Постанова

Іменем України

14 січня 2021 року

м. Київ

справа № 188/472/16-ц

провадження № 61-13763св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Бурлакова С. Ю., Дундар І. О., Коротенка Є. В. (суддя-доповідач), Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Алмаз»,

третя особа - Петропавлівська районна державна адміністрація Дніпропетровської області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Алмаз» на постанову Дніпровського апеляційного суду від 02 вересня 2020 року у складі колегії суддів: Каратаєвої Л. О., Ткаченко І. Ю., Деркач Н. М.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Алмаз» (далі - ТОВ «Алмаз»), третя особа - Петропавлівська районна державна адміністрація Дніпропетровської області, про визнання додаткової угоди до договору оренди землі недійсною.

На обгрунтування позовних вимог зазначив, що він на праві власності має земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер :05:001:0242, що підтверджується державним актом на право власності на землю ДП № 054843.

02 лютого 2008 року між ним та ТОВ «Алмаз» було укладено договір оренди землі строком на 10 років, який зареєстрований у Петропавлівській районній філії Дніпропетровського центру земельного кадастру, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 13 листопада 2008 року за № 67 .

19 квітня 2016 року йому стало відомо, що начебто між ним та відповідачем 30 квітня 2015 року була укладена додаткова угода до договору оренди землі від 02 лютого 2008 року на вказану ним земельну ділянку. Вказаною додатковою угодою було, зокрема, збільшено строк дії договору з 10 до 17 років.

Позивач вказує, що в дійсності додаткову угоду він не підписував і його волевиявлення на укладення додаткової угоди не було.

З урахуванням уточнених позовних вимог просив: визнати недійсною додаткову угоду від 30 квітня 2015 року до договору оренди землі від 02 лютого 2008 року, що була укладена між ним та ТОВ «Алмаз», яка зареєстрована у реєстраційній службі Петропавлівського районного управління юстиції Дніпропетровської області 06 червня 2015 року за індексним номером 9588247 по оренді земельної ділянки, згідно державного акту на право приватної власності на землю - ДП № 054843 від 30 грудня 2003 року, виданого Петропавлівською райдержадміністрацією Дніпропетровської області площею 5.090 га та розташованої на території Дмитрівської сільської ради Петропавлівського району Дніпропетровської області кадастровий номер - 0:05:001:0242; скасувати рішення державного реєстратора за індексним № 21146276 від 07 травня 2015 року про реєстрацію додаткової угоди до договору оренди землі між ТОВ «Алмаз» та ОСОБА_1 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 08 грудня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ТОВ «Алмаз», третя особа - Петропавлівська районна державна адміністрація Дніпропетровської області, про визнання додаткової угоди до договору оренди землі недійсною, відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що права позивача не порушені, а тому обраний ним спосіб захисту прав не відповідає фактичним обставинам.

Не погодившись з таким рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 02 вересня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, рішення Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 08 грудня 2016 року скасовано.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ТОВ «Алмаз», третя особа - Петропавлівська районна державна адміністрація Дніпропетровської області, про визнання додаткової угоди до договору оренди землі недійсною задоволено.

Визнано недійсною додаткову угоду від 30 квітня 2015 року до договору оренди землі від 02 лютого 2008 року, що укладена між ОСОБА_1 та ТОВ «Алмаз», яка зареєстрована у реєстраційній службі Петропавлівського районного управління юстиції Дніпропетровської області 06 травня 2015 року за індексним номером 9588247 по оренді земельної ділянки площею 5.090 га, що розташована на території Дмитрівської сільської ради Петропавлівського району Дніпропетровської області, кадастровий номер - :05:001:0242.

Скасовано рішення державного реєстратора за індексним № 21146276 від 07 травня 2015 року про державну реєстрацію додаткової угоди від 30 квітня 2015 року до договору оренди землі від 02 лютого 2008 року.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Задовольняючи позов, апеляційний суд виходив з того, що позивач не підписував додаткову угоду від 30 квітня 2015 року до договору оренди земельної ділянки, довіреності на її підписання нікому не надавав, що свідчить про відсутність волі орендодавця на її укладення.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У вересні 2020 року на адресу Касаційного цивільного суду в складі Верховного Суду від ТОВ «Алмаз» засобами поштового зв`язку надійшла касаційна скарга на постанову Дніпровського апеляційного суду від 02 вересня 2020 року, у якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, заявник просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що судом апеляційної інстанції ухвалена постанова без повного дослідження усіх доказів та обставин, що мають значення для справи.

Доводи інших учасників справи

Інші учасники справи не скористались своїм правом на подання до суду своїх заперечень щодо змісту і вимог касаційної скарги, відзиву на касаційну скаргу до касаційного суду не направили.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Ухвалою Верховного Суду від 18 вересня 2020 року відкрито касаційне провадження за поданою касаційною скаргою та витребувано матеріали цивільної справи.

06 жовтня 2020 року вказана справа передана на розгляд до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 03 грудня 2020 року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Суд установив, що позивач є власником земельної ділянки, розміром 5.090 га, кадастровий номер 0:05:001:0242, що розташована на території Дмитрівської сільської ради Петропавлівського району Дніпропетровської області.

02 лютого 2008 року між сторонами у справі укладено договір оренди землі, відповідно до якого ОСОБА_1 надає, а ТОВ «Алмаз» приймає в строкове платне користування земельну ділянку сільськогосподарського призначення, яка знаходиться на території Дмитрівської сільської ради, строком на 10 років. В договорі визначена: орендна плата, умови використання земельної ділянки, обмеження (обтяження) щодо її використання та інші права та обов`язки сторін.

30 квітня 2015 року від імені сторін підписана додаткова угода до договору оренди землі від 02 лютого 2008 року, якою внесені зміни до вищезазначеного договору щодо строку його дії (пункт 1.2), щодо орендної плати (пункти 1.4, 1.5), щодо порядку та умов припинення договору (пункт 1.9).

Згідно витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права вбачається, що оспорювана додаткова угода зареєстрована у реєстраційній службі Петропавлівського районного управління юстиції Дніпропетровської області 06 травня 2015 року за індексним номером 9588247.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до пунктів 1, 3, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Зазначеним вимогам закону оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції в частині вирішення вимог про визнання недійсною додаткової угоди від 30 квітня 2015 року до договору оренди землі від 02 лютого 2008 року не відповідає.

Мотиви і доводи Верховного Суду та застосовані норми права

Відповідно до статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини, інші юридичні факти.

Згідно зі статтею 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Предметом спору у цій справі є визнання недійсною додаткової угоди до договору оренди землі, скасування її державної реєстрації.

Відповідно до законодавчого визначення правочином є перш за все вольова дія суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів - набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки. Здійснення правочину законодавством може пов`язуватися з проведенням певних підготовчих дій учасниками правочину (виготовленням документації, оцінкою майна, інвентаризацією), однак сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає в згоді сторін взяти на себе певні обов`язки (на відміну, наприклад, від юридичних вчинків, правові наслідки яких наступають у силу закону незалежно від волі його суб`єктів).

У двосторонньому правочині волевиявлення повинно бути взаємним, двостороннім і спрямованим на досягнення певної мети; породжуючи правовий наслідок, правочин - це завжди дії незалежних та рівноправних суб`єктів цивільного права.

Частиною третьою статті 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання його недійсним у силу припису частини першої статті 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил про правочини, вчинені з дефектом волевиявлення - під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини.

Частиною першою статті 215 ЦК України, статтями 229-233 ЦК України передбачено недійсність вчинених правочинів, тобто у випадках, коли існує зовнішній прояв волевиявлення учасника правочину, вчинений ним у належній формі (зокрема, шляхом вчинення підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає фактичній внутрішній волі цього учасника правочину.

Якщо ж встановлено, що сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків, правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним не виникли.

За частиною першою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Стаття 207 ЦК України встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, на підставі частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Частиною другою цієї статті визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Отже, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію.

Звертаючись до суду з вимогою про визнання недійсною додаткової угоди від 30 квітня 2015 року до договору оренди землі від 02 лютого 2008 року, ОСОБА_1 посилався, зокрема, на те, що вказану додаткову угоду він не підписував та її умови не погоджував, що свідчить про відсутність волевиявлення власника землі на укладення правочину.

Апеляційним судом, з урахуванням висновку експерта за результатами проведення судової почеркознавчої експертизи від 22 серпня 2017 року № 2940-17 встановлено, що підпис від імені ОСОБА_1 в загальній графі «Орендодавець» додаткової угоди від 30 квітня 2015 року до договору оренди землі від 02 лютого 2008 року, реєстраційний номер :05:001:0242, виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою. Вказане також підтверджується висновком експерта від 14 травня 2018 року № 1226-18.

Згідно із частиною першою статті 627 ЦК України і відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України).

За частиною першою статті 14 Закону України «Про оренду землі» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально.

Частиною першою статті 15 Закону України «Про оренду землі» (в редакції чинній на дату зазначену у додатковій угоді від 30 квітня 2015 року) передбачено, що істотними умовами договору оренди землі є: об`єкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, способу та умов розрахунків, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату.

У разі якщо сторони не досягли згоди з усіх істотних умов договору, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини.

Таким чином, правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено.

До таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду при ухваленні постанови від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19)

У такому випадку власник земельної ділянки вправі захищати своє порушене право на користування земельною ділянкою, спростовуючи факт укладення ним договору оренди земельної ділянки у мотивах, зокрема, негаторного позову та виходячи з дійсного змісту правовідносин, які склалися у зв`язку із фактичним використанням земельної ділянки.

За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до частини другої статті 16 цього Кодексу способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала про те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц.

З урахуванням викладеного, ефективним способом захисту права, яке позивач вважає порушеним, є усунення перешкод у користуванні належним їй майном, зокрема, шляхом повернення земельної ділянки.

Отже у випадку оспорювання самого факту укладення правочину, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним, шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірного договору у мотивувальній частині судового рішення.

З огляду на зазначене, встановивши, що ОСОБА_1 не підписував спірну додаткову угоду до договору оренди землі, не погоджував її умов, тобто, правочин є таким, що не вчинений, у задоволенні позовних вимог у частині визнання недійсним додаткової угоди до договору оренди землі від 02 лютого 2008 року, укладеної 30 квітня 2015 року, необхідно було відмовити, оскільки правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним.

За таких обставин оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню в частині визнання недійсною додаткової угоди від 30 квітня 2015 року до договору оренди землі від 02 лютого 2008 року, укладеної між ОСОБА_1 та ТОВ «Алмаз».

Разом з тим, за змістом статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами (частина перша статті 19 ЦПК України).

Позивач у цій справі, крім іншого, просив суд про скасування рішення державного реєстратора за індексним № 21146276 від 07 травня 2015 року про реєстрацію додаткової угоди до договору оренди землі між відповідачем - ТОВ «Алмаз» та позивачем - ОСОБА_1 .

Статтею 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Загальними засадами державної реєстрації прав є, зокрема, гарантування державою об`єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження.

Разом із тим, державна реєстрація права оренди на підставі неукладеного правочину (додаткової угоди) не відповідає вимогам закону, порушує права та інтереси позивача, як власника земельної ділянки.

За таких обставин оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції в частині скасування рішення державного реєстратора за індексним № 21146276 від 07 травня 2015 року про реєстрацію додаткової угоди до договору оренди землі між ТОВ «Алмаз» та ОСОБА_1 підлягає залишенню без змін.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.

Згідно з частиною першою статті 412 ЦПК України суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права.

Зважаючи, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судом повно, але в частині вирішення вимог про визнання правочину недійсним допущено неправильне застосування норм матеріального права, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, а оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню в частині вимог про визнання недійсною додаткової угоди від 30 квітня 2015 року до договору оренди землі від 02 лютого 2008 року, укладеної між ОСОБА_1 та ТОВ «Алмаз», з ухваленням нового рішення про відмову у позові в цій частині, з мотивів, викладених в цій постанові.

Оскільки дія постанови Дніпровського апеляційного суду від 02 вересня 2020 року була зупинена ухвалою Верховного Суду від 18 вересня 2020 року, суд касаційної інстанції вважає за необхідне поновити її дію у незміненій частині.

Щодо судових витрат

Згідно із підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції має вирішити питання щодо нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення; щодо розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Порядок розподілу судових витрат між сторонами визначений

статтею 141 ЦПК України.

Згідно з частиною першою цієї статті судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки судом касаційної інстанції частково скасовано постанову суду апеляційної інстанції й ухвалено нове судове рішення про відмову у позові в частині визнання недійсною додаткової угоди від 30 квітня 2015 року до договору оренди землі від 02 лютого 2008 року, укладеної між ОСОБА_1 та ТОВ «Алмаз», тому слід змінити розподіл судових витрат та стягнути з ТОВ «Алмаз» на користь ОСОБА_1 пропорційно розміру задоволених вимог (50 %) судові витрати, понесені у зв`язку із розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції: 854,36 грн - за сплату судового збору, 1 980,80 грн - витрати, пов`язані із проведенням судової експертизи.

Разом з тим, оскільки касаційна скарга задоволена частково, з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Алмаз» підлягає стягненню 1 102,40 грн (50 %) судового збору, сплаченого за подання касаційної скарги.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 412, 415, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Алмаз» задовольнити частково.

Постанову Дніпровського апеляційного суду від 02 вересня 2020 року в частині визнання недійсною додаткової угоди від 30 квітня 2015 року до договору оренди землі від 02 лютого 2008 року, укладеної між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Алмаз», скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким відмовити у задоволенні таких вимог.

Постанову Дніпровського апеляційного суду від 02 вересня 2020 року в частині розподілу судових витрат змінити, стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Алмаз» на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору в розмірі 854,36 грн та витрати, пов`язані із проведенням судової експертизи, в розмірі 1 980,80 грн.

В іншій частині постанову Дніпровського апеляційного суду від 02 вересня 2020 року залишити без змін.

Поновити дію постанови Дніпровського апеляційного суду від 02 вересня 2020 року у незміненій частині.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Алмаз» 1 102,40 грн судового збору, сплаченого за подання касаційної скарги.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді: С. Ю. Бурлаков

І. О. Дундар

Є. В. Коротенко

М. Ю. Тітов