилалася на те, що між ними існували інші позикові зобов`язання, які нею виконанні, зазначила про сумніви щодо дійсності наданої позивачкою розписки та не виключала її сфальшованість.

Згідно ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Оцінюючи висновки суду по суті позовних вимог та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд керується наступним.

Згідно ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст.530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (ст.1046 ЦК України ).

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Позичальник має право оспорювати договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором (ч.1 ст.1051 ЦК України).

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Перевіривши наявні у справі докази, суд вірно встановив факт укладення договору позики та передання позивачем коштів у розмірі 35 000 доларів США позичальнику ОСОБА_1 , що підтверджується власноруч написаною відповідачкою розпискою.

Приймаючи до уваги, що матеріали справи не містять достовірних та беззаперечних доказів часткового чи повного виконання позичальником боргових зобов`язань, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції, давши належну оцінку наявним у справі доказам, дійшов правильного висновку про те, що з відповідачки підлягає стягненню заборгованість за договором позики.

Доводи апеляційної скарги про те, що розписка написана не відповідачкою колегією суддів не приймається з огляду на наступне.

Згідно ч. 1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 1 ст.77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Саме на відповідачку покладено обов`язок доведення факту написання чи підписання боргової розписки не нею, а іншою особою, якщо вона заперечує проти вимог позивачки з цих підстав, а тому посилання в апеляційній скарзі на ті обставини, що розписка та підпис на ній належить не ОСОБА_1 є безпідставними та не можуть бути прийняті до уваги, оскільки апелянтом не надано жодного доказу на підтвердження даних обставин.

Під час розгляду справи за клопотаннями відповідачки ухвалами суду першої та апеляційної інстанції призначалися судово-почеркознавчі експертизи у справі, на вирішення яких поставлені питання щодо написання та підписання особисто ОСОБА_1 наявної у справі розписки від 14.06.2011 року, проте двічі у зв`язку з несплатою відповідачкою рахунку за проведення експертизи ухвали суду поверталися без виконання, що свідчить про незаінтересованість відповідачки у проведенні зазначених експертиз, а відтак і відсутність достовірних та беззаперечних доказів в обґрунтування своїх заперечень проти заявлених позовних вимог.

Посилання відповідачки на те, що сума боргу повернута позивачці у період з 14.07.2011 року по 08.08.2017 року, доказом чого є долучений до матеріалів справи зошит, у якому донька позивачки, її чоловік, а також інколи і сама позивачка своїми підписами підтверджували факт щомісячного отримання грошових коштів, колегія суддів не може прийняти до уваги, оскільки ці твердження позивачкою не визнано з посиланням на відсутність її підписів у наданому відповідачкою зошиті та на те, що у ОСОБА_1 з її донькою були власні справи, які не мають відношення до позикових зобов`язань ОСОБА_1 за розпискою від 14.06.2011 року та спростовуються фактом наявності у позикодавця оригіналу боргової розписки.

Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов`язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Статтею 545 ЦК України визначено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.

Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові.

У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.

Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.

У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

Отже, наявність оригіналу боргової розписки у позивача, кредитора, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане.

Зазначений правовий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постановах від 18 вересня 2013 року в справі № 6-63цс13 та від 12 квітня 2018 року в справі № 359/1227/16-ц.

Інші доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на доказах та законі, зводяться до незгоди із рішенням суду та переоцінки доказів і не спростовують висновків суду першої інстанції.

Суд апеляційної інстанції вважає необхідним зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу адвоката Доготер Оксани Георгіївни, яка діє в інтересах ОСОБА_1 , залишити без задоволення.

Рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 16 вересня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Дата складання повного тексту постанови 12 листопада 2021 року.

Головуючий О.В. Кутурланова

Судді: В.В. Майданік

Н.В. Орловська