печерський районний суд міста києва
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 листопада 2021 року Печерський районний суд міста Києва в складі: головуючого - судді Волкової С.Я. за участю секретаря судових засідань Зінченко М.М., представника позивача ОСОБА_1 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя, за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя,

установив:

29.10.2020 р. ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя, просила визнати транспортні засоби Mitsubishi Outlander, державний номерний знак НОМЕР_1 , ринковою вартістю 224 208,00 грн, та Mitsubishi Outlander, державний номерний знак НОМЕР_2 , ринковою вартістю 348 768,00 грн, об`єктами спільної сумісної власності подружжя; виділити транспортні засоби Mitsubishi Outlander, державний номерний знак НОМЕР_1 та Mitsubishi Outlander, державний номерний знак НОМЕР_2 у особисту приватну власність відповідача, стягнути з останнього 112 104,00 грн грошової компенсації за її частку в транспортних засобах. Позовні вимоги ОСОБА_2 обґрунтовані тим, що 10.06.2016 р. між ними було укладено шлюб, 13.07.2020 р. відповідач звернувся до суду з позовною заявою про розірвання шлюбу, рішення ще не прийняте. В шлюбі 10.03.2018 р. за 14 000,00 доларів США було придбаноавтомобіль Mitsubishi Outlander, державний номерний знак НОМЕР_1 , за автомобіль було сплачено спільні грошові кошти в сумі 368 886,00 грн, крім того подружжям за 16 000,00 доларів США було придбано автомобіль Mitsubishi Outlander, державний номерний знак НОМЕР_2 , який було ввезено з-за кордону, за автомобіль було сплачено спільні грошові кошти в сумі 426 864,00 грн. Загальна сума спільних грошових коштів, витрачена на два автомобілі, становить 795 750,00 грн, домовленості про добровільний поділ майна не досягнуто.

Ухвалою суду від 30.10.2020 р. позовну заяву ОСОБА_2 залишено без руху.

17.12.2020 р. до суду надійшла заява ОСОБА_2 про усунення недоліків позовної заяви.

Ухвалою суду від 04.01.2021 р. відкрито провадження у справі.

Відповідачем ОСОБА_3 пред`явлено зустрічний позов до ОСОБА_2 про майна подружжя. Позовні вимоги ОСОБА_3 обґрунтовані тим, що перебував у шлюбі із ОСОБА_2 з 10.06.2016 р., 27.11.2020 р. шлюб розірвано рішенням суду. За час подружнього життя він зі своїх власних заощаджень, накопичених ним до вступу в шлюб, придбав у квартиру, де проживало подружжя, меблеві вироби, а саме: шафу-купе двосторонню з дзеркальними дверцятами, тумбою та поличками, що підсвічуються, настінними поличками вартістю 74 700,00 грн, акру меблеву до стіни (дві тумби з ящиками, що з`єднані між собою), вартістю 39 680,00 грн; загальна вартістю виробів складає 114 380,00 грн. Після розлучення меблі залишились у ОСОБА_2 . Просив визнати означені меблеві вироби об`єктами спільної сумісної власності подружжя, виділи меблеві вироби у особисту приватну власність ОСОБА_2 , стягнути з останньої 57 190,00 грн грошової компенсації за його частку в меблях.

Ухвалою суду від 03.02.2021 р. вимоги ОСОБА_3 за зустрічним позовом об`єднано в одне провадження з первісним позовом ОСОБА_2

16.03.2021 р. позивач ОСОБА_2 звернулася до суду із заявою про збільшення позовних вимог, посилаючись на те, що їй стало відомо про розірвання шлюбу, про продаж відповідачем без її згоди спільного майна, набутого під час шлюбу, зокрема, автомобілів, просила визнати транспортний засіб Mitsubishi Outlander, номер кузова (шасі, рама) НОМЕР_3 об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та стягнути із ОСОБА_3 149 727,15 грн грошової компенсації за її частку в транспортному засобі; визнати транспортний засіб Mitsubishi Outlander, номер кузова (шасі, рама) НОМЕР_4 об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та стягнути з ОСОБА_3 206 220,85 грн грошової компенсації за її частку в транспортному засобі.

Відповідачем ОСОБА_3 подано відзив на позовну заяву ОСОБА_2 ; відповідач, заперечуючи проти позову про поділ майна подружжя, у відзиві зазначив, що автомобіль Mitsubishi Outlander, номер кузова (шасі, рама) НОМЕР_3 , був придбаний 10.03.2018 р. за 320 632,00 грн, що на день купівлі еквівалентно 12 237,86 доларів США, за грошові кошти, подаровані йому його батьком. Договір дарування був укладений в усній формі, але факт дарування був відображений у його декларації до НАЗК, а тому цей автомобіль був його особистою власністю і не підлягає поділу. Цей же автомобіль було продано за договором купівлі-продажу транспортного засобу № 8045/2020/1980437 від 11.03.2020 р. за 165 000,00 грн, кошти отримав авансом у грудні 2019 р., за отримані кошти у G&G Auto Sales LLC DBA W8 Shiping придбано автомобіль Mitsubishi Outlander номер кузова (шасі, рама) НОМЕР_4 , або за кошти у сумі 6 228,00 доларів США, із сімейного бюджету кошти не використовувались, цей автомобіль був його особистою власність і не підлягає поділу. Дійсно, 30.05.2020 р. він продав цей автомобіль за договором комісії № 7562/20/012548 від 30.05.2020 р. за 5 000,00 грн, ціна обумовлена станом автомобіля, який не відповідав заявленому стану продавцем із США, його очікуванням.

Ухвалою суду від 29.06.2021 р. закрито підготовче провадження у справі.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 підтримав позовні вимоги ОСОБА_2 , посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві, заперечував проти задоволення зустрічних вимог ОСОБА_3 з тих же підстав.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_4 заперечували проти задоволення позовних вимог ОСОБА_2 , підтримала вимоги зустрічного позову ОСОБА_3 , посилаючись на обставини, викладені в зустрічній позовній заяві.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_5 показав, що грошові кошти на купівлю автомобіля Mitsubishi Outlander у сумі, більшій 300 000,00 грн, були ним подаровані сину, в подальшому син повідомив про намір придбати автомобіль із США, кошти у сумі 165 000,00 грн надав сину під розписку. У суду відсутні підстави не довіряти зазначеним показам свідка, оскільки будь-яких доказів в їх спростування в судовому засіданні надано не було.

Суд, заслухавши представника позивача, представника відповідача, допитавши свідка, дослідивши письмові докази, всебічно перевіривши обставини справи, на яких вони ґрунтуються, у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов наступного висновку.

Встановлено, що сторони з 10.06.2016 р. перебували у зареєстрованому шлюбі, рішенням суду від 27.11.2020 р. шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 розірвано. Вказані обставини підтверджуються копіями: свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_5 , видане повторно 07.07.2020 р. Печерським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), рішення Печерського районного суду м. Києва від 27.11.2020 р. у справі № 757/30077/20-ц.

Згідно статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення спільного домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя

Згідно статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Отже наведеними нормами права передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. Це означає, що ані дружина, ані чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація права на нього (транспортний засіб) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява одного з подружжя про те, що річ була куплена на її особисті кошті не буде належними чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишається непохитною. Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того з подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

У зв`язку з прийняттям Сімейного кодексу України (далі - СК) та внесенням суттєвих змін до норм матеріального права, які регулюють правовідносини щодо укладення, припинення шлюбу, визнання його недійсним та майнових прав подружжя, з метою забезпечення правильного й однакового застосування законодавства під час вирішення справ даної категорії Пленум Верховного Суду України у постанові № 11 від 21.12.2007 р. «Про практику застосування судами законодавства про право на шлюб, розірвання шлюбу та визнання його недійсним та поділ майна подружжя» постановив дати судам такі роз`яснення: до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч. 4 ст. 65 СК) (абзац 1 пункту 24 означеної постанови).

Отже, виходячи із аналізу зазначених норм, судам, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільного нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна.

При цьому не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Що стосується премії, нагороди, одержаних за особисті заслуги, суд може визнати за другим з подружжя право на їх частку, якщо буде встановлено, що він своїми діями сприяв її одержанню (абзац 2 пункт 24 зазначеної вище постанови).

Згідно пункту 2 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування.

Згідно пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Позивач ОСОБА_2 просила визнати транспортні засоби Mitsubishi Outlander, номер кузова (шасі, рама) НОМЕР_3 Mitsubishi Outlander, номер кузова (шасі, рама) НОМЕР_4 об`єктами права спільної сумісної власності подружжя та стягнути з ОСОБА_3 грошову компенсацію за її частку в транспортних засобах.

Згідно статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Згідно частини першої статті 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

Згідно статті 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Згідно статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною першою статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивуєвідхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

Відповідачем ОСОБА_3 на підтвердження того, що автомобілібули його особистою власністю і не підлягають поділу, надано копії: повідомлень про суттєві зміни в майновому стані суб`єкта декларування ОСОБА_3 , подані останнім до Національного агентства з питань запобігання корупції, відповідно, 10.03.2018 р. та 25.05.2020 р., у яких зазначено про: отримання подарунку у грошовій формі, дату набуття у власність: 10.03.2018 р., розмір подарунку: 320 632,00 грн, джерело: ОСОБА_5 ; про придбання транспортного засобу, його марку, модель (Mitsubishi Outlander, 2010 р.випуску), дату набуття: 10.03.2018 р., вартість: 320 632,00 грн); про придбання транспортного засобу із-за кордону, його марку, модель (Mitsubishi Outlander, 2015 р.випуску), дату придбання: 16.05.2020 р., вартість: 161 239,00 грн; договору купівлі-продажу транспортного засобу № 8045/2020/1980437 від 11.03.2020 р., а саме: транспортного засобу Mitsubishi Outlander, 2010 р.випуску, номер кузова (шасі, рама) НОМЕР_3 продажу за 165 000,00 грн; розписки від 28.12.2019 р. на отримання коштів у сумі 165 000,00 грн, інвойсу G&G Auto Sales LLC DBA W8 Shiping № А506919 від 28.12.2019 р. на придбання автомобіля Mitsubishi Outlander, НОМЕР_4 за 6,228,00 доларів США, платіжного доручення Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» від 30.12.2019 р. на суму 6 228,00 доларів США, договору комісії Товариства з обмеженою відповідальністю «Автоленд Київ Груп» № 7562/20/012548 від 30.05.2020 р.

За таких обставин вбачається, що твердження ОСОБА_2 про те, що означені транспортні засоби є спільною сумісною власність подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є безпідставними та спростовуються вищенаведеними та встановленими в судовому засіданні обставинами, отже у задоволенні її позову про поділ майна подружжя слід відмовити.

Щодо зустрічних вимог ОСОБА_3 , то суд, враховуючи, що у зустрічній позовній заяві ОСОБА_3 стверджує, щомеблеві вироби були придбані ним зі своїх власних заощаджень, накопичені ним до вступу в шлюб, на підтвердження чого суду надав копії: договору на виготовлення та постачання продукції № 21-5 від 22.08.2016 р. специфікації № 1 на постановку продукції (додаток № 1 до договору № 21-5 від 22.08.2016 р.), товарного чеку № 21-5 від 21.09.2016 р. на суму 74 700,00 грн, накладної № 21-5 від 22.09.2016 р., всього три найменування на суму 74 700,00 грн; договору на виготовлення та постачання продукції № 27-2 від 11.09.2017 р. специфікації № 1 на постановку продукції (додаток № 1 до договору № 27-2 від 11.09.2017 р.), товарного чеку № 27-2 від 11.10.2017 р. на суму 39 680,00 грн, накладної від 11.10.2017 р., всього два найменування на суму 39 680,00 грн; подані ОСОБА_3 видаткові накладні є належними та допустимими доказами, оскільки у графах «Відпустив» у наявності відтиски печаток та підписів осіб, що його відпустили, у графах «Одержав» наявні його підписи, і означеними доказами самим ОСОБА_3 спростована презумпція права спільної сумісної власності на таке майно, між тим не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто (пункт 24 постанови Пленуму Верховного Суду України у постанові № 11 від 21.12.2007 р. «Про практику застосування судами законодавства про право на шлюб, розірвання шлюбу та визнання його недійсним та поділ майна подружжя»), отже у задоволенні зустрічного позову про поділ майна подружжя слід також відмовити.

Суд враховує, що, як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії» від 09.12.1994 р.). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 р.). Такі висновки також викладені у постанові Верховного Суду від 12.01.2021 р. у справі № 607/9865/16-ц.

На підставі викладеного, керуючись постановою Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 р. «Про практику застосування судами законодавства про право на шлюб, розірвання шлюбу та визнання його недійсним та поділ майна подружжя», статтями 57, 58, 60, 70, 71, 110, 112 СК України, статтями 264, 372 ЦК України, статтями 1-23, 76-81, 95, 131, 141, 258-259, 264-265, 352, 355 ЦПК України, суд

вирішив:

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя.

Відмовити у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги через Печерський районний суд м. Києва протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду.

Позивач: ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_6 ).

Відповідач: ОСОБА_3 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_7 ).

Повне рішення складено 18.11.2021 р.

Суддя Волкова С.Я.