Постанова

Іменем України

18 січня 2021 року

м. Київ

справа № 227/4536/18

провадження № 61-19687св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Усика Г. І. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Ступак О. В.,

учасники справи:

позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Добропільське сортонасінницьке підприємство»,

відповідачі: ОСОБА_1 , Селянське (фермерське) господарство «Світлана»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Добропільське сортонасінницьке підприємство» на рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 24 червня 2019 року у складі судді Любчик В. М. та постанову Донецького апеляційного суду від 01 жовтня

2019 року у складі колегії суддів: Будулуци М. С., Корчистої О. І., Тимченко О. О.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2018 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Добропільське сортонасінницьке підприємство» (далі - ТОВ «Добропільське сортонасінницьке підприємство») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , Селянського (фермерського) господарства «Світлана» (далі - СФГ «Світлана») про визнання недійсним договору оренди землі, визнання договору оренди землі з попереднім орендарем поновленим на умовах, викладених у додатковій угоді до договору оренди землі.

На обгрунтування позовних вимог зазначало, що 11 квітня 2008 року між ТОВ «Добропільське сортонасінницьке підприємство» та ОСОБА_1 укладений договір оренди землі № 71, відповідно до умов якого орендодавець передав орендарю у строкове платне користування земельну ділянку площею 5,1400 га, кадастровий номер :06:000:0252, яка знаходиться на території Криворізької сільської ради Добропільського району Донецької області, строком на 10 років.

27 лютого 2018 року позивач направив ОСОБА_1 повідомлення про намір скористатися переважним правом на укладення договору оренди землі на новий строк, з проєктом додаткової угоди. Відповідач надіслала ТОВ «Добропільське сортонасінницьке підприємство» повідомлення, в якому висловила небажання продовжувати договірні відносини, посилаючись на те, що вона буде використовувати землю для особистого користування. ТОВ «Добропільське сортонасінницьке підприємство» належно виконувало обов`язки за договором оренди та, як добросовісний орендар, після закінчення строку дії договору, ураховуючи бажання відповідача особисто використовувати земельну ділянку, повернув її орендодавцю відповідно до акта-прийому передачі.

У подальшому позивачу стало відомо, що ОСОБА_1 уклала договір оренди землі з СФГ «Світлана», право оренди зареєстровано 27 квітня 2018 року виконавчим комітетом Мирноградської міської ради, чим, на його думку, порушила переважне право орендаря на укладання договору оренди належної їй на праві власності земельної ділянки.

Посилаючись на наведене, позивач просив визнати недійсним договір оренди землі від 20 квітня 2018 року, укладений між ОСОБА_1 та СФГ «Світлана», визнати договір оренди землі від 11 квітня 2008 року, укладений між ТОВ «Добропільське сортонасінницьке підприємство» та ОСОБА_1 , поновленим на умовах, запропонованих у додатковій угоді.

Короткий зміст ухвалених судових рішень судів попередніх інстанцій

Рішенням Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 24 червня 2019 року в задоволенні позову ТОВ «Добропільське сортонасінницьке підприємство» відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що для поновлення договору оренди землі з підстав, передбачених частиною шостою статті 33 Закону України «Про оренду землі», необхідна наявність таких юридичних фактів: орендар належно виконує свої обов`язки за договором оренди; до закінчення строку дії договору він повідомив орендодавця в установлені строки про свій намір скористатися переважним правом на укладення договору на новий строк; до листа-повідомлення орендар додав проєкт додаткової угоди, продовжує користуватись виділеною земельною ділянкою; орендодавець письмово не повідомив орендаря про відмову в поновленні договору оренди. Позивач дотримався вимог статті 33 Закону України «Про оренду землі» щодо поновлення договору оренди землі від 11 квітня 2008 року, однак

ОСОБА_1 , як власник земельної ділянки, скориставшись своїм правом вільно розпоряджатися своєю власністю надіслала орендарю лист-повідомлення у якому заперечувала проти поновлення договору оренди землі на новий строк, а тому відсутні підстави, визначені статтею 33 Закону України «Про оренду землі», для поновлення зазначеного договору оренди землі. За відсутності волевиявлення орендодавця на продовження дії договору оренди з позивачем, суд першої інстанції дійшов висновку, що ОСОБА_1 , як власник земельної ділянки, правомірно розпорядилася належною їй земельною ділянкою на власний розсуд шляхом укладення договору оренди з іншим орендарем.

Постановою Донецького апеляційного суду від 01 жовтня 2019 року, з урахуванням ухвали Донецького апеляційного суду від 07 жовтня 2019 року про виправлення описки, апеляційну скаргу ТОВ «Добропільське сортонасінницьке підприємство» залишено без задоволення, рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 24 червня 2019 року залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи та застосував норми матеріального права, рішення суду є законним та обгрунтованим, а тому відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги.

Узагальнені доводи касаційної скарги та аргументів інших учасників справи

У листопаді 2019 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга ТОВ «Добропільське сортонасінницьке підприємство», у якій заявник просив скасувати рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області

від 24 червня 2019 року та постанову Донецького апеляційного суду

від 01 жовтня 2019 року, і ухвалити нове судове рішення про задоволення позову, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга обгрунтована посиланнями на те, що суди попередніх інстанцій не урахували, що позивач дотримався вимог статті 33 Закону України «Про оренду землі» щодо поновлення договору землі, а тому має переважне право перед іншими особами на укладення договору оренди землі на новий строк, крім того, зокрема у строк, визначений статтею 33 Закону України «Про оренду землі», повідомив орендодавця про намір реалізувати своє переважне право на поновлення договору оренди на новий строк. 27 березня 2018 року відповідач повідомила товариство про відсутність наміру пролонгувати договір оренди землі, посилаючись на те, що вона буде використовувати землю самостійно, проте 20 квітня 2018 року вона уклала договір оренди землі СФГ «Світлана», який, на думку позивача, укладений на менш сприятливих умовах, аніж вони пропонували у додатковій угоді, що свідчить про порушення переважного права позивача на поновлення договору оренди землі з ОСОБА_1 .

Також указує на те, що справа, яка переглядається, містить виключну правову проблему, а тому для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики наявна необхідність передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

У грудні 2019 року до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу від СФГ «Світлана», у якому відповідач просив касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій залишити без змін, посилаючись на те, що суди повно і всебічно дослідили матеріали справи, надали належну правову оцінку доводам сторін та зібраним у справі доказам. Наявність заперечень зі сторони орендодавця щодо поновлення договору з попереднім орендарем дають підстави для висновку, що переважне право орендаря, яке підлягає захисту відповідно до статті 3 ЦПК України, не порушено. Вирішуючи спір, суди правильно врахували, що ОСОБА_1 27 березня 2018 року направила позивачеві повідомлення про те, що вона не бажає поновлювати із орендарем раніше укладений договір на новий строк, що було викликано бажанням орендодавця самостійно використовувати землю для власних потреб. До того ж, 02 січня 2018 року ОСОБА_1 зверталася до позивача із заявою про намір розірвати договір оренди землі, разом із проєктом угоди про розірвання договору оренди землі, що також свідчить про небажання продовжувати договірні відносини із позивачем. Посилання заявника на те, що ця справа містить виключну правову проблему та підлягає передачі на розгляд Великої Палати Верховного Суду є необгрунтованими, оскільки Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10 квітня 2018 року у справі № 594/376/17-ц (провадження № 14-65цс18) визначила, як мають застосовуватися норми права у подібних правовідносинах.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 07 листопада 2019 року відкрито касаційне провадження та витребувано справу з місцевого суду.

Справа надійшла на адресу суду касаційної інстанції 15 листопада 2019 року.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України (у редакції, чинній на момент подання касаційної скарги) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України (у редакції, чинній на момент подання касаційної скарги) під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Установлені судами фактичні обставини справи

Судами попередніх інстанцій установлено, що ОСОБА_1 є власником земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 5,140 га, кадастровий номер :06:000:0252, розташованої на території Криворізької сільської ради Добропільського району Донецької області.

11 квітня 2008 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Добропільське сортонасінницьке підприємство» укладений договір оренди земельної ділянки площею 5,1400 га, кадастровий номер :06:000:0252, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованої на території Криворізької сільської ради Добропільського району Донецької області, строком на 10 років, з орендною платою щорічно 800,00 грн, який зареєстрований

18 квітня 2008 рокуу Добропільському МВ ДРФ ДП «Центр державного земельного кадастру».

Пунктом 10.2 зазначеного договору визначено, що він набирає чинності після його державної реєстрації.

Після закінчення строку договору орендар має переважне право на поновлення договору на новий строк (пункт 8.2 договору).

03 січня 2018 року ОСОБА_1 звернулася до ТОВ «Добропільське сортонасінницьке підприємство» із заявою про розірвання договору оренди землі, посилаючись на те, що вона бажає особисто користуватися зазначеною земельною ділянкою. Просила вважати договір оренди землі розірваним з 11 квітня 2018 року у зв`язку з закінченням строку дії договору, та попереджала, що з 12 квітня 2018 року вона буде використовувати особисто належну їй земельну ділянку, а тому просить не обробляти її і не проводити посів.

27 лютого 2018 року за № 27-12/2-18 директор ТОВ «Добропільське сортонасінницьке підприємство» направило ОСОБА_1 лист-повідомлення з пропозицією поновити договір оренди землі від 11 квітня

2008 року на той самий строк та встановити орендну плату на рівні 13 000 грн на рік, разом із проєктом додаткової угоди до зазначеного договору оренди землі для узгодження істотних умов додаткової угоди. 06 березня 2018 року ОСОБА_1 отримала зазначені документи, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення.

27 березня 2018 року ОСОБА_1 надіслала директору ТОВ «Добропільське сортонасінницьке підприємство» лист, у якому повідомила, що не має наміру поновлювати дію договору оренди землі від 11 квітня 2018 року

№ 71, та просила вжити всіх заходів для повернення належної їй земельної ділянки в натурі. Додала проєкт угоди про розірвання договору оренди землі.

ТОВ «Добропільське сортонасінницьке підприємство» належно виконувало обов`язки за договором оренди, та по закінченні строку дії договору повернуло ОСОБА_1 належну їй на праві власності земельну ділянку.

20 квітня 2018 року між ОСОБА_1 та СФГ «Світлана» укладений договір оренди земельної ділянки (паю) сільськогосподарського призначення, відповідно до умов якого ОСОБА_1 передає, а СФГ «Світлана» приймає у строкове платне користування земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 5,140 га, кадастровий номер :06:000:0252, яка розташована на території Криворізької сільської ради Добропільського району Донецької області, строком на 20 років, орендна плата вноситься орендарем у формі та розмірі 1 2816,14 грн, 8 процентів від нормативної грошової оцінки земельної ділянки. 21 квітня 2018 року між сторонами укладено додаткову угоду, якою внесено зміни до договору оренди землі та визначено розмір орендної плати щорічно у розмірі 13 500,00 грн. Договір зареєстрований 27 квітня 2018 року.

Позиція Верховного Суду та нормативно-правове обгрунтування

Вивчивши матеріали справи, доводи касаційної скарги та відзиву на неї, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга ТОВ «Добропільське сортонасінницьке підприємство» не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно зі статтею 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, зокрема, шляхом визнання правочину недійсним.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені статтею 203 ЦК України. Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

Частиною четвертою статті 124 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) передбачено, що передача в оренду земельних ділянок, які перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем.

Відповідно до частини другої статті 792 ЦК України відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом, зокрема ЗК України, Законом України «Про оренду землі».

Правові підстави поновлення договору оренди землі визначаються статтею 33 Закону України «Про оренду землі», яка фактично об`єднує два випадки пролонгації договору оренди землі.

Згідно з частинами першою - п`ятою статті 33 Закону України «Про оренду землі», у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, по закінченню строку, на який було укладено договір оренди землі, орендар, який належно виконував обов`язки за умовами договору, має переважне право перед іншими особами на укладення договору оренди землі на новий строк (поновлення договору оренди землі). Орендар, який має намір скористатися переважним правом на укладення договору оренди землі на новий строк, зобов`язаний повідомити про це орендодавця до спливу строку договору оренди землі у строк, встановлений цим договором, але не пізніше ніж за місяць до спливу строку договору оренди землі. У разі смерті орендодавця до спливу строку дії договору оренди землі орендар, який має намір скористатися переважним правом на укладення договору оренди землі на новий строк, зобов`язаний повідомити про це спадкоємця земельної ділянки протягом місяця з дня, коли йому стало відомо про перехід права власності на земельну ділянку. До листа-повідомлення про поновлення договору оренди землі орендар додає проєкт додаткової угоди. При поновленні договору оренди землі його умови можуть бути змінені за згодою сторін. У разі недосягнення домовленості щодо орендної плати та інших істотних умов договору переважне право орендаря на укладення договору оренди землі припиняється. Орендодавець у місячний термін розглядає надісланий орендарем лист-повідомлення з проєктом додаткової угоди, перевіряє його на відповідність вимогам закону, узгоджує з орендарем (за необхідності) істотні умови договору і, за відсутності заперечень, приймає рішення про поновлення договору оренди землі (щодо земель державної та комунальної власності), укладає з орендарем додаткову угоду про поновлення договору оренди землі. За наявності заперечень орендодавця щодо поновлення договору оренди землі орендарю направляється лист-повідомлення про прийняте орендодавцем рішення.

Частиною шостою статті 33 Закону України «Про оренду землі», у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, передбачено іншу підставу поновлення договору оренди землі: у разі якщо орендар продовжує користуватися земельною ділянкою після закінчення строку договору оренди і за відсутності протягом одного місяця після закінчення строку договору листа-повідомлення орендодавця про заперечення у поновленні договору оренди землі, такий договір вважається поновленим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

Додаткова угода до договору оренди землі про його поновлення має бути укладена сторонами у місячний строк в обов`язковому порядку. Відмова, а також наявне зволікання в укладенні додаткової угоди до договору оренди землі може бути оскаржено в суді (частина восьма та дванадцята статті 33 Закону України «Про оренду землі», у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин). Зазначені положення узгоджуються з положеннями частини першої статті 777 ЦК України.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що статтею 33 Закону України «Про оренду землі» визначено алгоритм дій орендаря та орендодавця за наявності наміру поновити договір оренди землі та визначено певні правові запобіжники для захисту орендаря, як більш уразливої сторони в цих правовідносинах, від умисного й безпідставного ухилення орендодавця від продовження орендних правовідносин за відсутності для цього підстав та за наявності добросовісної поведінки орендаря. При цьому законодавець ототожнив поняття «переважне право на укладення договору оренди землі на новий строк» та «поновлення договору оренди землі», використовуючи конструкцію «поновлення договору оренди землі» як для підстави такого поновлення, передбаченої частинами першою-п`ятою, так і для підстави, передбаченої частиною шостою цієї статті, що свідчить про їх логічну послідовність.

Так, дійсний орендар, який добросовісно виконував свої обов`язки за договором оренди землі, має переважне право перед іншими особами на продовження цих орендних правовідносин. Маючи такий намір, він (орендар) зобов`язаний до закінчення строку оренди землі (у строки, визначені частиною другою статті 33 вказаного Закону) повідомити про це орендаря та надіслати проєкт додаткової угоди. Мета такого повідомлення - запобігання укладення орендодавцем договору оренди з іншою особою у зв`язку з відсутністю в нього інформації про наявність наміру в дійсного орендаря продовжувати орендні правовідносини. При цьому таке завчасне повідомлення з надсиланням проєкту додаткової угоди є передумовою для зміни сторонами умов договору оренди під час його поновлення (укладення на новий строк). Орендодавець, розглянувши у місячний термін таке повідомлення і проєкт додаткової угоди, за необхідності узгодивши з орендарем істотні умови, зобов`язаний або укласти додаткову угоду про поновлення договору оренди землі, або повідомити орендаря про наявність обґрунтованих заперечень щодо поновлення договору оренди землі шляхом надсилання листа-повідомлення про прийняте рішення (частини перша - п`ята статті 33 Закону України «Про оренду землі», у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин).

У разі, якщо орендодавець протягом одного місяця після закінчення строку дії договору оренди землі не надіслав орендареві листа-повідомлення про наявність заперечень щодо поновлення договору, а орендар продовжував користуватися земельною ділянкою після його закінчення, такий договір вважатиметься поновленим на той самий строк і на тих самих умовах, без можливості внесення змін до умов договору оренди (частина шоста статті 33 Закону України «Про оренду землі», у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин).

При цьому додаткова угода про поновлення договору оренди землі має бути укладена в обов`язковому порядку, за наявності відмови чи ухилення орендодавця від її укладення після дотримання усіх перелічених вище умов - орендар може оскаржити такі дії орендодавця в судовому порядку.

Тобто виникненню в орендодавця обов`язку прийняти рішення про поновлення договору оренди землі або про наявність заперечень щодо такого поновлення договору з надсиланням відповідного листа-повідомлення має передувати звернення орендаря з повідомленням про намір продовжити орендні правовідносини, до якого має бути додано проєкт додаткової угоди. Факт порушення орендодавцем місячного терміну для направлення орендареві листа-повідомлення про прийняте ним рішення у відповідь на вчасно надісланий орендарем лист-повідомлення з проєктом додаткової угоди дає орендареві підстави розраховувати на можливість поновлення договору оренди землі відповідно до частини шостої статті 33 Закону України «Про оренду землі». І саме у такому випадку відсутність листа-повідомлення орендодавця про заперечення у поновленні договору оренди землі можна кваліфікувати як «мовчазну згоду» орендодавця на поновлення договору та той самий строк, і на тих самих умовах, що були передбачені договором.

Аналогічний за змістом висновок викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2018 року у справі № 594/376/17-ц (провадження № 14-65цс18) та від 21 листопада 2018 року у справі № 530/212/17 (провадження № 14-330цс18), згідно з яким для поновлення договору оренди землі з підстав, передбачених частиною шостою статті 33 Закону України «Про оренду землі», необхідна наявність таких юридичних фактів: орендар належно виконує свої обов`язки за договором оренди; до закінчення строку дії договору він повідомив орендодавця в установлені строки про свій намір скористатися переважним правом на укладення договору на новий строк; до листа-повідомлення орендар додав проєкт додаткової угоди, продовжує користуватись виділеною земельною ділянкою; орендодавець письмово не повідомив орендаря про відмову в поновленні договору оренди.

Дослідивши надані сторонами докази у їх сукупності та встановивши, що

03 січня 2018 року та 27 березня 2018 року, тобто до закінчення строку дії договору оренди землі від 11 квітня 2008 року, ОСОБА_1 направила позивачу повідомлення про відсутність наміру на поновлення договору оренди належної їй земельної ділянки, обумовленого її бажанням самостійно розпоряджатися земельною ділянкою, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов обгрунтованого висновку про відсутність у позивача переважного права на поновлення договору оренди землі на новий строк.

Верховний Суд вважає необхідним зауважити, що відповідно до положень статті 33 Закону України «Про оренду землі» реалізація переважного права на поновлення договору оренди землі можлива лише за умови дотримання встановленої нею процедури. Реалізація переважного права на поновлення договору оренди землі можлива лише за наявності волевиявлення сторін, тоді як установлені у справі обставини свідчать про відсутність такого волевиявлення у орендодавця, право на розпорядження належною їй земельною ділянкою шляхом укладення договору оренди землі з іншим орендарем на більш вигідних умовах є визначальним у порівнянні з переважним правом орендаря на поновлення договору оренди землі. Зокрема як убачається з умов договору оренди землі від 20 квітня 2018 року, укладеного між ОСОБА_1 та СФГ «Світлана», із урахуванням додаткової угоди до цього договору від 21 квітня 2018 року, розмір орендної плати становить 13 500,00 грн щорічно, тоді як у направленому орендодавцеві 27 лютого 2018 року ТОВ «Добропільське сортонасінницьке підприємство» повідомленні-пропозиції про поновлення договору оренди землі від 11 квітня 2008 року та проєкті додаткової угоди до зазначеного договору оренди землі, розмір запропонованої позивачем орендної плати становив 13 000 грн на рік.

Таким чином, посилання заявника на те, що суди попередніх інстанцій при вирішенні зазначеного спору не урахували переважне право ТОВ «Добропільське сортонасінницьке підприємство» на поновлення договору оренди землі, не грунтуються на встановлених судами обставинах справи та вимогах закону.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до незгоди заявника з висновками судів попередніх інстанцій щодо установлених ними обставин справи, власного тлумачення норм матеріального права, що регулюють спірні відносини, та містять посилання на факти, що були предметом дослідження та оцінки судами, які їх обгрунтовано спростували. У силу повноважень, визначених статтею 400 ЦПК України (у редакції, чинній на момент подання касаційної скарги), суд касаційної інстанції не вправі здійснювати переоцінку доказів та встановлювати нові обставини.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України (у редакції, чинній на момент подання касаційної скарги) суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Аналізуючи наведене, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що суд першої та апеляційної інстанцій правильно визначили характер правовідносин, застосували закон, що їх регулює, повно і всебічно дослідили матеріали справи та надали належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам, а тому відсутні підстави для задоволення касаційної скарги.

Щодо клопотання про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду

Згідно з частиною першою статті 404 ЦПК України питання про передачу справи на розгляд палати, об`єднаної палати або Великої Палати Верховного Суду вирішується судом за власною ініціативою або за клопотанням учасника справи.

У касаційній скарзі ТОВ «Добропільське сортонасінницьке підприємство» зазначає, що існує виключна правова проблема, і передача справи необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.

Тлумачення змісту частини п`ятої статті 403 ЦПК України свідчить, що клопотання має містити обгрунтування необхідності про передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду. У клопотанні про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду та матеріалів справи не наведено належного обгрунтування у чому саме полягає виключна правова проблема, та яким чином передача справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду сприятиме розвитку права та формування єдиної правозастосовної практики, а також не надано наявності різної правозастосовної практики у цій категорії спорів.

Виключна правова проблема має оцінюватися з урахуванням кількісного та якісного вимірів. Кількісний ілюструє той факт, що вона наявна не в одній конкретній справі, а у невизначеній кількості спорів, які або вже існують, або можуть виникнути з урахуванням правового питання, щодо якого постає проблема невизначеності. З погляду якісного критерію про виключність правової проблеми свідчать такі обставини, як відсутність сталої судової практики в питаннях, що визначаються, як виключна правова проблема; невизначеність на нормативному рівні правових питань, які можуть кваліфікуватися як виключна правова проблема; необхідність застосування аналогії закону чи права; вирішення правової проблеми необхідне для забезпечення принципу пропорційності, тобто належного балансу між інтересами сторін у справі. Метою вирішення виключної правової проблеми є формування єдиної правозастосовної практики та забезпечення розвитку права.

Суд бере до уваги, що у постановах Великої Палати Верховного Суду

від 10 квітня 2018 року у справі № 594/376/17-ц (провадження № 14-65цс18) та від 21 листопада 2018 року у справі № 530/212/17 (провадження № 14-330цс18), Велика Палата Верховного Суду вже виклала правовий висновок щодо застосування норм права та надала оцінку виключній правовій проблемі у подібних правовідносинах. Подібний за своїм змістом висновок, викладений у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі № 227/4821/18 (провадження №61-19210св19) за участю ТОВ «Добропільське сортонасінницьке підприємство» та СФГ «Світлана».

Зважаючи на наведене, суд касаційної інстанції дійшов висновку про відсутність достатніх та обгрунтованих підстав для направлення справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю «Добропільське сортонасінницьке підприємство» про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду відмовити.

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Добропільське сортонасінницьке підприємство» залишити без задоволення.

Рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 24 червня 2019 року та постанову Донецького апеляційного суду від 01 жовтня 2019 року залишити без змін.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Г. І. Усик

І. Ю. Гулейков

О. В. Ступак