Провадження № 2/201/284/2021
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 січня 2021 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

у складі: головуючого судді - Федоріщева С.С.,

при секретарі - Разумняк К.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - Перша дніпровська державна нотаріальна контора про визнання правочинів недійсними, -

ВСТАНОВИВ:

До Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська 10 грудня 2019 року за підсудністю надійшла справа за указаним позовом з Житомирського апеляційного суду.

В обґрунтування своїх позовних вимог, з урахуванням уточнень, позивач зазначає, що в 2017 році вона звернулась до Якимівського районного суду Запорізької області з заявою про встановлення юридичного факту того, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6, з 28 вересня 2002 року вступила в управління та володіння спадковим майном - квартирою АДРЕСА_1 , яка належала померлій ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2, рішенням Якимівського районного суду Запорізької області від 14 серпня 2017 у справі 330/1153/17 вказану заяву було також задоволено, та встановлено зазначений факт її фактичного вступу в управління та володіння спадковим майном - квартирою АДРЕСА_1 . 03 листопада 2017 року вона звернулася до Першої Дніпровської державної нотаріальної контори із заявою про видачу їй свідоцтва про право на спадщину після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2. Вказане підтверджується копією листа Першої Дніпровської державної нотаріальної контори від 07 листопада 2017 року № 5023/02-14. Проте Перша Дніпропетровська державна нотаріальна контора, із невідомих їй причин ніяк не відреагувала на прохання видати їй свідоцтво про право на спадщину і постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії теж не винесла. Вже після цього позивач дізналася, що рішення Якимівського районного суду Запорізької області від 14 березня 2017 року у справі № 330/316/17, та від 14 серпня 2017 року у справі № 330/1153/17 були оскаржені ОСОБА_2 (дочкою ОСОБА_5 ) та ОСОБА_3 (сином ОСОБА_6 ), котрі не погоджуються з фактами, що були встановлені судами першої інстанції у справах №330/316/17, №330/1153/17, та не визнають її право власності у порядку спадкування на квартиру АДРЕСА_1 за померлою ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2. Відповідно, суд апеляційної інстанції скасував рішення судів першої інстанції у справах № 330/316/17, № 330/1153/17 та залишив у вказаних справах її заяви без розгляду в зв`язку із виникненням спору про право. Приблизно наприкінці 2017 року, при апеляційному оскарженні рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 17 листопада 2017 року по справі № 201/574/17 за позовом ОСОБА_2 , позивач дізналася про існування заяви ОСОБА_5 від 02 червня 2006 року, якою останній виявив своє бажання прийняти спадщину за законом після смерті його начебто двоюрідної сестри, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_7 та заяви ОСОБА_6 , якою останній виявив своє бажання прийняти всю спадщину за законом після смерті його начебто двоюрідної сестри, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_7. Також, при вищевказаному апеляційному оскарженні позивач дізналася, що відповідач ОСОБА_2 є спадкоємцем померлого ОСОБА_5 , а відповідач ОСОБА_3 є спадкоємцем померлого ОСОБА_6 .

Позивач зазначає, що ніякого повідомлення у пресі про відкриття спадщини за померлою ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , нотаріуси їй не надавали, а тому їй раніше і не було відомо про заведення спадкової справи №645/06 (ресєтровий номер 39892267.)

Позивач вважає, що зазначені вище заяви про прийняття спадщини, які є односторонніми правочинами та стосуються також її прав та інтересів, як спадкоємиці за померлою 02 вересня 2002 року ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є такими, що були вчинені з недотриманням вимог ч. 1 ст. 203 ЦК України, а також є такими, що порушують публічний порядок, оскільки були направлені на порушення конституційних прав і свобод ОСОБА_1 , а тому просить їх визнати недійсним.

Крім того позивачем зазначила, що також просить суд скасувати запис в книзі обліку і реєстрації спадкових справ, оскільки він не відноситься до померлої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , а також виключити запис в спадковому реєстрі про реєстрацію спадкової справи № 39892267, оскільки вони фактично стосуються якоїсь іншої особи.

