ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/628/21 Справа № 190/525/20 Суддя у 1-й інстанції - Митошоп В. М. Суддя у 2-й інстанції - Куценко Т. Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 січня 2021 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого Куценко Т.Р.,

суддів: Макарова М.О., Ткаченко І.Ю.

за участю секретаря Синенка Є.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за апеляційною скаргою

ОСОБА_1 ,

на рішення П`ятихатського районного суду Дніпропетровської області від 22 липня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зменшення розміру аліментів, -

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_1 у травні 2020 року звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просить зменшити розмір аліментів, які стягуються з нього на користь відповідача на підставі рішення суду на утримання спільного сина, з 1/4 до 1/6 частки з усіх видів заробітку, щомісячно, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитини відповідного віку /а.с.2-8/.

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що він не має постійного офіційного місця роботи, аліменти були призначені та визначені виконавчою службою виходячи із середньої заробітної плати працівника для даної місцевості. Вважає, що судом призначено надмірний розмір аліментів, таку суму він не спроможний сплачувати, оскільки його матеріальний стан не дозволяє, офіційної роботи він не має, інколи з`являється тимчасове виконання робіт, сезонні роботи за межами України. Постійного доходу не має, відсутнє рухоме та нерухоме майно, коштів на рахунках не має. Просить зменшити розмір аліментів, який було встановлено судовим наказом. Та стягнути на його користь судові витрати.

Рішенням П`ятихатського районного суду Дніпропетровської області від 22 липня 2020 року відмовлено в задоволені позовних вимог /а.с. 99-101/.

Не погоджуючись з вказаним рішенням позивач, подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, оскільки при ухваленні рішення судом першої інстанції не були враховані обставини та норми закону на які заявник посилався у своїй позовній заяві /а.с.108-112/.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін, з наступних підстав.

Судом встановлено, що згідно копії свідоцтва про народження ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 сторони є його батьками /а.с.12/.

Згідно копії судового наказу П`ятихатського районного суду Дніпропетровської області №190/134/20 від 06 лютого 2020 року з ОСОБА_1 стягнуто аліменти на утримання неповнолітньої дитини сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі ј частини його заробітку (доходу), але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття, щомісячно в особі його матері ОСОБА_2 , починаючи з 04 лютого 2020 року /а.с.13/.

Згідно копії постанови про відкриття провадження ВП №61613099 від 23 березня 2020 року відкрито виконавче провадження з виконання судового наказу №190/134/20 виданого П`ятихатським районним судом Дніпропетровської області /а.с.14-15/.

Згідно копії трудової книжки на ім`я ОСОБА_1 останній з 07 листопада 2018 року по 11 лютого 2019 року працював в Миколай Пільському НВК охоронцем, звідки звільнився за власним бажанням /а.с.16-20/.

Згідно довідки П`ятихатського районної філії Державного центру зайнятості від 09 червня 2020 року ОСОБА_2 перебуває на обліку як безробітна з 22 квітня 2020 року та отримала за квітень, травень 2020 року допомогу в розмірі 4 212 грн. /а.с.72/.

Згідно копії переказів системою WESTERN UNION від 26 жовтня 2019 року, 17листопада 2019 року, 12 грудня 2019 року позивач переказав відповідачу з території Польщі відповідно 45, 75 та 100 доларів США /а.с.81,82,83/.

Ураховуючи положення ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ч. 7 ст. 7 СК України при вирішенні будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з як найкращого забезпечення інтересів дітей.

Відповідно до ст.8 Закону України Про охорону дитинства кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

За змістом ч.1 ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч.3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Загальний розмір усіх відрахувань під час кожної виплати заробітної плати та інших доходів боржника не може перевищувати 50 відсотків заробітної плати, що має бути виплачена працівнику, у тому числі у разі відрахування за кількома виконавчими документами. Це обмеження не поширюється на відрахування із заробітної плати у разі відбування боржником покарання у виді виправних робіт і стягнення аліментів на неповнолітніх дітей. У таких випадках розмір відрахувань із заробітної плати не може перевищувати 70 відсотків (ч.3 ст.70 Закону України "Про виконавче провадження").

Відповідно до ч.1 ст.192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Аналогічного змісту роз`яснення викладені у пункті 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про застосування судами окремим норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" від 15 травня 2006 року №3, що також узгоджується із правовим висновком Верховного Суду України від 05 лютого 2014 по справі № 6-143цс13.

Тлумачення статті 192 СК України дозволяє констатувати, що при вирішенні вимог щодо зміни розміру раніше стягнутих аліментів суд зобов`язаний з`ясувати матеріальний та сімейний стан як платника аліментів, так і одержувача.

Відмовляючи в задоволені позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що матеріальне становище, сімейний стан та стан здоров`я позивача не змінилися, доказів в частині підтвердження його малозабезпеченості суду не надано, тому відсутні підстави визначені ст.192 СК України для зменшення розміру аліментів.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції.

Відповідно до ч. 2 ст. 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка є частиною національного законодавства України, батько(-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини ООН від 20 листопада 1989 року, яку було ратифіковано Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII, та яка набула чинності для України 27 вересня 1991 року в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Відповідно до ст. 8 Закону України Про охорону дитинства кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Визначений судовим наказом від 06 лютого 2020 року розмір аліментів колегія суддів вважає обґрунтованим і достатнім, який зможе забезпечити потреби дитини.

Позивачем не було надано суду доказів на підтвердження підстав передбачених ст.192 СК України для зменшення розміру аліментів на утримання малолітнього ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Позивач є працездатною особою, який за власним бажанням звільнився з останнього місця роботи та поїхав працювати за кордон, доказів про скрутне матеріальне становище заявником надано не було. Посилання на те, що скрутне матеріальне становище підтверджується переїздом до Польщі колегія суддів не може прийняти. Крім того, при розгляді справи у суді першої інстанції заявником не було надано доказів на утримання ним своєї бабусі, тоді як такі докази було надано суду апеляційної інстанції без зазначення підстав неможливості їх надання у суді першої інстанції, тому в силу ст.367 ЦПК України вони не можуть бути прийняти колегією суддів до уваги.

Таким чином, суд першої інстанції, враховуючи всі обставини справи та надані сторонами докази, правильно дійшов до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

Наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом розгляду у суді першої інстанції, оскільки такі доводи були зазначені у позові, яким була надана належна оцінка, таким чином вони не спростовують висновків місцевого суду, зводяться до переоцінки доказів і незгоди із висновками суду щодо обставин справи.

Відповідно до частини 1 статті 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Вирішуючи спір, суд з дотриманням вимог ст.ст. 263, 264 ЦПК України повно, всебічно та об`єктивно з`ясував обставини справи та дійшов обґрунтованого висновку про відмову в позові.

Отже, висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, на законність судового рішення не впливають.

Згідно з статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Враховуючи викладене та конкретні обставини справи, судове рішення відповідає вимогам норм матеріального і процесуального права і тому, колегія апеляційного суду вважає, що правових підстав для його скасування немає, а тому доводи апеляційної скарги підлягають залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

Судові витрати понесені сторонами в зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення.

керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення П`ятихатського районного суду Дніпропетровської області від 22 липня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Постанова суду може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Т.Р. Куценко

Судді: М.О. Макаров

І.Ю. Ткаченко