Справа № 450/2410/19 Головуючий у 1 інстанції: Кукса Д.А.
Провадження № 22-ц/811/3491/20 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючої - судді Копняк С.М.,

суддів - Бойко С.М., Ніткевич А.В.

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, в письмовому провадженні, в приміщенні Львівського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 22 жовтня 2020 року, ухвалене в складі головуючого судді Кукса Д.А., у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ПрАТ «СК «Галицька» про відшкодування майнової та моральної шкоди, -

в с т а н о в и л а:

у липні 2019 року позивач ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_1 про відшкодування майнової та моральної шкоди. Заявою від 12 грудня 2019 року подав заяву про зміну предмета позову та з врахуванням уточнень просив стягнути солідарно з ОСОБА_1 та ПрАТ «СК «Галицька» майнову шкоду у розмірі 19 909, 43 грн. і витрати на лікування у розмірі 5 500, 83 грн. та судові витрати, стягнути з ОСОБА_1 втрачений заробіток у розмірі 77 632 грн. 00 коп. та моральну шкоду у розмірі 50 000 грн. 00 коп.

Вимоги мотивував тим, що 15.07.2016 року близько 19 год. 30 хв. ОСОБА_1 , керуючи автомобілем марки «Рено Трафік», реєстраційний номер НОМЕР_1 , на автодорозі «Західний обхід м. Львова», поблизу с. Холодновідка Пустомитівського району Львівської області порушив правила дорожнього руху, не надав перевагу в русі скутеру марки «Вайпер», реєстраційний номер НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_3 , який рухався по головній дорозі в напрямку до с. Зимна Вода Пустомитівського району Львівської області, в результаті чого відбулось зіткнення. Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди позивач ОСОБА_2 отримав тілесні ушкодження, що відносяться до тілесного ушкодження середньої важкості за ознакою тривалого розладу здоров`я. Вироком Пустомитівського районного суду Львівської області від 21 червня 2018 року ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України. Під час розгляду кримінальної справи цивільний позов не пред`являвся. За період з 15.07.2016 року по 09.09.2016 року позивачем були понесені витрати на лікування у розмірі 5 500, 83 грн. Окрім того, під час дорожньо-транспортної пригоди скутер марки «Вайпер» р.н. НОМЕР_2 отримав технічні ушкодження. Згідно висновку №114 експертного авто товарознавчого дослідження від 24.04.2017 року вартість матеріального збитку з технічної точки зору, заподіяного власнику мотоцикла «Вайпер» р.н. НОМЕР_2 , після пошкодження в дорожньо-транспортній пригоді 15.07.2016 року, з врахуванням цих пошкоджень, становить рівним ринковій вартості КТЗ на день ДТП, а саме 19 909, 43 грн. Як вбачається з виписки із медичної карти амбулаторного хворого, позивач перебував на лікарняному з 15.07.2016 року по 09.09.2016 року, тобто 57 календарних днів, 40 робочих днів. Згідно довідки про доходи від 13.09.2016 року, зарплата позивача становила 1850 польських злотих + 45 євро за кожен день перебування у відрядженні. Таким чином, за період з 15.07.2016 року по 09.09.2016 року втрачений дохід позивача становить 77 632 грн. Також позивач зазначає, що оскільки він поніс глибокі та тривалі фізичні страждання від отриманих травм, з відповідача необхідно стягнути 50 000 грн. моральної шкоди. Цивільно-правова відповідальність ОСОБА_1 на момент скоєння дорожньо-транспортної пригоди згідно полісу АЕ/6863658 від 06.02.2016 року була застрахована в ПрАТ СК «Галицька», тому просив позовні вимоги задовольнити повністю.

Оскаржуваним рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 22 жовтня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково.

Стягнуто з ПрАТ СК «Галицька» на користь ОСОБА_2 витрати на лікування у розмірі 5 500, 83 гривень та 275 грн. 04 коп. спричиненої моральної шкоди.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 49724 грн.96 коп. спричиненої моральної шкоди та 77 632 грн. 00 коп.відшкодування втраченого заробітку (доходу).

В решті позовних вимог відмовлено.

Додатковим рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 30 жовтня 2020 року стягнуто з ПрАТ СК «Галицька» в користь держави судовий збір у розмірі 57 грн. 76 коп. та з ОСОБА_1 в користь держави судовий збір у розмірі 1273 грн. 57 коп.

Рішення суду оскаржив відповідач ОСОБА_1 .

В апеляційній скарзі зазначає, що рішення є безпідставним та необґрунтованим, під час розгляду справи по суті заявлених вимог судом було допущено неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; суд першої інстанції визнав встановленими обставини, що мають значення для справи, які недоведені; висновки, викладені у рішенні суду, не відповідають фактичним обставинам справи; судом неправильно застосовано норми матеріального права в частині незастосування закону, який підлягав застосуванню, а також прийняття рішення всупереч правовій позиції Великої Палати Верховного Суду.

В обґрунтування вимог покликається на те, що він ОСОБА_1 є неналежним відповідачем у справі, оскільки такі вимоги підлягали задоволенню виключно шляхом їх стягнення з страхової компанії, так як він виконав вимоги Закону, які виключають можливість настання його цивільної відповідальності в межах сум, визначених страховим полісом. Правова позиція відображена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі 755/18006/15-ц.

Щодо задоволених вимог в частині стягнення 77 632 грн. 00 коп. втраченого заробітку (доходу), то за змістом ст.ст. 23.1 та 25 Закону втрачений потерпіли заробіток (дохід) за період втрати працездатності підлягав до відшкодування страховиком - ПрАТ СК «Галицька» за полісом №АЕ/6863658, оскільки такий не виходить за межі визначеного вказаним договором ліміту (100000 грн. 00 коп.).

Окрім того, позивач заявив вимогу про стягнення 77 632 грн. 00 коп. втраченого заробітку з посиланням на трудову угоду з польською компанією від 20.07.2015 року з терміном дії до 31.08.2016 року та довідку про заробітну плату від 30.09.2016 року, що не є належними доказами, оскільки містять абсолютно різну інформацію щодо розміру заробітної плати позивача.

Щодо задоволення вимог в частині стягнення 49 724 грн. 96 коп., то така теж не підлягала задоволенню, оскільки позивач такої не розділив та вказав про два різних види заподіяної моральної шкоди, тоді як під час розгляду справи по суті було встановлено, що позивач ніколи не володів на праві власності пошкодженим внаслідок дорожньо-транспортної пригоди скутерома. Саме тому моральна шкода не могла підлягати до задоволенні в повному обсязі, оскільки відпала одна із двох підстав, якими вона обґрунтовувалась.

Просить скасувати рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 22 жовтня 2020 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 у повному обсязі.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач ОСОБА_2 зазначає, що оскаржуване судове рішення є законним та обґрунтованим, доводи апеляційної скарги такого не спростовують Підстави для скасування рішення відсутні.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду, з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції, без повідомлення учасників справи. Таким чином, дана справа, у якій переглядається рішення суду по справі з ціною позову, що є менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розглядається судом апеляційної інстанції в порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 7 ЦПК України, розгляд справ у судах проводиться усно і відкрито, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Такий випадок передбачено у ч. 13 ст. 7 ЦПК України, згідно з якою розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Оскільки колегією суддів не приймалось рішення про виклик учасників справи для надання пояснень у справі, справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами (у письмовому провадженні), а копія судового рішення у такому разі надсилається в порядку передбаченому ч. 5 ст. 272 ЦПК України.

В той же час, ураховуючи, що згідно з ч. 1 ст. 8 ЦПК України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи, колегія суддів інформувала учасників справи шляхом оприлюднення інформації про розгляд справи на офіційному сайті Львівського апеляційного суду.

У відповідності до приписів ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково. До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно п.п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторонни посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції в оскаржуваній його частині зазначеним вимогам не відповідає.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Пленум Верховного Суд України у п. 11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Суд першої інстанції зазначених вимог закону дотримався лише частково.

За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимоги апеляційної скарги.

Частиною 2 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Рішення суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення шкоди заподіяної майну (вартість пошкодженого скутера), а також витрат на проведення дослідження, позивачем в апеляційному порядку не оскаржується, як і не оскаржується рішення співвідповідачем у справі - ПрАТ «Страхова компанія «Галицька».

Судом встановлено, що 15 липня 2016 року близько 19 год. 30 хв. ОСОБА_1 , керуючи автомобілем марки «Рено Трафік», реєстраційний номер НОМЕР_1 на автодорозі «Західнийобхід м. Львова», поблизу с. Холодновідка Пустомитівського району Львівської області, порушив правила дорожнього руху, не наддав перевагу в русі скутеру марки «Вайпер», реєстраційний номер НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_3 , який рухався по головній дорозі в напрямку до с.Зимна Вода Пустомитівського району Львівської області, в результаті чого відбулось зіткнення. Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди позивач ОСОБА_3 отримав тілесні ушкодження, що відносяться до тілесного ушкодження середньої важкості за ознакою тривалого розладу здоров`я.

Вироком Пустомитівського районного суду Львівської області від 21 червня 2018 року ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України. Під час розгляду кримінальної справи цивільний позов не пред`являвся.

Цивільно-правова відповідальність водія ОСОБА_1 , як володільця транспортного засобу на момент дорожньо-транспортної пригоди була застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників транспортних засобів ПрАТ «Страхова компанія «Галицька» (поліс № АЕ/6863658 від 06 лютого 2016 року), яким передбачено обсяг майнової відповідальності страховика в сумі 50 000 грн. 00 коп. за шкоду, завдану майну потерпілих, та 100 000 грн. 00 коп. за шкоду, завдану життю та здоров`ю.

Стягуючи з відповідача ОСОБА_1 шкоду, пов`язану з тимчасовою втратою працездатності позивачем, а також моральну шкоду, суд першої інстанції виходив з того, що така має бути відшкодована саме цим відповідачем, як таким, що завдав її вчиненим ним злочином, за що засуджений вироком суду. Щодо моральної шкоди, суд першої інстанції вказав, що цим відповідачем має бути відшкодована моральна шкода у розмірі різниці між загальним розміром моральної шкоди, та розміром, який повинен бути сплачений страховиком.

Проте з такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не погоджується з огляду на таке.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» регулює відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів і спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України.

Відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регулюються Конституцією України, Цивільним кодексом України, Законом України "Про страхування", цим та іншими законами України і нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них. Якщо норми цього Закону передбачають інше, ніж положення інших актів цивільного законодавства України, то застосовуються норми цього Закону (пункт 2.1. статті 2 цього Закону).

За нормами цього Закону відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів») (див.пункти 72 та 73 постанови Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц (провадження № 14-176цс18).

При цьому, положення Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» підлягають застосування і у випадку, коли шкоду заподіяно внаслідок дорожньо-транспортної пригоди з використанням застраховано транспортного засобу, водій якого притягнутий до кримінальної відповідальності (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 465/4621/16-к (провадження № 13-24кс19).

Відповідно до пункту 22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка булла заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Стягуючи із страховика шкоду, пов`язану із лікування позивача, а із винуватця шкоду, пов`язану з тимчасовою втратою працездатності, загальний розмір якої не перевищує ліміту відповідальності страховика, суд першої інстанції прийшов до невірного висновку про стягнення шкоди, пов`язаної з тимчасовою втратою працездатності позивача, в межах одного страхового випадку та в межах ліміту відповідальності страховика, саме з винуватця дорожньо-трпанспортної пригоди, внаслідок невірного тлумачення закону, і таке тлумачення суперечить суті відповідного виду страхування. Не змінює цього висновку і той факт, що відповідач (винуватець) засуджений вироком суду за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, і в межах цього кримінального провадження не заявлено цивільний позов.

Відтак, колегія суддів приходить до висновку, що шкода, пов`язана із втратою працездатності позивачем повинна бути відшкодована не винуватцем, а його страховиком у розмірі, обрахованому позивачем, який належним відповідачем - страховою компанією не спростовано, як і не спростовано підстав для здійснення такої виплати.

Щодо відшкодування моральної шкоди, то відповідно до положень статті 26-1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», якою цей Закон доповнено згідноіз Законом від5 липня 2012 року № 5090-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та яка була чинною на момент скоєння дорожньо-транспортної пригоди, страховиком (у випадках, передбачених підпунктами "г" і "ґ" пункту 41.1 та підпунктом "в" пункту 41.2 статті 41 цього Закону, - МТСБУ) відшкодовується потерпілому - фізичній особі, який зазнав ушкодження здоров`я під час дорожньо-транспортної пригоди, моральна шкода у розмірі 5 відсотків страхової виплати за шкоду, заподіяну здоров`ю.

Отже, судом першої інстанції невірно визначено підстави, розмір та суб`єктів відповідальності за спричинену позивачу моральну шкоду, що було помилково зроблено відповідно до положень пункту 22.3. статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», норми якого були чинними до 4 листопада 2012 року, у той час, як дорожньо-транспортна пригода сталася у 2016 році.

Враховуючи, що з відповідача - ПрАТ «Страхова компанія «Галицька» підлягає стягненню шкода, пов`язана з лікуванням та шкода, пов`язана з втратою позивачем працездатності, у загальному розмірі 83 132 грн. 83 коп. (5 500,83 + 77632,00), з нього також слід стягнути і моральну шкоду у розмірі 4 156 грн. 64 коп. (83 132,83 х 5%).

Поряд з цим моральна шкода підлягає стягненню і безпосередньо з винуватця, яка враховуючи вимоги розумності і справедливості, з огляду на обставини, пов`язані із її заподіянням, визначається колегією суддів у розмірі 10 000,00 грн.

Обґрунтовуючи своє рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини. В рішеннях у справах «РуїсТоріха проти Іспанії» (RuizTorijav. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, SERYAVINANDOTHERSv. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року Європейський суд з прав людини наголошує, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Консультативна рада європейських суддів у Висновку № 11 (2008) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначила, що «якість судового рішення залежить головним чином від якості його вмотивування. Виклад підстав прийняття рішення не лише полегшує розуміння та сприяє визнанню сторонами суті рішення, але, насамперед, є гарантією проти свавілля. По-перше, це зобов`язує суддю дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі рішення й забезпечують його правосудність; по-друге, це дає можливість суспільству зрозуміти, яким чином функціонує судова система» (пункти 34-35).В контексті вказаної практики колегія суддів вважає обґрунтування цієї постанови достатнім.

Пунктами першим та другим частини першої ст. 374 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Частиною 2 цієї статті визначено, що неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог слід скасувати та ухвалити у цій частині нове рішення, а в решті рішення слід залишити в силі, а апеляційну скаргу задоволити частково.

Статтею 382 ЦПК України, передбачено, що постанова суду апеляційної інстанції складається з резолютивної частини із зазначенням нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Згідно з частиною 13 статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно із ч. 6 ст.141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Враховуючи часткове задоволення апеляційним судом апеляційної скарги ОСОБА_1 та вимоги про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої злочином, а також беручи до уваги те, що при поданні позову ОСОБА_2 був звільнений від сплати судового збору на підставі п.п. 2, 6 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», колегія суддів приходить до висновку про стягнення з ПрАТ «СК «Галицька» в користь держави 1599 грн. 73 коп. судового збору та стягнення з ОСОБА_1 768 грн. 40 коп. судового збору.

Разом з тим, сплачений ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 1841 грн. 12 коп. за подання апеляційної скарги підлягає компенсації за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено-повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складання повного судового рішення. Повний текст даного судового рішення складено 21 січня 2021 року.

Керуючись ст. ст. 258, 259, 268, 367-369, 374 ч.1 п. п. 1, 2, 375, 376, 381-384, 390, 393 ЦПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 22 жовтня 2020 року в частині задоволених позовних вимог та додаткове рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 30 жовтня 2020 року скасувати та ухвалити в цій частині та в частині розподілу судових витрат нове рішення, яким позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ПрАТ «СК «Галицька» про відшкодування майнової та моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з ПрАТ «СК «Галицька» на користь ОСОБА_2 5 500, 83 грн. витрат на лікування, 77 632, 00 грн. - відшкодування втраченого заробітку (доходу) та 4156 грн. 64 коп. - моральної шкоди.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 10 000, 00 грн. моральної шкоди.

Стягнути з ПрАТ «СК «Галицька» в користь держави 1599 грн. 73 коп. судового збору.

Стягнути з ОСОБА_1 в користь держави 768 грн. 40 коп. судового збору.

Сплачений ОСОБА_1 судовий збір за подання апеляційної скарги у сумі 1841 грн. 12 коп. компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 21 січня 2021 року.

Головуюча Копняк С.М.

Судді: Бойко С.М.

Ніткевич А.В.