Відповідачі ОСОБА_2 і ОСОБА_3 позовні вимоги не визнали, не погодилися з викладеними в позові обставинами, вважаючи вимоги безпідставними, надали відзив, просили розглянути справу по закону за наявними матеріалами і в задоволені позову відмовити.

Представник третьої особи Першої Дніпровської державної нотаріальної контри Дніпропетровської області в судове засідання не з`явився, про день та час слухання справи повідомлялися належним чином, про причини неявки суду не повідомили; в зверненні до суду просили розглянути справу по закону за наявними матеріалами і слухати справу без їх участі.

У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України за відсутності всіх осіб, які беруть участь у справі, суд проводить розгляд цивільної справи без фіксування технічними засобами, за наявними у справі матеріалами.

Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов до таких висновків.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

В судовому засіданні встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 . Після смерті ОСОБА_4 відкрилася спадщина, що складалася із квартири АДРЕСА_1 , яка належала останній на підставі свідоцтва про право власності на житло від 20 лютого 1997 року.

02 червня 2006 року ОСОБА_5 звернувся до Першої дніпропетровської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 його двоюрідної сестри ОСОБА_4 .

Крім того, 09 червня 2006 року до нотаріальної контори надійшла заява ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , про прийняття спадщини після смерті його двоюрідної сестри ОСОБА_4 .

Позивач вважає за необхідне вирішити питання про визнання заяв ОСОБА_5 та ОСОБА_6 про прийняття спадщини недійсними, оскільки вони є такими що були вчинені з недотриманням вимог ч. 1 ст. 203 ЦК України, а також є такими, що порушують публічний порядок, оскільки були направлені на порушення конституційних прав і свобод ОСОБА_1 та просить суд скасувати запис в книзі обліку і реєстрації спадкових справ, оскільки він не відноситься до померлої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , а також виключити запис в спадковому реєстрі про реєстрацію спадкової справи № 39892267, оскільки вони фактично стосуються якоїсь іншої особи.

Суд вважає позовні вимоги не підлягаючими задоволенню, виходячи з наступного.

Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…».

Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Судом з`ясовано, що дійсно ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 . Після смерті ОСОБА_4 відкрилася спадщина, що складалася із квартири АДРЕСА_1 , яка належала останній на підставі свідоцтва про право власності на житло від 20 лютого 1997 року.

За приписами статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ч. 2 ст. 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу).

Згідно ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Заповіт ОСОБА_4 як спадкодавцем не складався.

У відповідності до ст. 1258, 1261 ЦК України спадкоємні за законом одержують право на спадкування почергово, а у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

02 червня 2006 року ОСОБА_5 звернувся до Першої дніпропетровської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 його двоюрідної сестри ОСОБА_4 .. Крім того, 09 червня 2006 року до нотаріальної контори надійшла заява ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , про прийняття спадщини після смерті його двоюрідної сестри ОСОБА_4 . Постановою державного нотаріуса Першої дніпропетровської державної нотаріальної контори Дудіної О.С. від 13 листопада 2013 року відмовлено ОСОБА_2 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на ім`я ОСОБА_5 після смерті ОСОБА_4 .. Підставою для відмови стала неможливість встановити родинний зв`язок ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , зокрема відсутні докази на підтвердження родинного зв`язку між одним із батьків ОСОБА_7 : ОСОБА_8 - мати або ОСОБА_7 з ОСОБА_9 або ОСОБА_10 . В матеріалах справи на підтвердження факту родинних відносин ОСОБА_5 та ОСОБА_4 наявні наступні докази: свідоцтво про народження ОСОБА_5 , де його батьками записано ОСОБА_7 та ОСОБА_8 ; довідкою Відділу реєстрації актів громадянського стану Канівського районного управління юстиції Черкаської області від 11 жовтня 2002 року, де зазначено, що у 1924 році зареєстроване одруження ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , яка після одруження змінила прізвище на ОСОБА_12 ; архівною довідкою виданою Державним архівом Черкаської області 27 листопада 2013 року, про те, що у метричній книзі про народження Різдво-Богородицької церкви с. Яблунів Канівського повіту Київської губернії є відомості про народження ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , батьками якої є ОСОБА_9 та його законна дружина ОСОБА_10 ; свідоцтвом про народження ОСОБА_17 (після одруження змінила прізвище на ОСОБА_18 ), де батьками зазначено ОСОБА_19 та ОСОБА_20 ; свідоцтвом про народження ОСОБА_21 (після одруження змінила прізвище на ОСОБА_22 ), батьками якої є ОСОБА_9 та ОСОБА_10 .

ІНФОРМАЦІЯ_5 помер ОСОБА_5 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 . Після смерті ОСОБА_5 відкрилася спадщина, до якої також увійшла частина квартири АДРЕСА_1 .

ОСОБА_2 є донькою ОСОБА_5 , що підтверджується свідоцтвом про народження ОСОБА_2 серії НОМЕР_3 , а також свідоцтвом про одруження ОСОБА_24 та ОСОБА_2 , яка після укладення шлюбу змінила прізвище на « ОСОБА_2 ».

У встановлений законом строк 04 грудня 2013 року ОСОБА_2 звернулася до приватного нотаріуса Житомирського міського нотаріального округу Ширяєвої О.В. із заявою про прийняття спадщини після смерті батька. Постановою приватного нотаріуса Житомирського міського нотаріального округу Ширяєвої О.В. від 22 грудня 2016 року відмовлено у вчиненні нотаріальної дії - видачі ОСОБА_2 свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 , яка належала ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , після смерті її батька ОСОБА_5 , оскільки вчинення такої нотаріальної дії протирічить діючому законодавству України. Зокрема приватний нотаріус у своїй постанові зазначила, що ОСОБА_5 двічі прийняв спадщину після смерті ОСОБА_4 : перший раз - шляхом вступу в управління і володіння спадковим майном, що передбачав діючий Цивільний кодекс УРСР, оскільки проживав у вказаній квартирі та сплачував комунальні послуги; вдруге - шляхом подачі заяви до нотаріальної контори про прийняття спадщини у період дії ЦК України. Але незалежно від того, коли відбулось прийняття спадщини, до спадщини що відкрилась в період чинності Цивільного кодексу УРСР, застосуванню підлягають норми законодавства чинного на час відкриття спадщини. Таким чином, нотаріус дійшов до висновку, що ОСОБА_5 не відноситься до числа будь-яких спадкоємців за законом відповідно до ЦК УРСР та не мав право спадкувати майно померлої ОСОБА_4 , а тому відповідно у його доньки ОСОБА_2 право на спадкування 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 не вникає.

В 2017 році ОСОБА_1 звернулась до Якимівського районного суду Запорізької області із заявою про встановлення юридичного факту того, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6, перебувала на утриманні померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2, з червня 2001 року по серпень 2002 року. Рішенням Якимівського районного суду Запорізької області від 14 березня 2017 року у справі №330/316/17 вказану заяву було задоволено та встановлено зазначений факт. Окрім цього, в 2017 році вона також звернулась до Якимівського районного суду Запорізької області з заявою про встановлення юридичного факту того, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6, з 28 вересня 2002 року вступила в управління та володіння спадковим майном - квартирою АДРЕСА_1 , яка належала померлій ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2, рішенням Якимівського районного суду Запорізької області від 14 серпня 2017 у справі 330/1153/17 вказану заяву було також задоволено, та встановлено зазначений факт її фактичного вступу в управління та володіння спадковим майном - квартирою АДРЕСА_1 .

03 листопада 2017 року ОСОБА_1 звернулася до Першої Дніпровської державної нотаріальної контори із заявою про видачу їй свідоцтва про право на спадщину після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2. Вказане підтверджується копією листа Першої Дніпровської державної нотаріальної контори від 07 листопада 2017 року № 5023/02-14. Проте Перша Дніпропетровська державна нотаріальна контора, із невідомих їй причин ніяк не відреагувала на прохання видати їй свідоцтво про право на спадщину і постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії теж не винесла.

Але рішення Якимівського районного суду Запорізької області від 14 березня 2017 року у справі № 330/316/17, та від 14 серпня 2017 року у справі № 330/1153/17 були оскаржені ОСОБА_2 (дочкою ОСОБА_5 ) та ОСОБА_3 (сином ОСОБА_6 ), котрі не погоджуються з фактами, що були встановлені судами першої інстанції у справах № 330/316/17, № 330/1 153/17, та не визнають право власності ОСОБА_1 у порядку спадкування на чартеру № 139 по АДРЕСА_3 за померлою ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2. Відповідно, суд апеляційної інстанції скасував рішення судів першої інстанції у справах № 330/316/17, № 330/1153/17 та залишив у вказаних справах її заяви без розгляду в зв`язку із виникненням спору про право.

Згідно ч. 4 і 5 ст. 82 ЦПК України «Підстави звільнення від доказування» 4. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. 5. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

В описовій частині рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 31 жовтня 2005 року судом встановлено проживання ОСОБА_5 з ОСОБА_4 однією сім`єю з 1998 року, також встановлено: взимку 2002 року ОСОБА_4 тяжко захворіла, ОСОБА_5 доглядав її; навесні-влітку вони виїздили у с. Яблунів, Канівського району Черкаської області кожного року; влітку 2002 року ОСОБА_5 поклав ОСОБА_4 до центральної районної лікарні м.Канева...». Далі зазначено, що після смерті ОСОБА_4 ОСОБА_5 залишився мешкати в квартирі ОСОБА_4 , доглядав за житлом, сплачував комунальні платежі. У липні 2002 року, з`ясувавши хворобу, повіз з лікарні м. Канева до лікарні «Фтизіатрія» м. Дніпропетровська. В описовій частині рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 27 квітня 2006 року підтверджено факт проживання ОСОБА_5 та ОСОБА_4 однією сім`єю з 1998 року.

Рішенням колегії суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Дніпропетровської області від 27 квітня 2006 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Автономної Республіки Крим від 18 жовтня 2007 року (на правах касаційної інстанції - Верховного Суду України), беззаперечно встановлено, що ОСОБА_5 та ОСОБА_6 є двоюрідними братами померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 , що підтверджується актовими записами, довідкою та рішенням Новомосковського -міськрайонного суду від 17 березня 2005 року.

Згідно з п. 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України 2003 року, який набрав чинності з 1 січня 2004 року, правила книги шостої цього кодексу застосовуються також до спадщини, яка відкрилась, але не була прийнята ніким із спадкоємців, до набрання чинності цим Кодексом. Відповідачі згідно ст. 1258, 1265, 1267 ЦК України 2003 року є спадкоємцями другої черги і їхні частки в спадщині є рівними. Для здійснення права на спадкування (ст. 1268, 1269 ЦК України) ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , повинні прийняти спадщину шляхом подачі заяви до нотаріальної контори.

Вказаним рішенням колегії суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Дніпропетровської області від 27 квітня 2006 року ОСОБА_5 та ОСОБА_6 продовжено строк до 27 червня 2006 року для подання заяви про прийняття спадщини після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 до нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини.

ОСОБА_5 звернувся з письмовою заявою до Першої Дніпропетровської державної нотаріальної контори про прийняття спадщини, після померлої, ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 . 02 червня 2006 року ОСОБА_5 прийняв спадщину на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 , але не отримав свідоцтво на вказане спадкове майно, ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_5 ..

ОСОБА_2 , є рідна дочка ОСОБА_5 , спадщину прийняла після смерті батька, що підтверджується витягом про реєстрацію в спадковому реєстрі від 30 квітня 2014 року. Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська своїм рішенням від 17 жовтня 2017 року у справі № 201/574/17, вирішив: «Визнати за ОСОБА_2 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_5 , та після смерті ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 ». Це рішення ще оскаржується ОСОБА_1 .

Рідний син ОСОБА_6 - ОСОБА_3 , рідна дочка ОСОБА_5 - ОСОБА_2 , є єдиними спадкоємцями на квартиру АДРЕСА_1 . Про це вказано в рішенні колегії суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Дніпропетровської області від 27 квітня 2006 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Автономної Республіки Крим від 18 жовтня 2007 року на правах касаційної інстанції - Верховного Суду України, інші спадкоємці відсутні.

Згідно ч.ч. 1,2 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми.

Згідно ст. 219 ЦК України у разі недодержання вимог закону про нотаріальне посвідчення одностороннього правочину такий правочин є нікчемний.

Заява про прийняття спадщини є одностороннім правочином, так як є письмовим виразом дії особи спрямованої на набуття цивільних прав та обов`язків.

Письмова заява про прийняття спадщини та відмову від неї

подається спадкоємцем особисто до нотаріальної контори за місцем

відкриття спадщини.

Згідно із ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Особа, яка досягла чотирнадцяти років, має право подати заяву про прийняття спадщини без згоди своїх батьків або піклувальника. Заяву про прийняття спадщини від імені малолітньої, недієздатної особи подають її батьки (усиновлювачі), опікун. Особа, яка подала заяву про прийняття спадщини, може відкликати її протягом строку, встановленого для прийняття спадщини.

Відповідно до ст. 207 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України письмова заява про прийняття спадщини та відмову від неї

подається спадкоємцем особисто до нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини. Якщо заява, на якій справжність підпису спадкоємця не засвідчена, надійшла поштою, вона приймається нотаріусом, заводиться спадкова справа, а спадкоємцю пропонується надіслати заяву, оформлену належним чином, або прибути особисто до нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини. Справжність підпису на таких заявах має бути нотаріально засвідченою. Не допускається прийняття заяв про прийняття спадщини, про

відмову від неї або заяв про їх відкликання, складених від імені

спадкоємців їх представниками, що діють на підставі довіреностей.

Особа, законний інтерес або право якої порушено, може скористатися способом захисту, який прямо передбачений нормою матеріального права або може скористатися можливістю вибору між декількома способами захисту, якщо це не заборонено законом. Якщо ж спеціальні норми не встановлюють конкретних заходів, то особа має право обрати спосіб із числа передбачених статтею 16 ЦК України з урахуванням специфіки порушеного права й характеру правопорушення.

З врахуванням викладених норм Цивільного кодексу України, слід прийти до висновку, що подання особою заяви про прийняття спадщини є її особистим правом, а викладені позивачем в позовній заяві обставини вказують на її незгоду з діями нотаріусів при прийнятті відповідних заяв, а отже позивачем обрано невірний спосіб захисту, порушених на її думку, прав. Тому суд вважає за потрібне відмовити у задоволенні позовних вимог про визнання недійсними заяв про прийняття спадщини у зв`язку із їх необґрунтованістю та недоведеністю.

Також необґрунтованою є вимога про скасування запису в книзі обліку і реєстрації спадкових справ, оскільки він не відноситься до померлої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , а також виключити запис в спадковому реєстрі про реєстрацію спадкової справи № 39892267, оскільки жодних належних та допустимих доказів на підтвердження фактів, зазначених у позовній заяві, позивачем надано не було.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України: рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ст. 129 Конституції України, одним з основних принципів судочинства, є законність. Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен правильно застосовувати норми матеріального права до взаємовідносин сторін.

Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Тобто, позивач або інші особи повинні довести, що їх дiями не було порушено їх права або права відповідачів. Однак, жодних доказiв зазначеними особами до суду не надано.

Не може суд прийняти до уваги позицію позивача стосовно наполягання на позовних вимогах, оскільки вона спростовується вищенаведеним і нічим об`єктивно не підтверджується.

При таких обставинах суд вважає можливим ОСОБА_1 в задоволенні позову відмовити.

Таким чином суд вважає, що позовні вимоги не знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду, в такому вигляді не ґрунтуються на вимогах закону та не підлягають задоволенню в повному обсязі.

Обговорюючи питання розподілу судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України, з урахуванням того, що у задоволенні позовних вимог відмовлено, судові витрати покладаються на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 4, 12-13, 77-82, 141, ч. 2 ст. 247, ст. ст. 258-259, 263-266, 354 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - Перша дніпровська державна нотаріальна контора про визнання правочинів недійсними - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя С.С. Федоріщев