Справа № 523/7796/19
Провадження №2/523/3488/21
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" листопада 2021 р. м.Одеса

Суворовський районний суд м. Одеси, в складі:

головуючого - судді Малиновського О.М.

за участю секретаря - Кащавцевої А.В.

представника позивача - ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3

представника відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду № 15, у місті Одеса, в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики,

ВСТАНОВИВ

І . Зміст вимог та заперечень учасників справи.

ОСОБА_6 звернувся до суду з позовними вимогами в яких просить стягнути з відповідачів в солідарному порядку суму заборгованості за договором позики від 04 липня 2016р. в розмірі 9 921 020,00грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 04 липня 2016р. був укладений договір позики та сорок сім додаткових угод за умовами яких останній позичив у нього грошову суму в загальному розмірі 9 921 020,00грн., із яких 4 147 500,00грн. окремими частинами було перераховано на розрахунковий рахунок ОСОБА_2 , а 5 773 520,00грн. на рахунок його дружини - ОСОБА_4 . Позичені грошові кошти ОСОБА_2 зобов`язався повернути в строк до 25 листопада 2018р. Втім, прийняті на себе зобов`язання за договором позики ОСОБА_2 не виконав, позичені грошові кошти не повернув. Посилаючись на те, що грошові кошти були позичені ОСОБА_2 під час перебування ним у шлюбі, то на думку позивача заборгованість слід стягувати в солідарному поряду. Дані обставини стали підставою для звернення до суду.

Відповідач ОСОБА_2 направив до суду заяву в якій позовні вимоги визнав у повному обсязі. Просить провести розгляд справи у його відсутність.

Відповідач ОСОБА_4 надала до суду відзив на позовну заяву в якому просила відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі посилаючись на відсутність солідарного обов`язку по поверненню грошових коштів, так як матеріали справи не містять відомостей про укладання ОСОБА_2 договору позики в інтересах сім`ї, в договорі відсутні посилання про цільове спрямування позики. Їй не були відомі жодні обставини про укладання договору позики та про наявну у ОСОБА_2 необхідність у позичанні грошових коштів. Наявні в матеріалах справи квитанції про перерахування грошових коштів не містять призначення платежу, як позика. Наявні підписи в графі « Заемщик » на договорі позики та додаткових угодах не виконанні самим ОСОБА_2 . Крім того, на думку ОСОБА_4 договір позики та додаткові угоди до нього штучно створені, оскільки в серпні 2019р. ОСОБА_2 повідомив її про те, що адвокат Шепітко Г.І. склав вказані документи безпосередньо до подання позовної заяви з метою покладання на неї боргу, якого не існує з метою уникнення поділу майна подружжя.

ІІ. Клопотання та інші процесуальні рішення в справі.

Ухвалою судді Бузовського В.В. від 20 травня 2019р. було відкрито провадження у справі з призначенням розгляду справи за правилами загального позовного провадження.

11 жовтня 2019р. ухвалою суду підготовче провадження було закрито з призначенням розгляду справи по суті за участю сторін.

12 березня 2020р. судом було постановлено рішення суду, яке постановою Одеського апеляційного суду від 14 грудня 2020р. було залишено без змін.

Постановою Верховного суду від 25 березня 2021р. рішення суду від 12 березня 2020р. та постанова Одеського апеляційного суду були скасовані з направлення цивільної справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Протоколом автоматичного розподілу судової справи між суддями від 19 квітня 2021р. справу було розподілено на головуючого - суддю Малиновського О.М., яким ухвалою від 23 квітня 2021р. справу було прийнято до провадження з призначення підготовчого судового засідання.

Ухвалою суду від 28 жовтня 2021р. було закрито підготовче провадження з призначенням розгляду справи по суті за участю сторін.

ІІІ. Позиції сторін.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив задовольнити.

Представник ОСОБА_4 в судовому засіданні, посилаючись на обставини викладені у відзиві на позовну заяву, просив відмовити у задоволенні позовних вимог.

Представник ОСОБА_2 посилаючись на думку свого довірителя пред`явлені позовні вимоги визнав у повному обсязі.

ІV. Фактичні обставини встановлені судом.

Суд, заслухавши представників сторін, вивчивши матеріали справи, встановивши факти та відповідні до них правовідносини, прийшов до наступного висновку.

Матеріалами справи встановлено, що між ОСОБА_6 , як позикодавцем з одного боку та ОСОБА_2 , як позичальником з іншого боку, 04.07.2016р., було укладено договір позики за умовами пункту 1.1. якого позикодавець надає позичальнику позику, а позичальник зобов`язується повернути надані кошти в повному обсязі у порядку та на умовах, передбачених цим Договором.

Пунктом 2.1. договору позики було визначено, що позика надається позикодавцем у безготівковій формі окремими частинами, розмір (сума) яких визначається сторонами у додаткових угодах до договору, шляхом перерахування коштів на поточний рахунок позичальника та/або на поточний рахунок дружини позичальника - ОСОБА_4 , шлюб між якими зареєстрований 07 листопада 2014 року, про що Центральним відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Миколаївського міського управління юстиції складено відповідний актовий запис № 657 та видано свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_1 .

Згідно пункту 4.1. договору позики сторони домовилися, що загальна сума позики, наданої позичальнику на умовах цього договору, розмір (сума) окремих частин якої визначається у додаткових угодах до Договору, підлягає поверненню позикодавцю у строк до 25 листопада 2018 року в повному розмірі, якщо інший строк повернення коштів не встановлений у відповідній додатковій угоді до Договору. Повернення коштів позикодавцю проводиться позичальником в готівковій або безготівковій формі шляхом перерахування відповідних коштів на поточний рахунок позикодавця за реквізитами, вказаними у п.4.2. договору позики.

На виконання пункту 2.1. договору позики між сторонами було укладено 47 додаткових угод на загальну суму 9 921 020 грн., із яких 4 147 500 грн. окремими частинами було перераховано позивачем на відповідні рахунки позичальника, а 5 773 520,00 грн. на рахунок дружини позичальника - ОСОБА_4 відповідно, що підтверджується доданими до позову додатковими угодами та копіями квитанцій АТ КБ «ПриватБанк».

V. Норми права, які підлягають застосуванню та мотиви суду, щодо аргументів наведених учасниками справи.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За змістом статей 12 та 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У статті 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори (пункт 1 частини другої статті 11 ЦК України). Цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства (частина перша статті 14 ЦК України).

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Частиною першою статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (частина перша статті 526 цього Кодексу).

Судом встановлено та не спростовано відповідачами те, що умови договору позики не були виконанні, а позичені грошові кошти своєчасно не повернуті ОСОБА_6 в строки та на умовах зазначених в договорі.

Встановлення судом факту невиконання договірних зобов`язань дає підстави про достатність підстав для стягнення суми боргу в розмірі 9 921 020 грн.

Звертаючись до суду з позовом, позивач ОСОБА_6 , як на підставу своїх позовних вимог посилався на те, що борг за договором позики є спільним боргом подружжя, тому стягненню підлягає з обох відповідачів.

Для врегулювання спорів, які виникають із майнових відносин подружжя, у тому числі колишнього, поряд із застосуванням норм ЦК України підлягають застосуванню норми СК України.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частина перша статті 21 СК України визначає шлюбом сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Відповідно до частини першої статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Так, положення статті 60 СК України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує.

Згідно з частиною третьою статті 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 цього Кодексу, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового (частина друга статті 65 СК України).

За таких обставин за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя.

Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя.

Такі висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі № 638/18231/15-ц (провадження № 14-712цс19).

Відповідно до частини другої статті 73 СК України стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом встановлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї і те, що було одержане за договором, використано на її потреби.

Таким чином, за спільними зобов`язаннями подружжя останнє відповідає усім своїм майном.

Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу (частина перша статті 68 СК України). Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69 СК України).

Як було встановлено судом та зазначено у договорі позики від 04 липня 2016р. позичені грошові кошти перераховувались на розрахунковий рахунок дружини ОСОБА_2 - ОСОБА_4 (п.2.1.), про що останній було відомо та підтверджено у судовому засіданні про зарахування коштів на її рахунок.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про наявність підстав для солідарного стягнення з відповідачів заборгованості за договором позики, оскільки про укладення договору позики було відомо ОСОБА_4 за умовами зазначеними вище.

ОСОБА_4 не надано доказів того, що кошти отримані за договором позики були використані не в інтересах сім`ї, а на особисті потреби ОСОБА_2 . Тобто, ОСОБА_4 не спростовано презумпцію спільності права власності подружжя, оскільки тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує. Не надано з боку ОСОБА_4 доказів на підтвердження того факту, що отриманні грошові кошти є платою ОСОБА_6 стосовно наданих з боку ОСОБА_2 ІТ-послуг.

Не заслуговують на увагу і посилання ОСОБА_4 та її представника про те, що їй не було відомо про укладання договору позики та про наявну у ОСОБА_2 необхідність у позичанні грошових коштів, так як такі є лише її припущенням та не підтверджені належними доказами.

Не зазначення в квитанціях призначення платежу не змінює змісту умов договору позики, а відтак не можуть бути прийняті судом, як обґрунтована підстава для відмови в задоволенні позовних вимог.

Щодо невизнання ОСОБА_4 підписів, які були зазначені в графі « Заемщик » на договорі позики та додаткових угодах також є безпідставними, так як їх виконання належить ОСОБА_2 , яким факт підписання був визнаний.

Інші заперечення ОСОБА_4 та її представника не спростовують встановлені судом фактичні обставини по виниклим між сторонами відносинам, оскільки не містять свого обґрунтованого та доказового підтвердження, відтак судом відхиляються. Крім того, слід наголосити, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу (частина перша статті 68 СК України).

Так, положення статті 60 СК України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим, зазначена презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує.

У той же час, доказів того, що отримані грошові кошти, як ОСОБА_2 , так і ОСОБА_4 були витрачені не в інтересах сім`ї, ОСОБА_4 не надано та не підтверджено відповідними доказами.

Так, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30 червня 2020 року в справі № 638/18231/15-ц (провадження № 14-712цс19) дійшла висновку, що правовий режим спільної сумісної власності подружжя, винятки з якого прямо встановлені законом, передбачає нероздільність зобов`язань подружжя, що за своїм змістом свідчить саме про солідарний характер таких зобов`язань, незважаючи на відсутність в законі прямої вказівки на солідарну відповідальність подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї.

Ураховуючи наведене, суд встановивши обставини справи, оцінивши подані сторонами суду докази в їх сукупності, з урахуванням норм матеріального й процесуального права дійшов висновку про обґрунтованість заявлених позовних вимог.

VІ. Судові витрати.

В силу ст. 141 ЦПК України з відповідачів в рівних частках слід стягнути на користь позивача судовий збір в розмірі 9605,00грн. за пред`явлення позовних вимог, та судовий збір в розмірі 454,00 грн. сплачених позивачем за вирішення судом клопотання про забезпечення позовних вимог.

Керуючись ст.ст.12,13,76,259,263-265,268, 279 ЦПК України,

ВИРІШИВ

Позовні вимоги ОСОБА_6 до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики - задовольнити у повному обсязі.

Стягнути в солідарному порядку з ОСОБА_2 (іпн: НОМЕР_2 ), ОСОБА_4 (іпн: НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_6 (іпн: НОМЕР_4 ) суму боргу за договором позики в розмірі 9 921 020 (дев`ять мільйонів дев`ятсот двадцять одна тисяча двадцять) гривень 00 копійок.

Стягнути в рівних частках з ОСОБА_2 (іпн: НОМЕР_2 ), ОСОБА_4 (іпн: НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_6 (іпн: НОМЕР_4 ) судові витрати в розмірі 10 059,00грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення може бути оскаржене до Одеського апеляційного суду через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги в 30-ти денний строк з дня складання повного рішення суду.

Повне рішення суду складено 17 листопада 2021р.

Суддя