Постанова

Іменем України

18 січня 2021 року

м. Київ

справа № 463/3184/16-ц

провадження № 61-19216св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

третя особа - приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Юрчук Ірина Андріївна,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Личаківського районного суду м. Львова, у складі судді Леньо С. І., від 15 січня 2019 року та постанову Львівського апеляційного суду, у складі колегії суддів: Мікуш Ю. Р., Приколоти Т. І., Савуляка Р. В., від 23 вересня 2019 року,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Юрчук І. А., про визнання недійсним договору купівлі-продажу.

В обґрунтування позову вказав, що з 06 вересня 1988 року його місце проживання зареєстроване та він фактично проживає у квартирі АДРЕСА_1 (далі - спірна квартира). З часу вселення основним квартиронаймачем була його матір, а він, його батько ОСОБА_4 та сестра ОСОБА_5 проживали в цій квартирі як члени сім`ї наймача.

29 лютого 2000 року він одружився з відповідачем ОСОБА_2 , яка заселилась у спірну квартиру. Приблизно в цей час сестра з донькою виїхали на постійне місце проживання до іншої країни.

У грудні 2002 року померла його матір, а у травні 2004 року - батько.

Маніпулюючи ситуацією, дружина нав`язувала йому думку про те, що його сестра з дочкою мають намір виселити його зі спірної квартири, у зв`язку з чим за його позовом рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 13 квітня 2004 року ОСОБА_6 та її дочку ОСОБА_5 визнано такими, що втратили право користування квартирою, після чого відповідач зареєструвала своє місце проживання у вказаній квартирі.

На початку 2011 року ОСОБА_2 продовжила нав`язувати думку про те, що сестра з племінницею мають намір виселити їх з квартири, у зв`язку з чим на вимогу дружини він повторно звернувся до суду з позовом про визнання їх такими, що втратили право користування квартирою, який задоволено рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 30 травня 2011 року. У вересні 2011року спірна квартира була приватизована ним та дружиною, за пропозицією якої він 11 жовтня 2011 року на підставі договору купівлі-продажу відчужив вказане нерухоме майно племінниці дружини - відповідачу ОСОБА_3 , проте разом з дружиною продовжував проживати у зазначеній квартирі та сплачував комунальні послуги.

Цей договір не мав на меті створити реальні правові наслідки, а у дійсності був фіктивним, оскільки за їхньою домовленістю, через деякий час відповідач ОСОБА_3 повинна була повернути йому квартиру. У лютому 2016 року він звернувся до ОСОБА_3 з вимогою переоформити квартиру, проте вона відмовила у вчиненні таких дій, у зв`язку з чим вважає, що при укладенні вказаного договору купівлі-продажу відповідачі ввели його в оману, що є підставою для визнання цього договору недійсним.

Крім того, на час укладення договору купівлі-продажу квартири, через побоювання втратити квартиру з неіснуючих підстав, які йому умисно нав`язала дружина, він перебував в депресивному та пригніченому стані, не міг спати, думати та працювати, кілька разів звертався до лікарів з цього приводу та за їх рекомендацією вживав антидепресанти та заспокійливі ліки, а тому в момент укладення зазначеного правочину не розумів значення своїх дій, що також є підставою для визнання його недійсним.

Враховуючи викладене, позивач просив суд визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений 11 жовтня 2011 року між продавцями ОСОБА_1 і ОСОБА_2 та покупцем ОСОБА_3 .

Короткий зміст ухвалених у справі судових рішень

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 15 січня 2019 року, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного суду від 23 вересня 2019 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Судові рішення мотивовані тим, що позивачем не надано суду доказів про вчинення ним оспорюваного правочину під впливом обману покупця квартири ОСОБА_3 . Доводи позивача зводяться до введення його в оману ОСОБА_2 , що виключає недійсність правочину на підставі статті 230 ЦК України. Правові підстави заявленого ОСОБА_1 позову (статті 225 та 230 ЦК України) є взаємовиключними.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи

У касаційній скарзі, поданій у жовтні 2019 року до Верховного Суду, ОСОБА_1 просить скасувати судові рішення попередніх інстанцій та ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції безпідставно відхилив клопотання позивача про виклик у судове засідання експерта-психолога та призначення у справі додаткової судово-психологічної експертизи з метою дослідження питання в якій мірі психологічний вплив ОСОБА_2 міг вплинути на рішення позивача укласти оскаржуваний правочин.

Волевиявлення ОСОБА_1 на укладення спірного правочину не було вільним. Крім того, позивач не мав наміру продавати спірну нерухомість, про що зокрема свідчить і його проживання у квартирі, що є предметом зазначеного правочину, після його укладення. Вказане у сукупності свідчить про наявність правових підстав для визнання оскаржуваного договору купівлі-продажу квартири недійсним.

Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справи між суддями від 30 жовтня 2019 року справу призначено судді-доповідачеві.

Ухвалою Верховного Суду від 31 жовтня 2019 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.

У грудні 2019 року ОСОБА_3 та ОСОБА_2 подали відзиви на касаційну скаргу, мотивовані незгодою із її доводами та законністю й обґрунтованістю оскаржуваних судових рішень.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Згідно із свідоцтвом про право власності на квартиру № НОМЕР_1 від 05 вересня 2011 року квартира АДРЕСА_1 є спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , набута у власність на підставі Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду».

11 жовтня 2011 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з однієї сторони та ОСОБА_3 з другої сторони укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , відповідно до умов якого ОСОБА_1 та ОСОБА_2 продали, а ОСОБА_3 придбала вказану квартиру.

Відповідно до пункту 4 договору купівлі-продажу квартири від 11 жовтня 2011 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 як продавці підтвердили, що кошти оплачені покупцем до посвідчення цього договору, підписанням даного договору стверджують відсутність будь-яких матеріальних претензій до покупця щодо розрахунку за вище вказану квартиру.

Згідно із висновком судово-психіатричної експертизи №12/К від 12 липня 2018 року на час розгляду прави ОСОБА_1 психічною хворобою не страждає, виявляє параноїчний розлад особистості, може усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. За результатами даного експертного дослідження відомостей про психічні хвороби в минулому у ОСОБА_1 не простежуються. На момент підписання договору купівлі-продажу квартири від 11 жовтня 2011 року ОСОБА_1 тяжким психічним розладом не страждав, міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. ОСОБА_1 властиві такі індивідуально-психологічні особливості особистості як загострене почуття справедливості, довірливості, важливість у прийнятті рішень, вибіркова комунікативність, дратівливість, емоційно-вольова лабільність. ОСОБА_1 під час підписання договору купівлі-продажу квартири від 11 жовтня 2011 року міг перебувати під психологічним впливом, а саме під переконанням інших осіб (а.с.177-184).

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини другої розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України (тут і далі у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 655 ЦК України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з частиною першою статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно із частиною першою статті 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Тлумачення статті 225 ЦК України свідчить, що правила цієї статті поширюються на випадки, коли фізична особа хоча і є дієздатною, однак у момент вчинення правочину вона перебувала в такому стані, коли не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

Згідно з частиною першою статті 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.

Згідно з частиною першою статті 231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним.

Згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») неправильна юридична кваліфікація учасниками справи спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм (пункт 144 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц, провадження № 14-473цс18).

Таким чином, у випадку помилкового посилання позивача не на ту норму закону, суд, встановивши підстави позову, застосовує норму закону, яка регулює правовідносини сторін, незалежно від згоди на це позивача чи відповідача.

При цьому під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Пославшись на вищенаведені норми права та правильно їх застосуваши, суди відмовили у задоволені позову ОСОБА_1 про визнання недійсним договору купівлі-продажу спірної квартири, вказавши, що позивачем не доведено, що під час складання та підписання ним цієї угоди він за станом здоров`я не міг усвідомлювати значення своїх дій, керувати ними та не розумів наслідків вчинення вищевказаного правочину.

Таким чином доводи касаційної скарги про порушення судами норм матеріального та процесуального права є необґрунтованими.

Установивши, що ОСОБА_1 не довів наявність підстав для визнання недійсним оспорюваного договору, суди підставно констатували, що позивачем не надано доказів про вчинення ним оспорюваного правочину під впливом обману покупця квартири ОСОБА_3 . При цьому суди попередніх інстанцій виходили із того, що доводи позивача зводяться до введення його в оману особою, що не була стороною цього правочину - ОСОБА_2 , що виключає недійсність правочину на підставі статті 230 ЦК України.

Суд апеляційної інстанції належним чином оцінив висновок судово-психіатричної експертизи №12/К від 12 липня 2018 року і навів у судовому рішенні відповідні мотиви, виходячи з яких вважав цей висновок належним і допустимим доказом того, що на момент підписання договору купівлі-продажу квартири від 11 жовтня 2011 року ОСОБА_1 тяжким психічним розладом не страждав, міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

З огляду на зазначене, доводи касаційної скарги не спростовують висновки судів, а спрямовані на переоцінку висновку судової експертизи, що не входить до повноважень суду касаційної інстанції.

Інші доводи касаційної скарги були предметом розгляду судів та додаткового правового аналізу не потребують, на законність судових рішень не впливають, а зводяться до незгоди заявника із висновками судів, а також спростовуються встановленими вище обставинами справи.

Доводи, наведені в касаційній скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками суду з їх оцінкою.

Із урахуванням того, що інші доводи касаційної скарги є ідентичними доводам апеляційної скарги заявника, яким судом апеляційної інстанції надана належна оцінка, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, з повним з`ясуванням судами обставин, що мають значення для справи, відповідністю висновків судів обставинам справи, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Личаківського районного суду м. Львова від 15 січня 2019 року та постанову Львівського апеляційного суду від 23 вересня 2019 року - без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. В. Білоконь

О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара