Номер провадження 22-ц/804/2615/21
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 листопада 2021 року Донецький апеляційний суд у складі:

головуючого судді Мальованого Ю.М.,

суддів: Агєєва О.В., Космачевської Т.В.,

за участю:

секретаря судового засідання Гладуха О.О.,

позивачки ОСОБА_1 ,

представника відповідача адвоката Мельника Д. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Бахмут Донецької області цивільну справу № 234/10941/20 за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «ДТЕК Донецькі електромережі» про відшкодування моральної шкоди, з апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Краматорського міського суду Донецької області від 15 липня 2021 року (суддя першої інстанції Лебединець Г.С.),-

В С Т А Н О В И В :

У липні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Акціонерного товариства «ДТЕК Донецькі електромережі» (далі АТ «ДТЕК Донецькі електромережі») про відшкодування моральної шкоди, який мотивований тим, що з 2006 року вона проживала в м. Донецьк та працю-вала в ПАТ ДТЕК, обіймала посаду електромонтера з експлуатації електролічильників споживачів. В її обов`язки входило: встановлення електролічильників, їх експлуатаційне обслуговування, перевірка схем обліку електроенергії, визначення придатності електролічильників та їх заміна, включення та відключення електролічильників, тощо.

15 квітня 2014 року Уряд України оголосив про початок «антитерористичної операції» і роз-вернув в східних областях країни збройні сили. До кінця квітня тимчасово виконуючий обов`язки президента України заявив, що Уряд більше не контролює в повній мірі ситуацію в Донецькій і Луганській областях, і було оголошено в країні «Стан повної бойової готовності». Інтенсивність військових дій на сході України стрімко росла. Незважаючи на кілька спроб забезпечити тривале перемир`я, включаючи підписану в лютому 2015 року другу Мінську угоду, все одно мали місце численні порушення режиму припинення вогню.

У Звіті про Дії у попередньому розслідуванню 2017 року, Канцелярією Прокурора Міжнарод-ного Кримінального Суду було визнано факт існування прямого військового протистояння між збройними силами Російської Федерації і України, з чого випливає, що найпізніше, з 14 липня 2014 року, паралельно з не міжнародним конфліктом, на сході України мав місце міжнародний збройний конфлікт.

Позивачка посилалася на те, що написала дві заяви на ім`я директора Донецьких міських елек-тричних мереж ОСОБА_2 , який в теперішній час обіймає посаду директора ТЕ «Донецькі міські електричні мережі» Республіканське Підприємство «РЕК» (за відомостями із вільних джерел мережі інтернет), про те, що українському підприємству на окупованій території працювати стає практично неможливо та дуже небезпечно. Просила роботодавця роз`яснити, хто відповідає за безпеку людей, які мають щодня працювати в місті Донецьк - на території, де не пра-цює українське законодавство, не функціонують українські органи влади, де панує суцільне безза-коння. Вона практично щодня стикалася з ненавистю та упередженим ставленням до неї, як до працівника українського підприємства. Під час своїх планових візитів позивач мала обов`язково пред`являти своє посвідчення з фото та гербом України. Багатьом споживачам той факт що ПАТ ДТЕК є українським підприємством дуже не подобався. Споживачі, яких відвідувала позивач по роботі, були агресивно налаштовані, часто не відчиняли двері, загрожували зброєю. Позивачка про це скаржилася керівництву, а саме начальнику відділу охорони праці Донецьких ДРЕС ОСОБА_3 , на те, що дуже багато військових, які погрожують фізичною розправою. Проте, керівництво ПАТ ДТЕК, яке було на той момент в місті Донецьку, повністю ігнорувало її заяви.

03 лютого 2017 року вона взяла завдання на виконання робіт в Пролетарському районі, підпи-сала журнал інструктажу та журнал видачі завдання в офісі ПАТ ДТЕК по вулиці Складська, 16, місто Донецьк. Вирішила йти на роботу по вулиці Постишева, там знаходився офіс Донецькобле-нерго, оскільки жодної інструкції або затвердженого маршруту яким електромонтери, що працю-ють в ПАТ ДТЕК «Донецькобленерго», повинні слідувати до місць перевірки електролічильників не було. Мала на меті дізнатися, чи є якісь письмові відповіді від керівництва на її ім`я щодо на-писаних заяв. Однак до «Донецькобленерго» вона не дійшла, тому що її незаконно затримали, одягнули пакет на голову, посадили на заднє сидіння авто, пристебнули наручники руками назад і повезли. Привезли її до Ворошилівського районного відділка міліції міста Донецьк, де стали допи-тувати, не знімаючи пакета з голови. Допит тривав близько 20-ти годин. Весь цей час її били по голові, погрожували фізичною розправою, піддавали психологічному тиску, знущалися: не давали пити воду і сходити до туалету, звинувачували у тому, що вона шпигун, обшукали її, роздягали до нижньої білизни і фотографували з папером, на якому було написано ДТЕК і її персональні дані. Вона знаходилася у шоковому стані, оскільки не очікувала, що таке можливо в сучасному світі.

Таким чином події продовжувались до 09 лютого 2017 року: допити, побиття, приниження, погрози фізичною розправою.

Після допитів її вивезли в наступне місце несвободи, яке знаходилося в приміщенні колиш-нього заводу «Ізоляція» - режимний об`єкт на території колишнього арт-центру, який в свою чергу розміщений в межах колишнього заводу. Умови тримання були не людські. Годували два рази на добу: вранці і ввечері - 130 грам каші і 40 грам тушонки. В таких умовах її тримали до 21 березня 2017 року.

21 березня 2017 року її перевели до слідчого ізолятора м. Донецьк. Перевозили з пакетом на голові, в наручниках. В камері, в яку її помістили, були ліжка - нари зварені з металу; матраца практично не було, постільної білизни не дали, ковдра була вся в дірках. В камері була антисані-тарія. Поряд знаходилася кухня, де готували їжу для обслуговуючого персоналу. В приміщенні була велика кількість тарганів. Перші дев`ять днів їжі їй не давали. До усіх фізичних знущань до-давався постійний психологічний тиск, погрози й знущання.

Після численних допитів був суд. Позивачку звинувачували в тому, що вона працює на спеці-альні служби України. Вирок суду ДНР - 17 років позбавлення волі. Після винесення вироку пози-вачка знаходилась у СІЗО до звільнення з полону 27 грудня 2017 року.

Факт перебування позивачки у полоні бойовиків незаконних збройних формувань у період з 03 лютого 2017 року по 27 грудня 2017 року також підтверджується довідкою, виданою штабом АТЦ при СБУ.

Після полону позивачку відправили у лікарню Феофанія на обстеження та лікування.

В провадженні слідчого відділу Селидівського відділення поліції Покровського відділу поліції ГУНП в Донецькій області відкрито кримінальне провадження № 0000632 за ч. 2 ст. 146 КК України за фактом незаконного позбавлення волі позивача.

Позивачка зазначила, що відповідач з початку проведення АТО до 13 березня 2017 року (да-та подання заяви до правоохоронних органів про вчинення злочину) не виконував своїх обов`язків, передбачених ст. 6 ЗУ «Про охорону праці»; не розробив інструкцій для працівників щодо порядку дій при обстрілах, загрозах від озброєних людей, не провів навчання та інструктажі, не дав працівникам вибір працювати в небезпечних умовах чи не виходити на роботу із збереженням заробітної платні; не було врегульовано питання стосовно охорони під час прове-дення планових візитів до споживачів електричної енергії. Виконання посадових обов`язків здійснювалося в умовах, які загрожували її життю.

За твердженням позивачки вона, як працівник відповідача та її колеги, не були належним чи-ном проінформовані про небезпеку, про стратегію роботи установи, про можливі заходи по еваку-ації, за період з 2014 (час проголошення так званої ДНР) та до 03 лютого 2017 року (день затри-мання позивачки) не було проведено загальних зборів працівників, не запропоновано змінити робоче місце, або взяти відпустку. На неодноразово подані нею службові записки та заяви стосовно того, хто відповідає за безпеку людей, яких відправляють на роботу до споживачів, вона не отримала жодної відповіді.

Ігнорування її заяв, небажання відповідачем надати актуальну інформацію призвели до неза-конного затримання позивачки, жахливих наслідків, знущань, катувань, погіршення фізичного та психологічного стану, настання непоправних наслідків. Вказувала, що неодноразово повідомляла керівництву ПАТ ДТЕК про погрози фізичною розправою та погрози зброєю при безпосереднім виконанні нею своїх посадових обов`язків. На думку позивачки, ПАТ ДТЕК приймало участь в приховуванні даних і перешкоджало отриманню інформації своїми працівниками.

Наголошувала на тому, що в разі володіння нею актуальною, правдивою інформацією, вона мала б можливість прийняти для себе рішення, чи готова вона працювати в небезпечних для життя умовах та загрозах її безпеці. На її думку, існував прямий зв`язок між умовами, які склалися в місті Донецьк та існуючою на той момент небезпекою, з умовами виконання своїх безпосередніх обов`язків. Відтак, порушення її права на отримання інформації, спричинило безпосередню, сер-йозну і реальну загрозу для її життя та здоров`я.

Знаходження позивачки в полоні у сепаратистів, жорстоке поводження з нею з боку самопро-голошених ополченців, призвели до появи негативних психосоматичних та емоційних змін, обу-мовили порушення фізичної та психоемоційної сфер існування особистості, які до теперішнього часу перешкоджають можливостям активної та повноцінної життєдіяльності, викликали появу негативних психологічних переживань, спричинили моральні страждання.

Під час проведення АТО та під час створення та існування «самопроголошеної ДНР» відпові-дачем не були створені належні, безпечні і здорові умови праці; не були переглянуті та доповнені інструкції з охорони праці; не були переглянуті та імплементовані заходи задля оцінки ризиків, яких не можна уникнути. Керівництво відповідача не забезпечило повне і вичерпне інформування працівників з питань охорони праці про можливі небезпечні ситуації.

Позивачка вважає, що ігнорування відповідачем її заяв призвело до незаконного затримання, фізичного та психологічного катування, знущання, принизливого поводження із нею.

Наслідками її незаконного затримання та позбавлення волі стало погіршення її фізичного здо-ров`я, виникнення низки захворювань. Шкідливих наслідків зазнав також її психологічний стан, травмована її психіка. Травмуючі знущання над нею протягом 11 місяців супроводжують її щодня у всіх життєвих обставинах. Пролонгований стрес перешкоджає діяти механізму успішної адапта-ції і веде до порушеного соціального функціонування. Психотравмуючі чинники, пов`язані не тільки з пережитим у полоні, але і з обставинами потрапляння в полон, а саме: захопленням під час виконання нею своїх робочих обов`язків, незабезпеченням своєчасної евакуації персоналу з боку керівництва відповідача, відсутністю інформування співробітників, їх захисту і будь-яких зусиль зі звільнення із-за грат.

Зазначала, що в теперішній час вона не працює, оскільки має обмаль внутрішнього ресурсу знайти роботу, внаслідок отриманих психологічних травм, вести повноцінне соціальне життя. Вказані обставини викликають у неї постійний стрес внаслідок душевного болю.

Згідно експертного висновку щодо спричиненої їй моральної шкоди, моральні страждання по-зивача є тривалими та такими, які триватимуть і надалі, тобто є невідновними, тобто триватимуть довічно; страждання позивача виникли також через загрози, очікування неминучого не лише з 03 лютого 2017 року по 27 грудня 2017 року, але і до вказаної події. Експерт наголосив, що обстави-ни справи та негативні наслідки у позивача знаходяться в причинно-наслідковому зв`язку.

Розмір моральної шкоди позивачкою визначений у сумі 3 000 000 грн., який на її думку є справедливою та адекватною компенсацією заподіяних страждань.

З урахуванням наведеного, просила стягнути з відповідача на її користь моральну шкоду у вказаному розмірі.

Рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 15 липня 2021 року відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до АТ «ДТЕК Донецькі електромережі» про відшкоду-вання моральної шкоди.

Не погоджуючись із рішенням суду, позивачка ОСОБА_1 , в апеляційній скарзі, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду, викладених у рішенні, обставинам справи, просить скасувати рішення Краматорського міського суду Донецької області від 15 липня 2021 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги у повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що в оскаржуваному рішенні зазначено, що відповідач надав письмові докази, які підтверджують доводи щодо вжиття товариством заходів в умовах озброєного конфлікту, щодо інформування працівників про умови праці на неконтрольо-ваній території та можливості переведення, за наявності відповідного волевиявлення працівника, на контрольовану територію. Дане твердження позивачка вважає не об`єктивним, таким, що не відповідає дійсності та повністю ігнорує її аргументи. Під час розгляду справи вона зазначала, що їй не було запропоновано переведення на інше місце роботи на підконтрольних українській владі територіях, відповідач не надав документи про ознайомлення позивачки з наказом про переведен-ня працівників, і з 2995 співробітників підприємства, які виконували свої щоденні функціональні обов`язки на тимчасово непідконтрольній території було переміщено в інші міста для роботи лише вісім і тільки у липні 2016 року. Вказане не було прийнято судом до уваги. Доказів про те, що по-зивачка була поінформована, проходила інструктаж, отримувала інструкції, була ознайомлена з засобами захисту та іншими документами щодо безпеки під час виконання своїх професійних обов`язків відповідач не надав, як не надав і доказів, що відповідні накази та інструкції існували на момент її роботи в місті Донецьку протягом 2014-2017 років.

Позивач не погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність беззаперечних доказів вини роботодавця у спричиненні позивачу моральної шкоди та причинного зв`язку між діями роботодавця та наслідками у вигляді шкоди. Факт незаконного затримання відбувся під час виконання позивачкою своїх безпосередніх посадових обов`язків і виконувала вона їх в режимі постійної небезпеки більше двох років. Невиконання відповідачем своїх безпосередніх обов`язків щодо створення належних, безпечних і здорових умов праці, незабезпечення інформування про можливі небезпечні ситуації, про вжиті заходи для їх запобігання або їх ліквідації та про дії пра-цівників в цих ситуаціях призвело до її незаконного затримання представниками незаконних збройних угрупувань. Якщо б відповідачем була створена належна, адаптована та оновлена полі-тика охорони праці, позивач мала б можливість самостійно вибирати чи працювати їй в таких умовах чи ні. Фактично велась політика замовчування, не було зібрань, нарад, щоденних інструк-тажів людей, які вимушені пересуватися по вулицях з озброєними особами та заходити до них в оселі. Тому позивачка вважає, що судом було невірно застосовано ч. 6 ст. 5 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території Укра-їни" в частині покладення відповідальності на Російську Федерацію як на державу, що здійснює окупацію.

Підсумовуючи зазначає, що судом першої інстанції не було взято до уваги суттєві факти ви-кладені нею. Висновки суду ґрунтуються на недостатньо досліджених і неналежно оцінених мате-ріалах, що є істотним порушенням норм матеріального права.

У відзиві на апеляційну скаргу позивачки відповідач АТ «ДТЕ Донецькі електромережі» вка-зує, що вважає її необґрунтованою та безпідставною, а рішення Краматорського міського суду Донецької області від 15 липня 2021 року законним, обґрунтованим та таким, що відповідає нор-мам чинного законодавства України. Суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсут-ність взаємозв`язку між трудовими відносинами позивача і Товариства та захопленням позивача у заручники та отримання шкоди останньою. Дії Товариства не містять в собі обов`язкових складо-вих правопорушення, що можуть стати підставою для відшкодування моральної шкоди позивачу.

Позивачкою до апеляційного суду надано відповідь на відзив відповідача на апеляційну скар-гу, в якій ОСОБА_1 наголошує, що на її думку очевидний зв`язок між невиконанням відповіда-чем вимог законодавства по охороні праці і її затриманням. Порушення прав позивачки відбулося з причини невиконання норм законодавства з охорони праці (не була розроблена внутрішня нор-мативна документація щодо змінених умов роботи з огляду на ситуацію з 15 квітня 2014 року, не було повідомлено відповідний орган виконавчої влади про неможливість створити безпечні умови праці); системного не інформування працівників щодо змінених умов праці в умовах підвищеної небезпеки, особливо тих, хто безпосередньо контактував зі споживачами зокрема позивачку, яка обслуговувала прилади в приміщеннях споживачів; неузгодження нових схем роботи, які були б безпечні для працівників (мінімізація взаємодії позивача зі споживачами, враховуючи небезпеку та наявність зброї у споживачів, агресивну реакцію на посвідчення синьо-жовтого кольору та гербом України, тощо). Не погоджуючись із аргументами відповідача, вважає незаконною бездіяльність відповідача щодо спричинення їй моральної шкоди, а факти, викладені у відзиві на апеляційну скаргу не обґрунтованими.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неу-переджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно частин 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наяв-ними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи по-силаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

В судовому засіданні апеляційного суду позивачка ОСОБА_1 підтримала доводи апеляцій-ної скарги, просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким її вимоги за-довольнити у повному обсязі.

Представник відповідача АТ «ДТЕК Донецькі електромережі» Мельник Д. В. проти апеляцій-ної скарги заперечував, просив рішення суду залишити без змін.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм пра-ва, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються, суд апеляційної інстанції дійшов ви-сновку про відмову у задоволенні апеляційної скарги позивачки з огляду на наступне.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку про підтвердження відповідачем факту вжиття товариством заходів в умовах озброєного конфлікту щодо інформування працівників про умови праці на неконтрольованій території та мо-жливість переведення, за наявності відповідного волевиявлення працівника, на контрольовану територію. Вважаючи доведеним позивачкою факт заподіяння їй моральної шкоди через перебу-вання у полоні незаконного збройного формування, дійшов висновку, що сама по собі констатація факту про спричинення моральної шкоди позивачці не може бути беззаперечною підставою для її відшкодування без доведеності її заподіяння відповідачем та наявного причинного зв`язку між діями роботодавця та наслідками. Беззаперечних доказів вини роботодавця у спричиненні позива-чці моральної шкоди та причинного зв`язку між діями роботодавця та наслідками у вигляді шкоди судом не здобуто. В оскаржуваному рішенні суд першої інстанції зробив висновок про те, що по-зивачці перебуванням у полоні було завдано моральної шкоди, проте АТ «ДТЕК Донецькі елект-ромережі» не є належним відповідачем у справі.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги апеляційний суд в цілому погоджується з висновками суду першої ін-станції.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що з 2006 року ОСОБА_4 працювала електромонтером в ПАТ «ДТЕК Донецькі електромережі» та продовжувала працювати на посаді на непідконтрольній території.

03 лютого 2017 року її затримали представники незаконних збройних формувань. Після цього вона утримувалася у СІЗО м. Донецька та перебувала у полоні по день її звільнення 27 грудня 2017 року. Вироком суду квазіреспубліки «ДНР» її було засуджено до 17 років позбавлення волі.

Згідно повідомлення Штабу Антитерористичного центру при СБУ від 16 січня 2018 року та від 20 листопада 2019 року ОСОБА_1 03 лютого 2017 року потрапила у заручники до незакон-них збройних формувань в районі проведення АТО та була визволена 27 грудня 2017 року (а.с. 43, 44 т. 1).

Згідно повідомлення СУ ГУПН в Донецькій області від 20 березня 2018 року № 2221/20/02-2018 та Витягу з ЄРДР, в провадженні Селидівського ВП Покровського ВП ГУНП в Донецькій області перебуває кримінальне провадження № 0000632 від 06 березня 2017 року за ч. 2 ст.146 КК України, за фактом незаконного позбавлення волі ОСОБА_1 (а.с. 46, 47 т. 1) Відповідно до нотаріально засвідчених заяв ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , які перебували у по-лоні незаконних збройних формувань разом із позивачем в районі проведення АТО, позивач мала незадовільний стан здоров`я, нелюдські умови утримання в СІЗО (а.с. 48-51 т. 1).

Факт незадовільного стану фізичного здоров`я позивачки ОСОБА_1 підтверджується випис-кою з історії хвороби № 5889/2 КЛ «Феофанія», діагностичними висновками від 29 грудня 2017 року, 30 грудня 2017 року, 15 січня 2018 року (а.с.52 59 т.1 ).

Згідно довідки ГО «Блакитний птах» від 06.09.2019 року ОСОБА_1 отримує психологічний супровід адаптації та подолання наслідків катування та полону з 15.01.2018 року по теперішній час (а.с. 60 т. 1).

Згідно висновку психологічного дослідження «Selev Consulting Group» від 12 травня 2020 року була визначена тривалість та глибина моральних страждань у зв`язку із перенесеними фі-зичними та психологічними стражданнями. Так, експерт прийшов до висновку, що відновити психологічне благополуччя ОСОБА_1 можливо лише справедливою та адекватною компенса-цією спричинених їй страждань. Оскільки жодна сума принципово не може компенсувати спричинені страждання такого ступеню, сума, яку просить ОСОБА_1 є психологічно адекватною та справедливою (а.с. 63-64 т. 1).

Під час розгляду справи позивачка стверджувала, що 03 лютого 2017 року в офісі ДТЕК по вул. Складська, 16 в м. Донецьку вона отримала завдання на виконання робіт у Пролетарському районі, підписала журнал інструктажу та журнал видачі завдання в офісі ДТЕК, після чого вирі-шила зайти до головного офісу ДТЕК по вул. Постишева, 99 з приводу її звернень до керівництва компанії про неналежні умови праці робітників в умовах бойових дій. Однак, по дорозі її затрима-ли представники незаконних збройних формувань. Доказів факту отримання завдання позивачем суду не надано.

В свою чергу відповідачем в обґрунтування своєї позиції щодо вжиття товариством всіх мож-ливих в умовах озброєного конфлікту заходів забезпечення безпеки працівників надані: наказ № 289-ОД від 08 травня 2015 року про організацію діяльності на непідконтрольній території щодо проведення розподілу бухгалтерських операцій, кадрового обліку на контрольованій та неконтро-льованій територіях (а.с. 120-121 т.1); копію заяви відповідача від 16 березня 2017 року про вчи-нення кримінального правопорушення незаконного блокування невідомими особами діяльності підприємства та відсутність можливості забезпечувати безпеку життя та здоров`я співробітників (а.с. 122-124 т. 1); витяг з ЄДРД від 18 березня 2017 року у кримінальному провадженні № 0000150 за вказаною заявою (а.с. 125-130 т. 1); лист ПАТ «ДТЕК Донецькобленерго» від 17 березня 2017 року № 01/1723/ис, яким Товариство повідомило відповідні державні установи про втрату контролю над здійсненням господарської діяльності на неконтрольованій території (а.с. 131-134 т. 1); наказ № 188а-ОД від 17 березня 2017 року про припинення виробничої діяльності підприємства із використанням майна ПАТ «ДТЕК Донецькобленерго», над яким втрачений конт-роль з 13 березня 2017 року (а.с. 135 т. 1); наказ № 690-к від 11 липня 2016 року про переведення ОСОБА_7 на контрольовану територію з підписом про ознайомлення; наказ № 685-к від 20 липня 2016 року про переведення сімох працівників (а.с. 136, 137-138 т. 1); наказ № 648-ОД від 17 вересня 2014 року про введення в дію конспекту цільового інструктажу та пам`ятки з питань до-тримання заходів безпеки та поведінки в зоні бойових дій; додаток № 1 до вказаного наказу пам`ятка; додаток № 2 до вказаного наказу конспект цільового інструктажу; наказ № 105-ОД від 25 лютого 2015 року Про Правила взаємодії та комунікації між керівником та підлеглими в разі обстрілів; додаток № 1 до наказу Правила взаємодії; наказ № 583-ОД від 18 вересня 2015 року Про введення в дію карток ризиків з додатками; лист ПАТ «ДТЕК Донецькобленерго» від 19 гру-дня 2014 року № 14-20/646 щодо необхідності проведення з робітниками інструктажу про дотри-мання заходів безпеки з додатком (а.с. 139-187 т. 1).

Звертаючись з цим позовом до суду, ОСОБА_1 зазначила, що відповідач по справі підприєм-ство АТ ДТЕК в місті Донецьку як роботодавець не створив належні, безпечні і здорові умови праці. Підприємством не були переглянуті та не доповнені інструкції з охорони праці, не були імплементовані заходи задля оцінки ризиків, яких не можна уникнути, керівництво підприємства не забезпечило повне і вичерпне інформування працівників з питання охорони праці про можливі небезпечні ситуації.

Зважаючи на викладене, спір між сторонами витікає суто з трудових правовідносин.

Загальні положення про стягнення моральної шкоди передбачені статтями 23 та 1167 ЦК України.

Зокрема, згідно зі ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, за-вданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юри-дичної особи, яка її завдала: якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Частинами 1 та 2 ст. 153 КЗпП України визначено, що на всіх підприємствах, в установах, ор-ганізаціях створюються безпечні і нешкідливі умови праці. Забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

Відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втра-ти нормальних життєвих зав`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством (ст. 237-1 КЗпП України).

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошо-вого відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є під-ставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (ч. 3 ст. 23 ЦК України).

Таким чином, суд, вирішуючи позовну вимогу про стягнення моральної шкоди з роботодавця, має перш за все встановити ступінь вини роботодавця у завданні моральної шкоди позивачу.

Верховний Суд України у постанові від 25 квітня 2012 року справа № 6-23цс12 сформулював основні підходи до відшкодування моральної шкоди у разі порушення прав працівника. Так, Вер-ховний Суд України указав, що норма ст. 237-1 КЗпП України містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповнова-женим ним органом завданої працівнику моральної шкоди.

За змістом указаного положення закону підставою для відшкодування моральної шкоди є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням стано-вища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виник-ли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та ін-ших обставин.

Норми КЗпП України не містять будь-яких обмежень чи виключень для компенсації мораль-ної шкоди в разі порушення трудових прав працівників, а ст. 237-1 цього Кодексу передбачає пра-во працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, зокрема, повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у її житті та з урахуванням інших обстави.

Тобто за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звіль-нення або переведення, невиплати належних йому грошових сум тощо) відшкодування моральної шкоди на підставі ст. 237-1 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати.

Отже компенсація завданої моральної шкоди може мати місце лише за умови порушення прав працівника у сфері трудових відносин.

Частиною 2 п.5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шко-ди» визначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язко-вому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підляга-ють: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача, вини останнього в її заподіянні.

Вищевказані складові є необхідними елементами складу цивільного правопорушення, як підс-тави деліктної відповідальності.

Відшкодування моральної шкоди, як вид відповідальності роботодавця за заподіяну працівни-кові моральну шкоду передбачає наявність умов і підстав її настання. Лише наявність усіх чоти-рьох вказаних умов є підставою для задоволення позову про відшкодування моральної шкоди і відсутність хоча б однієї з них свідчить про необґрунтованість та недоведеність відповідних позо-вних вимог.

Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (безді-яльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює запо-діяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Особа (фізична чи юридична) звільняється від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди, якщо доведе, що остання заподіяна не з її вини. Відповідальність вини заподіювача шкоди без вини може мати місце лише у випадках спеціально передбачених законодавством.

Як вбачається з обставин справи та підтверджено позивачкою ОСОБА_1 у судовому засіданні апеляційного суду, 03 лютого 2017 року після отримання завдання в офісі ПАТ ДТЕК по вулиці Складська,16 у місті Донецьку на виконання робіт в Пролетарському районі, вона з власної ініціа-тиви вирішила відвідати офіс "Донецькобленерго", що знаходиться в іншому районі, де мала намір справитися щодо можливих відповідей керівництва на свої письмові звернення.

Позивач зазначає, що жодної інструкції або затвердженого маршруту яким електромонтери, що працюють в ПАТ ДТЕК "Донецькобленерго" повинні слідкувати до місць перевірки електролі-чильників не існує.

Разом з тим слід зазначити, що під час затримання позивачки вона, перебуваючи у трудових відносинах з ПАТ ДТЕК "Донецькобленерго", займалася не виконанням отриманого наряд-завдання, а мала намір відвідати офіс "Донецькобленерго" з вище зазначеним наміром.

За таких обставин колегія суддів вважає необґрунтованим довід позивачки про її затримання та ув`язнення саме при виконанні трудових обов`язків.

Аналізуючи вказані норми права та обставини даної справи колегія суддів погоджується з ви-сновком суду першої інстанції, що без доведення заподіяння позивачу моральної шкоди та наяв-ного причинного зв`язку між діями роботодавця та наслідками сама лише констатація факту спри-чинення моральної шкоди не може бути підставою для стягнення моральної шкоди з роботодавця.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Ко-дексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенст-ва права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З огляду на вказане колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсу-тність вини роботодавця у спричиненні позивачці моральної шкоди внаслідок незаконного затри-мання та перебування у полоні та причинного зв`язку між діями роботодавця та наслідками у ви-гляді шкоди.

Порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов`язковими підставами для скасування судового рішення, апеляційний суд не встановив.

Згідно із ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без за-доволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рі-шення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів приходить до висновку про залишення без задоволення апеляційної скарги по-зивачки ОСОБА_1 , а судового рішення без змін.

Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати об-ґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення зако-нодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, пи-тання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст. 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції також враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішен-ня на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтвер-джувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Фран-ції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційна скарга ОСОБА_8 залишена без задоволена, позивач звільнена від сплати судового збору відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», як позивач у спра-ві про відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодження здоров`я, тому підстав для перерозподілу судових витрат в апеляційному порядку не вбачається.

Керуючись ст. ст. 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Крама-торського міського суду Донецької області від 15 липня 2021 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повне судове рішення складено 17 листопада 2021 року.

Судді: