КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 листопада 2021 року

м. Київ

єдиний унікальний номер судової справи 756/15048/20

номер провадження №22-ц/824/12251/2021

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - суддіЛапчевської О.Ф.,
суддівБерезовенко Р.В., Нежури В.А.,
за участю секретаря судового засідання Потапьонок К.В.,
учасники справи: позивач ОСОБА_1 ,

представник позивача ОСОБА_2 ,

представник відповідача ОСОБА_3 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_3

на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 25 червня 2021 року /суддя Луценко О.М./

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , третя особа: Орган опіки та піклування Оболонської районної у м. Києві державної адміністрації, про позбавлення батьківських прав та збільшення розміру аліментів на утримання дитини, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідача, про позбавлення його батьківських прав та збільшення розміру аліментів з 1/4 частини заробітку на 1/3 частину заробітку.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 25 червня 2021 року позбавлено ОСОБА_4 батьківських прав стосовно його неповнолітнього сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Позовні вимоги в частині збільшення розміру аліментів - залишено без розгляду. /т. 2 а.с. 106-112/

Не погоджуючись з вказаним рішенням в частині позбавлення батьківських прав, представник ОСОБА_4 - ОСОБА_3 звернулась з апеляційною скаргою, в якій просила рішення в цій частині скасувати, відмовивши у задоволенні вказаної вимоги.

На підтвердження вимог, викладених в апеляційній скарзі, апелянт посилався на необґрунтованість висновків суду першої інстанції. Вважає, що судом першої інстанції не враховано норми матеріального права та численні висновки Верховного Суду про застосування норм права у подібних правовідносинах, що трактують позбавлення батьківських прав як крайній захід та виняткова міра, за умови винної поведінки, свідомого нехтування батьківськими обов`язками, коли змінити поведінку батька неможливо, що повинно бути доведено належними та достатніми доказами. Вказувала, що судом першої інстанції не повно встановлені обставини справи та дійсні відносини між сторонами. Відповідач категорично заперечував проти позбавлення батьківських прав відносно свого сина, оскільки ніколи не ухилявся від його утримання та виховання, аналогічні пояснення надані органу опіки та піклування, за зверненням до якого він звертався для встановлення порядку зустрічей, що свідчить про інтерес батька до дитини. Не було враховано судом першої інстанції і того, що відповідач проживає у м. Керч АР Крим, та працює там, доглядає за літніми батьками і відвідує дитину по можливості у зв`язку зі складнощами перетину лінії окупованої території та введених карантинних заходів, востаннє приїжджав до Києва у січні-лютому 2021 р. та зустрічався з сином. Не враховано також судом першої інстанції і тривалого конфлікту між сторонами, та наявності нового чоловіка у позивачки у зв`язку з чим вона вирішила, що у дитини повинен бути інший батько. Позивачем не доведено ухилення від виконання батьківських обов`язків, виконавчий лист про стягнення аліментів отриманий у 2013 році, пред`явлений до примусового виконання лише після звернення з цим позовом, оскільки аліменти відповідачем сплачувались регулярно, а суми сплати є суттєвими, про що наявні докази у справі. Наявні також докази участі відповідача у сплаті витрат за дитячий садок дитини з вересня 2014 по вересень 2017 року на загальну суму 118 500 грн. Не відповідає обставинам справи і вказівка на наявну заборгованість по аліментам, оскільки розрахунки державним виконавцем змінюються, враховуються платежі за минулі періоди і сам розрахунок є спірним, дії виконавця оскаржуються. Крім того, наявність заборгованості по аліментам не може бути підставою для позбавлення батьківських прав. Окремо наголошувала на тому, що судом першої інстанції не враховано інтересів дитини та те, що рішення про позбавлення батьківських прав матиме серйозні правові наслідки а саме позбавлення батьківських прав відповідає якнайкращим інтересам дитини. Додатково вказувала на наявні у справі два висновки органу опіки та піклування від 19.03.2020 р. та від 19.05.2021 р. однакові за обставинами та різні за висновком щодо доцільності та недоцільності позбавлення батьківських прав.

Щодо стягнення витрат на правову допомогу у розмірі 14 000 грн, вказувала, що судом першої інстанції вирішено питання без дотримання вимог ст.ст. 141, 142 ЦПК України, не надано акт виконаних робіт на суму 14 000 грн, наявна квитанція про сплату 7 000 грн, а у судовому засіданні 25.06.2021 р. приймав участь інший адвокат, ніж той, яким були надані документи щодо запланованих витрат.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явились у судове засідання, перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, матеріали справи в межах апеляційного оскарження, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а судове рішення скасуванню в частині вирішення позову про позбавлення батьківських прав, на підставі наступного.

Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому з 11.12.2009, який рішенням Керченського міського суду Автономної Республіки Крим від 01.04.2013 було розірвано.

Від зареєстрованого шлюбу у сторін народився - син ОСОБА_5 (свідоцтво про народження серія НОМЕР_1 , видане відділом реєстрації актів цивільного стану Керченського міського управління юстиції Автономної Республіки Крим, актовий запис № 967.

Рішенням Керченського міського суду Автономної Республіки Крим від 01.04.2013 в справі №2/107/675/13 від 01.04.2013 року з відповідача на користь позивача на утримання ОСОБА_5 , стягнуто аліменти в розмірі 1/4 частина від усіх видів заробітку (доходу) відповідача щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку, починаючи 04.03.2013 і до повноліття. Внаслідок несплати аліментів станом на 28.02.2021 утворилась заборгованість, яка становить 98150,80 грн., що підтверджується відповідним розрахунком складеним Оболонським РВ ДВС м. Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві (том 2 а.с.16-18).

Згідно характеристики Управління освіти Оболонської районної у м. Києві державної адміністрації, дошкільний заклад №19.09.2014 від 2014, позивач працювала на посаді вихователя у ДНЗ №135 з 03.09.2013 (том 1 а.с.46).

На даний час позивач є аспіранткою Київського національного лінгвістичного університету кафедри англійської філософії, перекладу і філософії мови ім. О.М. Мороховського.

Згідно інформації Комунального некомерційного підприємства « центру первинної медико-санітарної допомоги №2» Оболонського району м. Києва від 17.12.2019, батько дитини станом здоров`я та розвитком дитини не цікавиться. На прийом до лікаря- періатра звертаються мати або бабуся хлопчика.

Як убачається з характеристики ОСОБА_5 навчається в Київській академії мистецтв ім. М.І. Чембержі з 2017 року. За час навчання батько жодного разу до Академії не приходив, успіхами дитини не цікавиться.

Неповнолітній ОСОБА_6 разом з позивачем, зареєстровані за адресою АДРЕСА_1 , а проживають за адресою АДРЕСА_2 .

Відповідно до акту обстеження умов проживання від 07.10.2018 складеного службою у справах дітей Оболонської районної у м. Києві державної адміністрації, в квартирі, де вони проживають, створені належні умови для виховання, навчання та розвитку дитини.

Розпорядженням Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації від 08.11.2013 № 566 «Про вирішення питання щодо участі батьків у вихованні дітей» ОСОБА_4 було визначено способи участі у вихованні малолітнього сина, маховичка ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . шляхом спілкування з ним кожної першої та третьої суботи з 10:00 до 13:00 та кожної першої та третьої неділі з 15:00 до 18:00 в присутності матері.

Відповідно до листа Оболонського управління поліції НП в м. Києві від 10.03.2020, вбачається, що батько не звертався щодо усунення перешкод у спілкуванні з дитиною.

З інформаційної довідки за результатами роботи психолога з малолітнім ОСОБА_5 від 20.06.2019 року, відомо, що хлопчик про батька майже не згадує, оскільки він не бере активної участі в житті житини. На малюнку « Сім`я звірів» намалював себе, маму, тата ОСОБА_8 , бабусю з дідусем з боку матері. За результатами спостереження, дитина має високий рівень прив`язаності до матері та тата ОСОБА_8 .

Відповідно до протоколу психоконсультаційного дослідження ТОВ « Медичний центр « Добробур-Поліклініка» від 02.05.2019 року, під час бесіди з дитиною про біологічного батька, у ОСОБА_6 спостерігалось тілесні затискання, скутість та не бажання з ним зустрічей.

Згідно висновку Служби у справах дітей Оболонської РДА в м. Києві як органу опіки та піклування №104-3795 від 19.05.2021 року про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_4 відносно сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (том 2 а.с. 31-32).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції керувався нормами п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України, про те, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

Судом першої інстанції вказано на те, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що доказів того, що позивач чинив відповідачу перешкоди в участі у вихованні та спілкуванні з дитиною, матеріали справи не містять. Також в матеріалах справи відсутні докази невинуватості відповідача у невиконанні ним своїх батьківських обов`язків, що свідчить про його винні дії.

З урахуванням наведеного, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що відповідач дійсно не виконує свого батьківського обов`язку по утриманню та вихованню його сину, самоусунувся від участі у його житті, а тому позовні вимоги щодо позбавлення відповідача батьківських прав підлягають задоволенню.

Також стягнуто і витрати на правову допомогу у розмірі 14 000 грн., які суд першої інстанції вважав доведеними відповідно до укладеної угоди про надання адвокатської допомоги від 28.10.2020 р.

Однак з таким висновком суду погодитись не можна з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не виконує свого батьківського обов`язку по утриманню та вихованню сина, самоусунувся від участі у його житті.

Однак, з таким висновком погодиться неможливо, оскільки ухвалюючи рішення, суд першої інстанції не врахував, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, необхідність застосування якого за обставин даної справи не доведено.

Належних та допустимих доказів винної поведінки та ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, судом першої інстанції не встановлено.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства»).

Частиною сьомою статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України. Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до пунктів 1. 2 статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини.

Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України.

Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Згідно зі статтею 166 СК України позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матерії, так і для дитини.

Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому, питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

З огляду на викладене, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише при наявності вини у діях батьків. Винна поведінки та свідоме нехтування своїми батьківськими обов`язками повинна бути належним чином доведена. Питання щодо сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості батька, його поведінці та умовах в яких він знаходиться.

Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України» (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини.

У рішенні від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України» (заява №10383/09) ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зав`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.

Таким чином, при вирішенні такої категорії спорів судам слід мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку.

Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків.

Отже, аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суд повинен був зважити на те, що позбавлення батьківських прав на дитину вже несе в собі негативний вплив на свідомість дитини, та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини.

Аналогічний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 11 червня 2021 року у справі № 758/9706/18, від 29 квітня 2020 року у справі №522/10703/18, від 13 квітня 2020 року у справі № 760/468/18, від 11 березня 2020 року у справі № 638/16622/17, від 02 жовтня 2019 року у справі № 461/7387/16-ц, від 08 травня 2019 року у справі № 409/1865/17-ц.

Так, із матеріалів справи вбачається, що відповідач наголошував у відзиві на позов (а.с. 98-106 т. 1), у своїх особистих письмових поясненнях (а.с. 71-82 т. 2) та заявляв при зверненні до апеляційного суду, про те, що він любить свого сина, категорично заперечує проти позбавлення його батьківських прав, ніколи від нього не відмовлявся, ніколи не ухилявся від виховання сина і його матеріального забезпечення.

Категоричного заперечення відповідача проти позову, подання відзиву, особистих письмових пояснень до суду та до органу опіки і піклування, а також наявні в матеріалах справи звернення відповідача до органу опіки з питання встановлення порядку зустрічей батька з дитиною (т. 1 а.с. 108, 117-118, 122-128 ( свідчать про інтерес батька до дитини.

Окрім того, судом першої інстанції не враховані інші обставини справи, зокрема,, відповідач є уродженцем міста Керч (а.с. 134 т.1), мешкає у місті Керч АР Крим разом із своїми літніми батьками 1940 та 1947 р.н. (а.с. 58 т. 2, а.с. 135-141 т.1), які потребують його допомоги, працює у місті Керч (а.с. 130 т.1), а отже, між місцем його мешкання та місцем проживання дитини наявна значна відстань що полягає через перетинання адмінкордону (лінії окупованої території). Також відповідач зустрічався із сином 07 лютого 2021 року, оформив та надав дозвіл на зміну місця реєстрації дитини (т.2, а.с. 4; 69, зворот 71).

Також судом першої інстанції не враховані відносини між батьками дитини, зокрема має місце тривалий конфлікт.

Із матеріалів справи вбачається, що позивачка отримала виконавчий лист у 2013 році (а.с. 164 т.1), до звернення із позовом про позбавлення батьківських прав не пред`являла його до виконання та не надано оцінки доказам щодо сплати відповідачем аліментів у період з 2013-2021 роки (т. 2 а.с. 83-131 т. 1 а.с. 5, 50-52), із яких вбачається, що сплата аліментів здійснювалась регулярно та суми аліментів є суттєвими.

Також в матеріалах справи наявні докази щодо участі відповідача у сплаті витрат по навчанню та розвитку дитини, витрат на дитячий садок за період з вересня 2014 по вересень 2017 року на загальну суму 118 500 грн. (т. 1 а.с. 173, 175, 176, 217-246).

Довідки вказаних закладів про те, що батько особисто не цікавиться розвитком дитини, зумовлені віддаленістю місця проживання, оскільки відповідач проживає та працює у місті Керч АР Крим.

Щодо заборгованість із сплати аліментів, вона є спірною, відповідачем надані докази її оспорення, а сама заборгованість не може бути підставою для позбавлення батьківських прав.

Крім того, взявши до уваги Висновок Служби у справах дітей Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації від 19 травня 2021 року про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав, суд першої інстанції не надав йому належної оцінки з урахуванням його змісту, обставин справи та інших доказів по справі та не навів у рішенні належного обґрунтування чому саме суд врахував цей висновок.

За положеннями частин п`ять, шість статті 19 СК України, висновок органу опіки та піклування має рекомендаційний характер та не є обов`язковим для суду.

З урахуванням частини першої статті 89 ЦПК України, висновок органу опіки та піклування повинен досліджуватися та оцінюватися судом поряд та у сукупності з іншими доказами по справі.

Так, у матеріалах справи наявний зовсім протилежний за рекомендаціями Висновок того ж органу опіки від 19 березня 2020 року (т. 1 а.с. 36-38).

Так, із Висновку від 19 травня 2021 року вбачається, що на обґрунтування рекомендації про доцільність позбавлення батьківських прав, орган опіки та піклування посилається на інформацію надану КНП «Центр первинної медико-соціальної допомоги №2» Оболонського району м. Києва датована 17.12.2019 р., лист Київської Академії мистецтв ім. М.І. Чембержі від 07.10.2019, Інформаційну довідку психолога від 20.06.2019, протокол психоконсультаційного дослідження від 02.05.2019.

В той же час із Висновку від 19 березня 2020 року про не доцільність позбавлення батьківських прав вбачається, що він містить абсолютно ті ж факти, обставини і посилання на ті ж самі довідки, листи, протокол, що зазначені у Висновку від 19 травня 2021 року.

Тобто, виходячи із одних і тих ще обставин, документів, доводів батька і матері Висновок від 19 березня 2020 року та Висновок від 19 травня 2021 року містять абсолютно протилежні рекомендації комісії.

Вказані протиріччя не знайшли свого відображення у мотивувальній частині рішення суду.

Враховуючи наведене, висновок суду першої інстанції про те, що відповідач не виконує свого батьківського обов`язку по вихованню його сина, самоусунувся від участі у його житті, а також про те, що відсутні докази невинуватості відповідача у невиконанні ним своїх обов`язків є невірним, оскільки спростовується матеріалами справи та не відповідає фактичним обставинам.

Водночас, судом першої інстанції залишені поза уваги безпосередньо права дитини, не враховані серйозні правові наслідки рішення для дитини та для батька (стаття 166 СК України) а також те, що стосунки між батьками не повинні впливати на інтереси дитини, а отже, колегія суддів апеляційного суду доходить висновків, що позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

неправильне застосування норм матеріального права.

Крім того, відповідно до ст. 141 ЦПК України, розподілу підлягають судові витрати, за розгляд справи в суді апеляційної інстанції з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 підлягає стягненню 1260 грн.

Керуючись ст.ст. 376, 381, 382 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_3 на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 25 червня 2021 року - задовольнити.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 25 червня 2021 року в частині позбавлення батьківських прав - скасувати, відмовивши у позові ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , третя особа: Орган опіки та піклування Оболонської районної у м. Києві державної адміністрації про позбавлення батьківських прав.

Стягнути з ОСОБА_1 / АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 / на користь ОСОБА_4 / АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_3 / 1260 /одну тисячу двісті шістдесят/ гривень.

Постанову суду апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Головуючий: Судді: