Справа № 311/149/21 Провадження № 2-з/311/3/2021
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

про відмову у забезпеченні позову до подачі позовної заяви

21 січня 2021 року м. Василівка

Суддя Василівського районного суду Запорізької Сидоренко Ю.В., розглянувши заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову,

В С Т А Н О В И В:

19 січня 2021 року до Василівського районного суду Запорізької області надійшла заява ОСОБА_1 про вжиття заходів забезпечення позову до подачі позовної заяви. В обґрунтування поданоЇ заяви ОСОБА_1 посилається на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який був зареєстрований та проживав за адресою: АДРЕСА_1 . Після смерті ОСОБА_2 , його діти - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , у межах шестимісячного строку для прийняття спадщини звернулися до Василівської державної нотаріальної контори Запорізької області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро) із відповідними заявами про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_2 .

Проте, до складу спадкового майна, окрім належного особисто померлому житлового будинку АДРЕСА_1 , увійшов і автомобіль FIAT FLORIO, загальний легковий - загальний пасажирський, 2008 року випуску, червоного кольору, реєстраційний номер НОМЕР_1 , який був придбаний нею з ОСОБА_2 в листопаді 2019 року, в період часу, коли вони перебували у фактичних шлюбних відносинах та проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу. А тому заявник ОСОБА_1 вважає, що цей автомобіль є спільною сумісною власністю подружжя, та у зв`язку із цим підлягає спадкуванню Ѕ його частки, яка припадає на спадкодавця нині покійного ОСОБА_2 , а не ціла частина автомобіля. Проте, ці обставини заперечуються і не визнаються зі сторони ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , а тому з метою захисту свого права власності на вказаний вище автомобіль, як зазначає заявник ОСОБА_1 , у неї виникла необхідність звернутися до Василівського районного суду Запорізької області з позовом про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання автомобіля спільною сумісною власністю подружжя та визнання права власності на Ѕ частку автомобіля.

Також заявник ОСОБА_1 вказує, що на час її звернення до суду з позовом, з яким вона має намір звернутися до суду, сплив шестимісячний строк на подання заяв від спадкоємців про прийняття спадщини після смерті її чоловіка, і нотаріус має законне право видавати свідоцтво про право на спадщину за законом спадкоємцям, якими є діти померлого - відповідачі по справі ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , яким може бути видане свідоцтво про право на спадщину за законом по 1/3 частині автомобіля кожному, замість 1/6 їх частини, що становить половину частки померлого в даному автомобілі.

У зв`язку з викладеним, заявник ОСОБА_1 вважає необхідним застосувати заходи забезпечення позову у вигляді заборони Василівській державній нотаріальній конторі Запорізької області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) видавати свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , на автомобіль FIAT FLORIO загальний легковий - загальний пасажирський, 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , та у накладенні арешту на цей автомобіль, оскільки у протилежному випадку, як зазначає заявник, відповідачі матимуть змогу отримати свідоцтва про право на спадщину на автомобіль, в якому буде зазначена їх частки - по 1/3 кожному та реалізувати її третім особам, що в подальшому утруднить та зробить неможливим поновлення її права на Ѕ частину даного автомобіля, який був придбаний ними з померлим 23.11.2019 року ОСОБА_2 в листопаді 2019 року, в період часу, коли вони перебували у фактичних шлюбних відносинах та проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу.

У поданій до суду заяві, посилаючись на положення ст.ст.43,149,150 ЦПК України, ОСОБА_1 просить: заборонити Василівській державній нотаріальній конторі Запорізької області Південно - Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) (71601, місто Василівка, вулиця Театральна, 14, Запорізької області) видавати свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , на автомобіль БІАТ РІХЖШО, загальний легковий - загальний пасажирський, 2008 року випуску, червоного кольору, реєстраційний номер НОМЕР_1 , та накласти арешт на вищезазначений автомобіль.

Вивчивши заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову, проаналізувавши зміст доданих до заяви документів, виходячи із пов`язаності заходів забезпечення позову з предметом спору, співмірності таких заходів заявленим позовним вимогам і відповідності виду забезпечення позову позовним вимогам, оглянувши матеріали поданої заяви, суд вважає, що заява про забезпечення позову задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до п.п.1,2 ч.1 ст.150 ЦПК України позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб, забороною вчиняти певні дії.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.151 ЦПК України, серед іншого заява про забезпечення позову повинна містити, зокрема, предмет позову та обґрунтування необхідності забезпечення позову.

Тобто, для обґрунтування забезпечення позову повинна бути підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову.

Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду, наприклад, реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації.

Відповідно до ч.3 ст.152 ЦПК України види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Частиною 1 статті 153 ЦПК України встановлено, що заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи (учасників третейського (арбітражного) розгляду).

Згідно роз`яснень, наданих в пункті 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» № 9 від 22.12.2006 року, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Вирішуючи питання про забезпечення позову та приймаючи відповідне рішення, суд зобов`язаний враховувати обставини, якими заявник обґрунтовує свої вимоги, та зазначені ним докази, що підтверджують кожну обставину, а також має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

У пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 22.12.2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» зазначено, що забезпечення позову визначається як засіб запобігання можливим порушенням майнових прав чи охоронюваних законом інтересів юридичної або фізичної особи.

Умовою застосування заходів до забезпечення позову за вимогами майнового характеру є достатньо обґрунтоване припущення, що майно (в тому числі грошові суми, цінні папери тощо), яке є у відповідача на момент пред`явлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення.

Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладання арешту, або майнових наслідків заборони вчиняти певні дії.

Одним із критеріїв обґрунтованості заяви є наявність причинного зв`язку між конкретним видом забезпечення позову, про який йдеться у відповідній заяві, та наслідком у формі потенційної загрози виконанню рішення суду.

Відповідно до ч.1 ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути обмежений в своїй власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Аналізуючи вищезазначені норми, можна зробити висновок, що у вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Отже, важливими умовами для вжиття заходів забезпечення позову є наявність між сторонами дійсного спору та реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду.

При цьому, цивільний процесуальний закон не зобов`язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову. Види забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, а таке рішення може бути ухвалено тільки відповідно до заявлених позовних вимог.

При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 №ETS N 005 (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»). У відповідності до приписів ст.6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Відповідно до ст.13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Згідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції»). Поняття «законність» у розумінні Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року передбачає дотримання відповідних положень національного законодавства та принципу верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справах «Антріш проти Франції» та «Кушоглу проти Болгарії»).

Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами щодо захисту основоположних прав конкретної особи. Про необхідність досягнення такого балансу йдеться в ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Баланс не буде забезпечений якщо на особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див. рішення у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції»). Інакше кажучи, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, якої прагнуть досягти (рішення у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства»).

Таким чином, Держава Україна несе обов`язок перед зацікавленими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема - через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. При цьому, обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду, наприклад, реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації. Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Відповідно до абз.1 ч.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.2006 року №9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» суд (суддя), розглядаючи заяву про забезпечення позову, має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

У поданій заяві заявник просить вжити декілька заходів забезпечення позову, а саме: заборонити вчиняти певні дії та накласти арешт на автомобіль.

Із матеріалів поданої заяви вбачається, що предметом майбутнього позову є вимога про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання автомобіля спільною сумісною власністю подружжя та визнання права власності на Ѕ частку автомобіля.

Заявник вважає, що видача свідоцтва про право на спадщину може призвести до утруднення виконання судового рішення про визнання права власності в порядку спадкування за законом на частку спадкового майна (автомобіля), та зробить неможливим його виконання.

Проте, слід зазначити, що наведені підстави є лише припущеннями заявника, жодних доказів на підтвердження обставин, викладених в заяві, не додано.

Слід врахувати, що за змістом Закону заходи забезпечення позову повинні застосовуватись лише у разі необхідності та бути співмірними із заявленими вимогами, оскільки безпідставне забезпечення позову може привести до порушення прав і законних інтересів інших осіб.

Суд вважає, що характер спірних правовідносин не свідчить про наявність спору між сторонами стосовно майна, що входить до спадщини після смерті ОСОБА_2 .

У матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази реальної загрози невиконання чи утруднення виконання рішення суду у випадку його ухвалення на користь позивача.

За таких обставин, суд вважає, що оскільки обраний позивачем спосіб забезпечення позову не можна визнати співмірним із можливими заявленими позовними вимогами у даній справі та враховуючи відсутність на даний час спору стосовно майна, тому в задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову слід відмовити.

Слід також вказати, що заборона вчиняти певні дії є видом забезпечення позову, передбаченим п.2 ч.1 ст.150 ЦПК України.

У той же час, абз.2 п.1 глави 2 розділу І Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року №296/5 передбачено, що за обґрунтованою письмовою заявою заінтересованої особи, яка звернулася до суду, та на підставі отриманого від суду повідомлення про надходження позовної заяви заінтересованої особи, яка оспорює право або факт, про посвідчення якого просить інша заінтересована особа, вчинення нотаріальної дії зупиняється до вирішення справи судом.

Окрім того, ч.4 ст.42 Закону України «Про нотаріат» передбачено також, що за обґрунтованою письмовою заявою заінтересованої особи, яка звернулася до суду та на підставі отриманого від суду повідомлення про надходження позовної заяви заінтересованої особи, яка оспорює право або факт, про посвідчення якого просить інша заінтересована особа, вчинення нотаріальної дії зупиняється до вирішення справи судом.

Отже, чинним законодавством України прямо передбачений обов`язок нотаріуса зупинити нотаріальне провадження, тобто тимчасово припинити вчинення нотаріальних дій на невизначений строк, за умови надходження від заінтересованої особи відповідної заяви та надання доказів звернення до суду з позовною заявою.

Відтак, заявник не позбавлений права звернутись до нотаріуса із заявою про зупинення вчинення нотаріальних дій, а після отримання відмови, а також спливу шестимісячного строку до суду із відповідною заявою про забезпечення позову.

З огляду на викладене, враховуючи наявність спеціальної правової норми, яка імперативно визначає підставу обов`язкового зупинення нотаріусом вчинення нотаріальних дій на підставі письмової заяви позивача, як заінтересованої особи, суд приходить до висновку про недоведеність заявником ОСОБА_1 того, що невжиття судом обраного нею заходу (заходів) забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання майбутнього рішення суду у разі задоволення її позовних вимог, оскільки заявник не скористався наданим їй правом особисто здійснити захист свого інтересу у зазначений вище спосіб.

Виходячи з тих вимог, які заявлені у даній заяві, і обраного заявником заходу (заходів) забезпечення позову, суд не вбачає відповідності обраного заявником ОСОБА_1 заходу забезпечення заборони видавати свідоцтво про право на спадщину заявленим в майбутньому вимогам і обставинам справи.

Таким чином, суд вважає недоведеним наявність обґрунтованих ризиків, співмірність обраних засобів забезпечення позову майбутнім позовним вимогам, внаслідок чого дійшов висновку про відмову у задоволенні заяви.

За вказаних обставин, приймаючи до уваги відсутність належного обґрунтування заявником ОСОБА_1 обраного нею заходу забезпечення позову з точки зору гарантування ефективного захисту її прав, суд приходить до висновку про відсутність передбачених ч.1 ст.149 ЦПК України підстав для забезпечення позову, у зв`язку з чим в забезпеченні позову слід відмовити.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 4, 10, 89, 149-153, 157,258-260, 353, 354 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В :

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про вжиття заходів забезпечення позову до подачі позовної заяви відмовити.

Ухвалу може бути оскаржено до Запорізького апеляційного суду через Василівський районний суд протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення.

Учасник справи, якому ухвала не була вручена в день її складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому ухвали суду.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя

Василівського районного суду

Запорізької області Ю.В. СИДОРЕНКО