Справа № 462/1239/20 Головуючий у 1 інстанції: Бориславський Ю.Л.
Провадження № 22-ц/811/433/21 Доповідач в 2-й інстанції: Левик Я. А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 листопада 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді: Левика Я.А.,

суддів: Савуляка Р.В., Шандри М.М.,

секретарка: Скакун І.А.,

за участі в судовому засіданні представниці третьої особи ОСОБА_1 ОСОБА_2 , представника відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 на рішення Залізничного районного суду м.Львова в складі судді Бориславського Ю.Л. від 03 грудня 2020 року у справі за позовом Львівської міської ради до Державного концерну «ЛОРТА», ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , Орган опіки та піклування Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради про визнання недійсним ордеру, -

в с т а н о в и л а :

рішенням Залізничного районного суду м.Львова від 03 грудня 2020 року у задоволенні позову Львівської міської ради до Державного концерну «ЛОРТА», ОСОБА_3 , за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , органу опіки та піклування при Залізничній районній адміністрації Львівської міської ради про визнання недійсним ордеру відмовлено у зв`язку із закінченням строку позовної давності.

Вказане рішення оскаржила ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 .

В апеляційній скарзі просить скасувати рішення повністю і прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Вважає рішення незаконним, необґрунтованим та таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального права, з наступних підстав. Відмовляючи в задоволенні заявлених позовних вимог, суд необґрунтовано застосував норму ч. 4 ст. 267 ЦК України, оскільки поза його увагою залишився той факт, що спливу позовної давності не було, так як мало місце переривання перебігу позовної давності. Зокрема, ухвалою Залізничного районного суду міста Львова від 31 жовтня 2016 року у справі № 462/5652/16-ц відкрито провадження за позовом Львівської міської ради до ДЖКГ1 ДК «ЛОРТА» про визнання ордеру недійсним. 06 квітня 2017 року Залізничним районним судом ухвалено заочне рішення у вказаній справі, яким позов задоволено, а житловий ордер, виданий Відповідачу 2, визнано недійсним. 30 листопада 2017 року Апеляційним судом Львівської області прийнято ухвалу про скасування заочного рішення Залізничного районного суду міста Львова від 06 квітня 2017 року за апеляційною скаргою ОСОБА_3 . Вказаною ухвалою встановлено, що юридична особа ДЖКП ДК «ЛОРТА» ліквідована до ухвалення рішення Залізничним районним судом м. Львова у даній справі. З огляду на вказане апелянт вважає, що двічі мало місце переривання строку позовної давності, а саме 31 жовтня 2016 року у справі № 462/5652/16-ц та 29 липня 2019 року (справа № 462/4814/19), відтак в порядку ч.3 ст.264 ЦК України початок перебігу строку позовної давності слід рахувати з 29 липня 2019 року, у зв`язку з чим, Позивачем дотримано трирічний термін звернення до суду з позовом про визнання ордеру недійсним у справі 462/1239/20. Окрім того, апелянт зазначає, що суд першої інстанції щодо чинності рішень Львівської міської ради та її департаментів про прийняття у власність територіальної громади м. Львова гуртожитку за адресою: АДРЕСА_1 , фактично дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог, однак відмовив у задоволенні позову з підстав спливу строку позовної давності. Посилаючись на факт переривання строку позовної давності і подання позовної заяви в межах визначеного законом строку, апелянт вказує, що це є підставою для скасування рішення Залізничного районного суду міста Львова від 03.12.2020 року та ухвалення нового рішення у справі про визнання недійсним ордеру № 134, виданого Відповідачу-2.

В судове засідання окрім представниці третьої особи ОСОБА_1 ОСОБА_2 , представника відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_4 , учасники справи не з`явилися, однак суд вважав за можливе проводити розгляд справи у їх відсутності зважаючи на те, що такі особи повідомлялися про час та місце судового розгляду належним чином, обґрунтованих клопотань про відкладення розгляду справи від них до суду не надходило, доказів поважності причин неявки представлено не було, зважаючи на вимоги ч.2 ст. 372 ЦПК України.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представниці третьої особи на підтримання апеляційної скарги, представника відповідача в заперечення скарги, дослідивши матеріали, оцінивши доводи учасників справи в межах мотивів позовної заяви, відзиву на позовну заяву, апеляційної скарги, відзиву на неї, а також усних та письмових заяв та пояснень учасників справи (їх представників) у судах обох інстанцій, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з таких підстав.

Із змісту оскаржуваного рішення вбачається, що суд першої інстанції, посилаючись, зокрема, на ст. ст. 4, 12, 81, 141, 258, 259, 263-265, 268, 274-275, 279 ЦПК України, ст. ст. 256, 257, 267 ЦК України, ст.ст. 58,59,129 ЖК України, п. 1, 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», п. 6 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про передачу об`єктів права державної та комунальної власності», та відмовляючи у задоволенні позову, виходив з того, що Ухвалою №1804 8-мої сесії 6-го скликання Львівської міської ради від 20.09.2012 року «Про прийняття у власність територіальної громади м. Львова від ДЖКП ДК «ЛОРТА» гуртожитків на вул. Каховській, 33, вул. Каховській, 35, АДРЕСА_1 », ухвалено прийняти у власність територіальної громади м. Львова від державного житлово-комунального підприємства державного концерну «ЛОРТА» гуртожитки на вул. П. Полтави, 36. Наказом Департаменту житлового господарства та інфраструктури Львівської міської ради №439 від 19.10.2012 р., серед іншого, затверджено акт приймання передачі гуртожитків на вул. П.Полтави, 36 від державного житлово-комунального комунального підприємства державного концерну «ЛОРТА» у власність територіальної громади м. Львова. Згідно долученої до матеріалів справи копії розпорядження Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради №613 від 15.10.2013 р. «Про прийняття на баланс та обслуговування ЛКП «Сигнівка» гуртожитків ДЖКП ДК «ЛОРТА» на вул. П. Полтави, 36, вул. Каховська, 33,35», ЛКП «Сигнівка» зобов`язано прийняти на баланс будівлі гуртожитків, розташованих, зокрема, на вул. П. Полтави, 36. Відтак, судом встановлено, що будинок АДРЕСА_1 перебуває у власності територіальної громади м. Львова в особі Львівської міської ради. Балансоутримувачем вказаного будинку є ЛКП «Сигнівка». Як вбачається із копії ордера №134, виданого ОСОБА_3 на право зайняття житлового приміщення у квартирі житловою площею 16,2 кв.м, розташованій за адресою: АДРЕСА_2 , такий видано 28.08.2013 року на підставі рішення адміністрації і профспілкового комітету ДК «ЛОРТА» №84 від 01.03.2013 р. Разом з тим, як вбачається із матеріалів справи, станом на 12.04.2013 року, у кімнаті АДРЕСА_3 була зареєстрована та фактично проживала ОСОБА_6 , 1948 р.н., що підтверджується актом обстеження від 12.04.2013 р. та довідкою з місця проживання про склад сім`ї і прописку, виданої 12.04.2013 р. ДЖКП ДК «ЛОРТА» №243. Відтак, на час прийняття спільного рішення адміністрації і профспілкового комітету ДК «ЛОРТА», що слугувало видачі ордеру №134 від 28.08.2013 року ОСОБА_3 кімнати для проживання АДРЕСА_3 , така була фактично зайнята іншою особою ОСОБА_6 . Так, згідно відповіді Департаменту житлового господарства та інфраструктури Львівської міської ради від 14.01.2015 р., після прийняття гуртожитків на АДРЕСА_1 у комунальну власність, міська рада прийняла ухвалу від 13.12.2012 р. № 1949 про залишення цілісних майнових комплексів на АДРЕСА_1 у статусі «гуртожиток» та надано дозвіл на приватизацію його житлових, нежитлових /допоміжних/ приміщень законним мешканцям. Наказом Департаменту житлового господарства та інфраструктури Львівської міської ради від 19.10.2012 року №439 затверджено акти приймання-передачі вищевказаних гуртожитків. До матеріалів справи не долучено доказів, що рішення Львівської міської ради та її департаментів щодо прийняття у власність територіальної громади м. Львова гуртожитку за адресою: АДРЕСА_1 , затвердження акту приймання-передачі та надання дозволу на приватизацію його житлових, нежитлових /допоміжних/ приміщень законним мешканцям були оскаржені та скасовані, а відтак, на час розгляду справи судом є чинними. Відповідач ОСОБА_3 звернувся до суду із заявою про застосування строку позовної давності до позовних вимог Львівської міської ради. Як встановлено судом, будинок АДРЕСА_1 передано у власність територіальної громади м. Львова від державного житлово-комунального підприємства державного концерну «ЛОРТА» у 2012 році. У 2013 році будівлі гуртожитків, розташованих на АДРЕСА_1 прийнято на баланс ЛКП «Сигнівка». Протягом цього часу відповідач ОСОБА_3 сплачував комунальні послуги за користування спірною квартирою, що стверджується долученими до матеріалів справи копіями квитанцій. Крім цього, із змісту листа Департаменту житлового господарства та інфраструктури Львівської міської ради від 14.01.2015 р., вбачається, що станом на січень 2015 року позивачу було відомо про наявність конфліктної ситуації щодо поселення ОСОБА_3 у гуртожиток ДК «ЛОРТА» після передачі таких до комунальної власності, оскільки юридичним управлінням міської ради надано висновок щодо перевищення адміністрацією та профкомом ДК «ЛОРТА» повноважень в частині прийняття спільного рішення від 01.03.2013 р. та видачі ОСОБА_3 спірного ордеру. Враховуючи наведене, судом встановлено, що позивачу з 14 січня 2015 року відомо про наявність у ОСОБА_3 спірного ордеру від 28.08.2013 р. №134 на вселення в кімнату № НОМЕР_1 у приміщенні гуртожитку на АДРЕСА_1 , а тому, суд прийшов до висновку, що позивач, який звернувся до суду із позовом лише 26 лютого 2020 року до ОСОБА_3 про визнання такого ордеру недійсним, з пропуском строку позовної давності.

Колегія суддів вважає, що підстав для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції немає. Висновки суду відповідають обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону.

26 лютого 2020 року Львівська міська рада звернувся в суд із позовом до Державного концерну «ЛОРТА», ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , орган опіки та піклування Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради, у якому просила:

?визнати недійсним ордер №134, виданий 28.08.2013 року Державним концерном «Лорта» на ім`я ОСОБА_3 на кімнату АДРЕСА_3 .

В обґрунтування позовних вимог вказує, що будинок АДРЕСА_1 є власністю територіальної громади м. Львова. Відповідач ОСОБА_3 та його малолітня дочка ОСОБА_5 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_2 на підставі недійсного ордеру, який був їм виданий Державним концерном «ЛОРТА» неправомірно, оскільки на час видачі такого вказаний гуртожиток належав громаді м. Львова та приміщення №15 даного гуртожитку було зайнято іншою особою.

Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції та сторонами не оспорено та не спростовано, ухвалою №1804 8-мої сесії 6-го скликання Львівської міської ради від 20.09.2012 року «Про прийняття у власність територіальної громади м. Львова від ДЖКП ДК «ЛОРТА» гуртожитків на АДРЕСА_4 , вул. Каховській, 35, АДРЕСА_1 », ухвалено прийняти у власність територіальної громади м. Львова від державного житлово-комунального підприємства державного концерну «ЛОРТА» гуртожитки на вул. П. Полтави, 36 (а.с.6).

Наказом Департаменту житлового господарства та інфраструктури Львівської міської ради №439 від 19.10.2012 р., серед іншого, затверджено акт приймання передачі гуртожитків на АДРЕСА_1 від державного житлово-комунального комунального підприємства державного концерну «ЛОРТА» у власність територіальної громади м. Львова (а.с.7).

Згідно розпорядження Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради №613 від 15.10.2013 р. «Про прийняття на баланс та обслуговування ЛКП «Сигнівка» гуртожитків ДЖКП ДК «ЛОРТА» на вул. П. Полтави, 36, вул. Каховська, 33,35», ЛКП «Сигнівка» зобов`язано прийняти на баланс будівлі гуртожитків, розташованих, зокрема, на АДРЕСА_1 (а.с.45).

Відтак, судом першої інстанції вірно встановлено, що будинок АДРЕСА_1 перебуває у власності територіальної громади м. Львова в особі Львівської міської ради. Балансоутримувачем вказаного будинку є ЛКП «Сигнівка».

Як вбачається із копії ордера №134, виданого ОСОБА_3 на право зайняття житлового приміщення у квартирі житловою площею 16,2 кв.м, розташованій за адресою: АДРЕСА_2 , такий видано 28.08.2013 року на підставі рішення адміністрації і профспілкового комітету ДК «ЛОРТА» №84 від 01.03.2013 р. (а.с.89).

Із матеріалів справи вбачається, що станом на 12.04.2013 року, у кімнаті АДРЕСА_3 була зареєстрована та фактично проживала ОСОБА_6 , 1948 р.н., що підтверджується актом обстеження від 12.04.2013 р. та довідкою з місця проживання про склад сім`ї і прописку, виданої 12.04.2013 р. ДЖКП ДК «ЛОРТА» №243 (а.с.14, 15).

Відтак, судом першої інстанції вірно було встановлено, що на час прийняття спільного рішення адміністрації і профспілкового комітету ДК «ЛОРТА», що слугувало видачі ордеру №134 від 28.08.2013 року ОСОБА_3 кімнати для проживання АДРЕСА_3 , така була фактично зайнята іншою особою ОСОБА_6 .

Доказів про звільнення житла станом на 28.08.20213 року суду надано не було.

Згідно відповіді Департаменту житлового господарства та інфраструктури Львівської міської ради від 14.01.2015 р., після прийняття гуртожитків на АДРЕСА_1 у комунальну власність, міська рада прийняла ухвалу від 13.12.2012 р. № 1949 про залишення цілісних майнових комплексів на АДРЕСА_1 у статусі «гуртожиток» та надано дозвіл на приватизацію його житлових, нежитлових /допоміжних/ приміщень законним мешканцям. Наказом Департаменту житлового господарства та інфраструктури Львівської міської ради від 19.10.2012 року №439 затверджено акти приймання-передачі вищевказаних гуртожитків (а.с.44).

Також, судом першої інстанції вірно встановлено, що до матеріалів справи не долучено доказів, що рішення Львівської міської ради та її департаментів щодо прийняття у власність територіальної громади м. Львова гуртожитку за адресою: АДРЕСА_1 , затвердження акту приймання-передачі та надання дозволу на приватизацію його житлових, нежитлових /допоміжних/ приміщень законним мешканцям були оскаржені та скасовані, а відтак, на час розгляду справи судом є чинними.

Також, з матеріалів справи вбачається, що відповідач ОСОБА_3 подав до суду заяву про застосування строку позовної давності до позовних вимог Львівської міської ради.

Відповідно до ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

За ст. 260 ЦК України, позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255цього Кодексу. Порядок обчислення позовної давності не може бути змінений за домовленістю сторін.

Відповідно до ст. 257-258 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки, а щодо окремих видів вимог, зокрема про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність строком в один рік.

Згідно ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до ст. 257 ЦКУ України загальна позовна давність встановлюється тривалістю три роки.

Згідно з ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: 1) забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та 2) запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»), Високий суд, також вважає, що строки давності слугують кільком важливим цілям, а саме: 1) забезпеченню юридичної визначеності та остаточності, 2) захисту потенційних відповідачів від не заявлених вчасно вимог, яким може бути важко протистояти, та запобігти будь-якій несправедливості, яка могла б виникнути, якби від судів вимагалося виносити рішення щодо подій, що мали місце у віддаленому минулому, на підставі доказів, які через сплив часу стали ненадійними та неповними (див. рішення від 22 жовтня 1996 року у справі «Стаббінгз та інші проти Сполученого Королівства» (Stubbings and Others v. the United Kingdom), n. 51, Reports IV). Строки давності є загальною рисою національних правових систем договірних держав щодо кримінальних, дисциплінарних та інших порушень (п. 137 рішення від 09.01 2013 року за заявою № 21722/11 у справі «Волков проти України»).

Статтею 59 ЖК України визначено, що ордер на жиле приміщення може бути визнано недійсним у судовому порядку у випадках подання громадянами не відповідаючих дійсності відомостей про потребу в поліпшенні житлових умов, порушення прав інших громадян або організацій на зазначене в ордері жиле приміщення, неправомірних дій службових осіб при вирішенні питання про надання жилого приміщення, а також в інших випадках порушення порядку і умов надання жилих приміщень. Вимогу про визнання ордера недійсним може бути заявлено протягом трьох років з дня його видачі.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, будинок АДРЕСА_1 передано у власність територіальної громади м. Львова від державного житлово-комунального підприємства державного концерну «ЛОРТА» у 2012 році. У 2013 році будівлі гуртожитків, розташованих на АДРЕСА_1 прийнято на баланс ЛКП «Сигнівка». Протягом цього часу відповідач ОСОБА_3 сплачував комунальні послуги за користування спірною квартирою, що стверджується долученими до матеріалів справи копіями квитанцій.

Крім цього, із змісту листа Департаменту житлового господарства та інфраструктури Львівської міської ради від 14.01.2015 р., вбачається, що станом на січень 2015 року позивачу було достеменно відомо про наявність конфліктної ситуації щодо поселення ОСОБА_3 у гуртожиток ДК «ЛОРТА» після передачі таких до комунальної власності, оскільки юридичним управлінням міської ради надано висновок щодо перевищення адміністрацією та профкомом ДК «ЛОРТА» повноважень в частині прийняття спільного рішення від 01.03.2013 р. та видачі ОСОБА_3 спірного ордеру (а.с.44).

Враховуючи наведене, судом першої інстанції вірно встановлено, що позивачу з 14 січня 2015 року відомо про наявність у ОСОБА_3 спірного ордеру від 28.08.2013 р. №134 на вселення в кімнату № НОМЕР_1 у приміщенні гуртожитку на АДРЕСА_1 , а тому, суд прийшов до обґрунтованого висновку, що позивач звернувся до суду із позовом (26 лютого 2020 року) до ОСОБА_3 про визнання такого ордеру недійсним, з пропуском строку позовної давності, що є самостійною підставою для відмови у позові.

Що стосується доводів апелянта про переривання строку позовної давності двічі, а саме 31.10.2016 року та 29.07.2019 року, через розгляд судами справ 462/5652/16 за позовом Львівської міської ради до ДЖКП ДК «ЛОРТА», треті особи ОСОБА_3 , Залізнична районна адміністрація про визнання ордеру недійсним та 462/4814/19 за позовом Львівської міської ради до Державного концерну «ЛОРТА» та ОСОБА_3 про визнання недійсним ордеру, слід вказати наступне.

Згідно ст. 264 ЦК України, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

За ст. 265 ЦК України, залишення позову без розгляду не зупиняє перебігу позовної давності. Якщо суд залишив без розгляду позов, пред`явлений у кримінальному провадженні, час від дня пред`явлення позову до набрання законної сили судовим рішенням, яким позов було залишено без розгляду, не зараховується до позовної давності. Якщо частина строку, що залишилася, є меншою ніж шість місяців, вона подовжується до шести місяців.

З матеріалів справи вбачається, що ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 30 листопада 2017 року провадження у справі №462/5652/16-ц за позовом Львівської міської ради до ДЖКП ДК «ЛОРТА», треті особи: ОСОБА_3 , Залізнична районна адміністрація Львівської міської ради про визнання ордеру недійсним закрито, оскільки відповідач Державне житлово-комунальне підприємство Державного концерну «Лорта» ліквідований, державну реєстрацію цієї юридичної особи припинено 01.08.2014 року. Дані про юридичних осіб-правонаступників відповідача відсутні, що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців. Таким чином, юридична особа - ДЖКП ДК «ЛОРТА» ліквідована до ухвалення рішення суду у даній справі.

Однак, у вказаній вище справі Львівською міською радою відповідачем зазначено лише ДЖКП ДК «ЛОРТА», яке було ліквідоване, та не було належним відповідачем у згаданій справі, оскільки такий не міг відповідати за позовом про визнання ордеру недійсним, оскільки такий виданий іншою особою ДК «ЛОРТА», що є відповідачем у даній справі та стосувався іншої особи ОСОБА_3 , який знову ж у згаданій справі не був залучений як відповідач, а був вказаний третьою особою.

Тобто у даному випадку не слід вважати, що позивач у цій справі звертався умовно до одного з кількох боржників, тобто осіб, які могли відповідати за позовом, оскільки до жодного з них (належних) позивач не звертався і відповідно розглядом даної справи перебіг строку позовної давності не перервався.

Окрім цього, ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 05 лютого 2020 року у справі №462/4814/19 позов Львівської міської ради до Державного концерну «ЛОРТА» та ОСОБА_3 про визнання ордеру недійсним, тобто вже до належних відповідачів залишено без розгляду.

Подання Львівською міською радою позову та залишення такого без розгляду 05 лютого 2020 року відповідно не зупинило перебігу строку позовної давності відповідно до ч. 1 ст. 265 ЦК України.

По суті посилання ж апелянта на ч. 2 ст. 264 ЦК України слід вважати помилковим, оскільки таке не стосується даних правовідносин, а стосується зобов`язальних правовідносин, які виникли між сторонами зі стягнення боргу.

У даному ж випадку застосуванню підлягає ст. 265 ЦК України, про що йшлося.

Тому, судом першої інстанції підставно було відмовлено в задоволенні позову у зв`язку з пропуском строку позовної давності про що було заявлено відповідачами у суді першої інстанції.

Відповідно помилковими і довільно потлумаченими апелянтом слід вважати і посилання на висновки Верховного суду у справах 523/10225/15 та 904/3405/19, оскільки такі стосуються інших правовідносин, про що йшлося.

Зважаючи на вказане, доводи апеляційної скарги слід визнати безпідставними, а саму скаргу слід відхилити, рішення ж суду першої інстанції слід залишити без змін, як таке, що відповідає обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону, на які правильно посилався суд першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 ч.1 п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и л а :

апеляційну скаргу ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Залізничного районного суду м.Львова від 03 грудня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 18 листопада 2021 року.

Головуючий: Я.А. Левик

Судді: Р.В. Савуляк

М.М. Шандра