Ухвала

18 січня 2021 року

м. Київ

справа № 308/762/20

провадження № 61-693ск21

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Висоцької В. С., Грушицького А. І.

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 14 липня 2020 року та постанову Закарпатського апеляційного суду від 21 грудня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Закарпатської митниці Державної фіскальної служби України, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Закарпатської митниці Державної фіскальної служби України та Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди

Свої позовні вимоги обґрунтував тим, що 23 вересня 2017 року під час перетину державного кордону України на митному посту «Тиса» Закарпатської митниці Державної фіскальної служби України, в якості пасажира на мікроавтобусі, що слідував по смузі руху «зелений коридор», у ході проведення відповідних митних формальностей по огляду супроводжуваного ним дозволених для переміщення через митний кордон товарів, інспекторами Закарпатської митниці було допущено ряд порушень, зокрема, неналежне поводження при огляді його речей, порушення норм етичної поведінки, безпідставне вилучення (без складання відповідного акту) транспортного листа № SE3457036 від 23 вересня 2017 року. Після проведення закінченого поглибленого огляду, працівники митниці проінформували його про відсутність будь-яких порушень, що стверджується наданою на його вимогу копією акту огляду. Як наслідок, його митним органом разом з іншими пасажирами транспортного засобу було пропущено на територію України.

Посилався, що після отримання по пошті 27 лютого 2018 року листа митниці про необхідність його явки до митного орану, як він гадав з приводу поданої ним усної заяви на протиправні дії інспекторів митниці під час його перетину 23 вересня 2017 року митного кордону, на нього 07 березня 2018 року було складено протокол про порушення митних правил № 1323/30500/18 за адміністративне правопорушення, передбачене частиною першою статті 483 МК України, який він відмовився підписати.

Зауважував, що митним органом, без його відому, незаконно проводилися дії по збору і розповсюдженню відносно нього інформації із залученням технічних засобів, фотозйомки, запитів до іноземної держави тощо.

Звертав увагу і на те, що листом митниці від 06 квітня 2018 року № 07.70.20.3-1.20/4690 підтверджено протиправність дій інспектора митного органу від 23 вересня 2017 року щодо проведення відносно нього митних формальностей до внесення їх у систему АСМО «Інспектор».

Зважаючи на тривалий захист своїх порушених прав митницею з 07 березня 2018 року по 12 листопад 2019 року у різних гілках влади, в тому числі судової, і, як наслідок, 12 листопада 2019 року постановою Закарпатського апеляційного суду констатовано, що всі зібрані відносно нього докази, процедура їх зібрання та обставини викладені в зазначеному вище протоколі про порушення митних правил є сумнівними, твердив про заподіяння йому митницею моральної шкоди, яка полягає у фізичному болі (погіршення стану здоров`я), душевних стражданнях, приниженні його честі і гідності, ділової репутації, порушенні нормального способу життя.

За таких обставин просив визнати нанесення йому моральної шкоди внаслідок протиправних дій та бездіяльності Держави Україна в особі Закарпатської митниці ДФС та стягнути за рахунок коштів Державного бюджету України на його користь 150 000 грн на відшкодування моральної шкоди шляхом їх списання з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 14 липня 2020 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Постановою Закарпатського апеляційного суду від 21 грудня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 14 липня 2020 року залишено без змін.

11 січня 2021 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку звернувся до Верховного Суду із касаційного скаргою на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 14 липня 2020 року та постанову Закарпатського апеляційного суду від 21 грудня 2020 року у вказаній вище справі, в якій просив скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити постанову про задоволення позову.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки скарга подана на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) не підлягають касаційному оскарженню: судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України передбачено, що для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Частиною дев`ятою статті 19 ЦПК України передбачено, що для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення.

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» передбачено, що у 2021 році прожитковий мінімум на одну працездатну особу в розрахунку на місяць установлено в розмірі з 01 січня 2021 року (на час подання касаційної скарги) - 2 270 грн.

Предметом спору у цій справі є визнання нанесення моральної шкоди ОСОБА_1 внаслідок протиправних дій та бездіяльності Держави Україна в особі Закарпатської митниці ДФС та стягнення за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 150 000 грн на відшкодування моральної шкоди.

Зазначена справа є незначної складності та не належить до виключень із цієї категорії, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.

Малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, ураховуючи, що частина шоста статті 19 ЦПК України належить до Загальних положень цього Кодексу, які поширюються й на касаційне провадження, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу малозначною.

Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення.

Посилання на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судові рішення у малозначній справі підлягають касаційному перегляду, касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять.

Верховним Судом досліджено та взято до уваги: ціну позову, предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства й не встановлено передбачених законом підстав для перегляду оскаржуваних судових рішень в касаційному порядку.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цих Рекомендацій скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

При цьому, застосування передбаченого законодавством порогу retione valoris (ціна позову) для подання скарг до Верховного Суду є правомірною та обґрунтованою вимогою, враховуючи саму суть повноважень Верховного Суду щодо розгляду лише справ відповідного рівня значущості («Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року, § 36.

Наведене повністю узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини (далі - Суд) згідно з якою умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на

особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції), «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії)).

Суд вказує, що важко погодитись з тим, що Верховний Суд, у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволяло йому відфільтровувати справи, що надходять на розгляд до нього, зобов`язаний враховувати помилки, яких припустилися суди нижчої інстанції при визначенні того, чи надавати доступ до нього. Ухвалення іншого рішення могло б суттєво завадити роботі Верховного Суду і унеможливило б виконання Верховним Судом своєї особливої ролі. У практиці Суду вже підтверджувалося, що повноваження Верховного Суду визначати свою юрисдикцію не можуть обмежуватися у такий спосіб (п. 122 рішення у справі «Zubac v. Croatia» (Зубац проти Хорватії) від 05 квітня 2018 року).

З урахуванням наведеного, оскільки ОСОБА_1 подав касаційну скаргу на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню, у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити.

Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 2 частини шостої, частиною дев`ятою статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 14 липня 2020 року та постанову Закарпатського апеляційного суду від 21 грудня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Закарпатської митниці Державної фіскальної служби України, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: І. В. Литвиненко

В. С. Висоцька

А. І. Грушицький