Справа № 343/44/21
Провадження № 22-ц/4808/1122/21
Головуючий у 1 інстанції Лицур І. М.
Суддя-доповідач Василишин
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 листопада 2021 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

судді-доповідача Василишин Л.В.,

суддів: Горейко М.Д., Максюти І.О.,

секретаря Петріва Д.Б.

за участі представника позивача

адвоката Кобилинець Т.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Долинського районного суду Івано-Франківської області від 24 травня 2021 року, ухвалене у складі судді Лицура І.М., у м. Долина, у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя,

в с т а н о в и в:

У січні 2021 року ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя.

Свої вимоги мотивувала тим, що з 15.02.2008 по 01.10.2020 перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, у якому у них народилося двоє дітей: дочка ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . З часу одруження і до часу народження дочки вона працювала кредитним інспектором в АТ «ПравексБанк», потім доглядала за малолітніми дітьми, вела домашнє господарство, а з 2013 року по 2016 рік працювала менеджером в магазині «Супер-Сам» в м. Долина. Відповідач після одруження працював один рік на заводі в м. Дрогобич, а потім близько двох років у приватного підприємця в м. Долина, після чого не мав постійного місця роботи. Оскільки їм потрібні були кошти на проживання та утримання дітей, вона згідно домовленості з чоловіком, поїхала на роботу до Чехії, де періодично працює по даний час. В 2012 році за спільні кошти вони купили земельну ділянку для будівництва житлового будинку та господарських споруд в АДРЕСА_1 . Після отримання дозволу на будівництво житлового будинку та господарських споруд вони одразу розпочали будівництво, підвели світло та газ, викопали криницю, виконали всі оздоблювальні роботи в будинку: встановили вікна та двері, влаштували сходи, підлогу, поштукатурили будинок, тощо. З 2015 року вона з відповідачем та дітьми почали проживати у вказаному будинку, купивши за спільно зароблені кошти меблі та побутову техніку, інше рухоме майно.

Відтак, всі зароблені нею кошти у Чехії, були використані на купівлю 04.04.2017 автомобіля марки «ВАЗ 2109», державний номерний знак НОМЕР_1 , на потреби сім`ї та будівництво і утримання будинковолодіння.

Право власності на вищевказаний автомобіль зареєстровано за відповідачем, який в 2018 році також зареєстрував за собою право власності на будинковолодіння по АДРЕСА_1 .

Коли в червні 2019 року вона подала позов про розірвання шлюбу, відповідач забрав всю документацію на будинок та автомобіль, позбавивши її права користуватися цим майном. Вартість житлового будинку загальною площею 223,7 кв.м., житловою площею 66,0 кв.м. в АДРЕСА_1 становить 714 834,00 грн, а автомобіля марки «ВАЗ 2109», 2005 року випуску, 2 500 доларів США, що в грошовому еквіваленті за курсом НБУ складає 71 077,5 грн. Оскільки вони з відповідачем не можуть дійти згоди щодо розподілу спільного майна подружжя, вона змушена звернутися до суду із відповідним позовом.

Враховуючи вищевикладене, просила суд здійснити поділ будинку садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, що за адресою: АДРЕСА_1 та автомобіля марки «ВАЗ 2109», державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , номер кузова НОМЕР_3 , 2005 року випуску, визнавши за нею право власності на 1/2 частку цього майна.

Рішенням Долинського районного суду Івано-Франківської області від 24 травня 2021 року позов ОСОБА_2 задоволено. Ухвалено провести поділ спільного сумісного майна подружжя та визнати за ОСОБА_2 та ОСОБА_1 в рівних частках по 1/2 за кожним право власності на автомобіль марки «ВАЗ-2109», державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , номер кузова НОМЕР_3 , 2005 року випуску та будинок садибного типу з господарськими будівлями і спорудами, що знаходиться по АДРЕСА_1 .

Рішення суду мотивоване тим, що відповідачем не спростовано презумпцію спільності права власності подружжя на майно, набуте ними в період шлюбу та не доведено, що спірне майно набуте за кошти, які належали йому особисто.

На вказане рішення суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилається на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апелянт вказує на те, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що спірне майно набуте ним із позивачкою за спільні кошти, з огляду на таке. 16 вересня 2011 року він відчужив квартиру, яку подарував йому його батько ще за час перебування із позивачкою у шлюбі. Продаж відбувся за 151 699 грн, що еквівалентно на той час 18962 доларам США. А 23 вересня цього ж року за частину коштів, отриманих від продажу подарованої йому квартири, зокрема за 28600 грн він купив у ОСОБА_5 земельну ділянку для будівництва житлового будинку та господарських споруд по АДРЕСА_1 . Після укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки, ОСОБА_5 передала йому також будівельний паспорт на забудову зазначеної ділянки. Відтак, кошти, які залишилися у нього з продажу квартири, протягом наступних трьох років він вкладав у будівництво спірного будинку і господарських споруд. Крім того, велику фізичну і фінансову допомогу надав і його батько. Так, його батько за власні кошти придбав 8 дверей, плитку у ванну, туалет та кухню, оплатив майстрам їх послуги та для закінчення будівництва додав ще 5000 доларів США. Загальна сума коштів, вкладених у купівлю земельної ділянки та будівництво будинку складає близько 26 000 доларів США, з яких 18 962 доларів США кошти, отримані від продажу квартири і 7000 доларів США кошти батька. У той же час, вартість будинковолодіння станом на 2020 рік складає 714834 грн, що еквівалентно 25529 доларів США.

Зазначене свідчить, що спірний житловий будинок збудований ним за кошти, які належали йому на праві особистої приватної власності, оскільки отримані з продажу подарованої квартири та кошти його батька.

При цьому, позивачка після того як почала їздити на роботу за кордон, не вкладала свої кошти й у благоустрій будинку, а відтак не має права претендувати на частку в спірному житловому будинку, оскільки такий є його особистою приватною власністю.

Щодо поділу транспортного засобу, то апелянт зазначає, що суд першої інстанції незаконно задоволив вимоги позивачки в цій частині, оскільки автомобіль є неподільною річчю, а згідно із ч. 2 ст. 71 СК України неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними, з присудженням грошової компенсації вартості 1/2 частки автомобіля другому з подружжя. Разом з тим, позивачка не надала жодного документа на підтвердження вартості автомобіля.

Із урахуванням викладеного, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити ОСОБА_2 у задоволенні її позовних вимог у повному обсязі.

У судовому засіданні представник позивачки вимоги апеляційної скарги заперечила, просила залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Апелянт у судове засідання не з`явився повторно.

Представник апелянта адвокат Феденчук І.М. клопотав про відкладення розгляду справи у зв`язку з хворобою апелянта, яке з огляду на повторність неявки апелянта та відсутність поважних причини неявки адвоката відхилено.

Вислухавши доповідь судді, пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи та перевіривши, відповідно до ст. 367 ЦПК України, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги.

Відповідно до статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Статтею 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, що викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду відповідає вказаним вимогам.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 з 15 лютого 2008 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Долинського районного суду Івано-Франківської області від 21 серпня 2020 року розірвано (а.с. 6-10).

За час перебування у шлюбі, у сторін народилося двоє дітей: ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с. 11-12).

26 березня 2010 року ОСОБА_8 безоплатно передав у власність ОСОБА_1 двохкімнатну квартиру АДРЕСА_2 , що підтверджується договором дарування, посвідченим Барабаш Р.С., приватним нотаріусом Долинського районного нотаріального округу, зареєстрованим в реєстрі за № 597 (а.с. 42-43).

Згідно із договором купівлі-продажу квартири, посвідченим 16 вересня 2011 року Ананевич О.М., приватним нотаріусом Долинського міського нотаріального округу, зареєстрованим в реєстрі за № 4415, ОСОБА_1 продав ОСОБА_9 квартиру АДРЕСА_2 . Продаж за умовами договору вчинено за 151699 грн (а.с. 44-45).

Згідно із договором купівлі-продажу земельної ділянки, посвідченим 23 вересня 2011 року ОСОБА_10 , приватним нотаріусом Долинського районного нотаріального округу, зареєстрованим в реєстрі за № 794, ОСОБА_1 придбав за 28600 грн у ОСОБА_5 земельну ділянку площею 0,1000 га, з кадастровим номером :01:005:0050 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, що за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 46).

Згідно із витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, ОСОБА_1 на підставі декларації про готовність об`єкта до експлуатації ІФ92, виданої 02.10.2018 Управлінням Державної архітектурно-будівельної інспекції в Івано-Франківській області є власником житлового будинку АДРЕСА_1 . Загально площа будинку 223,7 кв.м., житлова площа 66 кв.м. Складова частина будинку криниця. Право власності зареєстровано 05.10.2018 (а.с. 14).

Ринкова вартість вказаного вище житлового будинку становить 714834 грн, що підтверджується висновком про вартість нерухомого майна, складеним 11.12.2020, суб`єктом оціночної діяльності ОСОБА_11 (а.с. 22).

Згідно із свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_4 , ОСОБА_2 з 04.04.2017 є власником транспортного засобу марки ВАЗ, моделі 2109, тип загальний легковий хетчбек-В, 2005 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 (а.с. 54).

Відповідно до виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, ОСОБА_1 з 06.12.2019 є фізичною особою-підприємцем. Вид економічної діяльності надання послуг таксі (а.с. 66).

На підставі долученої до матеріалів справи трудової книжки серії НОМЕР_5 , оформленої на ім`я ОСОБА_2 , встановлено, що остання в період з 21.05.2008 по 05.06.2014 працювала на посаді менеджера по кредитуванню у відділенні ПАТ КБ «Правес-Банк» в м.Долина, а в період з 28.12.2015 по 30.09.2016 менеджером (управителем) у ФОП ОСОБА_12 (а.с. 67-71).

У відомостях з Державного реєстру фізичних осіб платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків щодо ОСОБА_2 міститься інформація, що позивачка у 2008 році, 2011 2017 роках отримувала заробітну плату, або ж державну та соціальну матеріальну допомогу (а.с. 92-94).

За правилами статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Отже, вказані норми свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Такі висновки, викладено у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, постановах Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

ОСОБА_1 у поданій апеляційній скарзі вказував на те, що спірний житловий будинок є його особистою приватною власністю, оскільки збудований за кошти, які він отримав від продажу квартири, подарованої йому батьком. Крім того, вказав, що у подальшому батько надав йому фінансову допомогу на будівництво та придбав за власні кошти певні будівельні матеріали, вікна.

Однак, на підтвердження вказаних обставин апелянт не представив належних та допустимих доказів. При цьому, доводи на які посилається апелянт, самі по собі не доводять обставин, що підтверджують його одноосібне право власності на спірний будинок.

Зокрема, не заперечуючи того, що мав місце договір купівлі-продажу квартири, за яким відповідач продав належну йому на праві особистої приватної власності квартиру за 7 днів до укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки, на якій збудовано житловий будинок, дана обставина безспірно не підтверджує право власності апелянта на спірний будинок. Договір не містить застереження про те, що правочин вчиняється за кошти, які належать йому особисто. Натомість, у договорі зазначено, що сторонам роз`яснено статті 60, 65 СК України, тобто статті які регламентують підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя та право подружжя на розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Крім того, у матеріалах справи відсутні докази, які би вказували на факт використання отриманих апелянтом коштів з реалізації квартири на будівництво спірного житлового будинку.

Не є беззаперечним доказом цього і фінансова участь батька апелянта у будівництві спірного житлового будинку, оскільки навіть за доведеності такої, вона не може бути визнана доказом внесення особистих коштів апелянта в будівництво будинку, а є підставою для їх відшкодування у випадку доведеності таких обставин.

Отже, судом обґрунтовано враховано, що будинок збудовано в період з 2011 року по 2018 рік, тобто під час перебування сторін у шлюбі, в інтересах сім`ї, за участю обох з подружжя у його будівництві спільними працею та коштами, а тому спірний будинок є спільною сумісною власністю.

Не спростовують презумпцію спільності права власності подружжя й доводи апелянта щодо відсутності у позивачки на час будівництва спірного житлового будинку власних грошових коштів, оскільки такі не відповідають фактичним обставинам справи та не узгоджуються із матеріалами справи. Зокрема, окрім заперечень, апелянтом фактично не спростовано встановлені судом обставини щодо наявності у дружини в період будівництва будинку зарплати та доходів від заробітку за кордоном.

За таких обставин, суд першої інстанції правильно встановив, що доводи відповідача щодо будівництва житлового будинку виключно за особисті кошти не підтверджено належними та допустимими доказами та відповідач не спростував презумпцію спільності права власності подружжя на спірне майно, набуте ними в період шлюбу, а відтак таке майно підлягає визнанню об`єктом спільної сумісної власності подружжя та поділу між сторонами в рівних частках.

Колегія суддів також відхиляє доводи апелянта про те, що суд першої інстанції незаконно задоволив вимоги позивачки в частині поділу транспортного засобу, оскільки автомобіль є неподільною річчю, а згідно із ч. 2 ст. 71 СК України неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними, з присудженням грошової компенсації вартості 1/2 частки автомобіля другому з подружжя.

Так, поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

В суді першої інстанції апелянт вимоги позову в цій частині визнав.

З огляду на викладене, суд першої інстанції правомірно ухвалив рішення про визнання за сторонами права власності на 1/2 частину спірного автомобіля, залишивши автомобіль у спільній частковій власності сторін.

Вказаний висновок суду узгоджується із позицією Верховного Суду, викладеною у постанові 09 червня 2021 року у справі 466/9248/15-ц.

Отже, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов законного та обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог.

Згідно зі статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення, то відповідно до частини 13 статті 141 ЦПК України розподіл судових витрат не проводиться.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Долинського районного суду Івано-Франківської області від 24 травня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 18 листопада 2021 року.

Суддя-доповідач: Василишин Л.В.

Судді: Горейко М.Д.

Максюта І.О.