ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 554/5692/19 Номер провадження 22-ц/814/2457/21Головуючий у 1-й інстанції Бугрій В. М. Доповідач ап. інст. Дорош А. І.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 листопада 2021 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді - доповідача Дорош А. І.

Суддів: Лобова О. А., Триголова В. М.

при секретарі: Коротун І. В.

учасники справи:

представник позивача адвокат Голяніщев Д.Ю. -

представник відповідача адвокат Качан В.В.

переглянув у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Голяніщева Дмитра Юрійовича

на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 09 липня 2021 року, ухвалене суддею Бугрієм В.М., повний текст рішення складено - 02 серпня 2021 року

у справі за позовом Державної іпотечної установи до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И В:

25 червня 2019 року Державна іпотечна установа звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна зава мотивована тим, що 13 грудня 2006 року між Товариством з обмеженою відповідальністю Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № 256-КТ . У відповідності до п. 2.1. кредитного договору банк надає позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, поворотності, строковості, платності кредитні ресурси в сумі 150 000,00 грн. з оплатою по процентній ставці 15 процентів річних. Пунктом 2.2. кредитного договору встановлено, що для обліку наданих кредитних ресурсів банк відкриває позичальнику позичковий рахунок № НОМЕР_1 . Пунктом 3.2. кредитного договору передбачено, що позичальник зобов`язується повністю повернути кредитні ресурси, отримані за цим договором, до 12 грудня 2026 року. Погашення проводиться шляхом зарахування відповідної суми на позичковий рахунок. Банк свої зобов`язання за кредитним договором виконав в повному обсязі, а саме надав позичальнику кредит в розмірі 150 000,00 грн., що підтверджується заявою на отримання кредиту, виданою від 13 грудня 2006 року, квитанцією від 13.12.2006 року № 212590. У забезпечення виконання зобов`язань позичальника за кредитним договором 13 грудня 2006 року між банком, позичальником та ОСОБА_2 був укладений договір поруки №256-КТ. 11 лютого 2015 року між банком та позивачем був укладений договір відступлення права вимоги № 17/4-В, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою С.В. та зареєстрований в реєстрі за № 616. На даний час позичальником порушено умови п.п. 3.2., 4.3. кредитного договору щодо своєчасної сплати кредиту та процентів за користування кредитом. Станом на 25.04.2019 року сума заборгованості позичальника перед позивачем складає 177 409,92 грн., з яких: становить 95 227,02 грн. - заборгованість по сумі основного боргу; 35 488,27 грн. - прострочена заборгованість по відсотках за користування кредитом; 33 279,07 грн. - інфляційні втрати; 13 415,57 грн. - сума пені, яку позивач просив стягнути солідарно з відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на свою користь.

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 09 липня 2021 року позов Державної іпотечної установи до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості - задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Державної іпотечної установи заборгованість за кредитним договором № 256-КТ від 13 грудня 2006 року в сумі 177 409,92 грн., з яких: становить 95 227,02 грн. - заборгованість по сумі основного боргу; 35 488,27 грн. - прострочена заборгованість по відсотках за користування кредитом; 33 279,07 грн. - інфляційні втрати; 13 415,57 гривень - сума пені.

Стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Державної іпотечної установи 2661,15 грн. судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що Державна іпотечна установа набула всі права за кредитним договором від 13.12.2006 року та договором поруки від 13.12.2006 року, що належали первісному кредитору ТОВ Банк «Фінанси та кредит» в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, зокрема і право на нарахування процентів за користування кредитними коштами. Позичальником порушено умови п.п. 3.2., 4.3. кредитного договору щодо своєчасної сплати кредиту та процентів за користування кредитом, в результаті чого виникла заборгованість, яка підлягає стягненню з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , оскільки вони несуть солідарну відповідальність перед кредитором з урахуванням умов договору поруки, як солідарні боржники. Щодо застосування загальних строків позовної давності до позовних вимог про стягнення заборгованості за тілом кредиту, про які наголошує відповідач, суд зазначив, що у відповідності до умов кредитного договору (п. 3.2. кредитного договору) позичальник зобов`язується повністю повернути кредитні ресурси, отримані за цим договором, до 12 грудня 2026 року. Погашення проводиться шляхом зарахування відповідної суми на позичковий рахунок. Пунктом 3.4. кредитного договору визначено, що банк має право вимагати від позичальника дострокового повернення кредитних ресурсів, сплати нарахованих процентів по них, неустойки відповідно до умов цього договору, у випадку, якщо: позичальник в період дії цього договору порушував будь-які умови цього договору, у тому числі несвоєчасно або не в повному обсязі здійснював зарахування грошових коштів на погашення заборгованості за кредитом та/або на сплату процентів і комісійної винагороди, відповідно до пунктів 3.2., 4.3., 4.4., 4.8. Отже, умовами кредитного договору, передбачено право кредитора на власний розсуд змінити умови виконання основного зобов`язання шляхом звернення до боржника з вимогою дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилося несплаченою, чим і скористалася Державна іпотечна установа, звернувшись у червні 2019 року до Октябрського районного суду м. Полтави з позовною заявою до боржника та поручителя про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 адвокат Голяніщев Д.Ю., посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що в обґрунтування позовних вимог щодо наявного розміру заборгованості позивач надав лише розрахунок заборгованості та лист від 23.11.2015 року від уповноваженої особи ФНВФО на здійснення тимчасової адміністрації в АТ «Банк «Фінанси та кредит». Проте, вказані докази самі по собі не можуть вважатись доказом видачі кредитних коштів та погашення заборгованості, оскільки не є первинними бухгалтерськими документами. Крім того зазначає, що відсутність первинної бухгалтерської документації позбавляє можливості перевірити правильність зроблених розрахунків, зарахування сплачених ОСОБА_1 коштів в рахунок погашення заборгованості. Звертає увагу, що суд першої інстанції не дав оцінку копіям квитанцій про оплату заборгованості, які були надані відповідачем, згідно яких ним фактично було сплачено в погашення заборгованості 229 616,24 грн. без врахування квитанцій з призначенням «пеня» та «комісія». Відтак вважає, що рішення суду в частині доведеності позовних вимог по кредитній заборгованості є припущеннями. Крім того, зазначає, що суд першої інстанції не врахував усталену практику Верховного Суду щодо застосування позовної давності, а саме якщо погашення заборгованості передбачено періодичними платежами, строк позовної давності обчислюється окремо по кожному платежу в рамках графіку щомісячного погашення заборгованості. Проте, суд зазначив лише той факт, що кінцевим строком погашення кредитної заборгованості згідно умов договору є 12.12.2026 року, не навівши мотивів та обґрунтувань чому до позовних вимог Державної іпотечної установи не може застосовуватись строк позовної давності. Також звертає увагу, що враховуючи той факт, що кредитні кошти по договору №256-КТ від 13 грудня 2006 року були надані ОСОБА_1 на споживчі потреби придбання житлового будинку, Державна іпотечна установа перед пред`явленням до суду позову про дострокове стягнення заборгованості, зобов`язана була направити на адресу боржника вимогу, яка в силу положень ст. 16 Закону України «Про споживче кредитування» мала бути виконана протягом 60 днів, оскільки кредит забезпечено іпотекою. Таким чином, враховуючи порушення Державною іпотечною установою порядку досудового врегулювання спору, вона не має права стягувати достроково всю суму заборгованості, крім тієї яка виникла до дня звернення до суду із позовом.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 3 ст.3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч. 1. ст. 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанці повністю або частково.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Згідно встановлених судом першої інстанції обставин вбачається, що 13 грудня 2006 року між Товариством з обмеженою відповідальністю Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_1 укладений кредитний договір № 256-КТ (т.1 а.с. 12-19).

У відповідності до п. 2.1. кредитного договору банк надає позичальнику в тимчасове користування на умовах забезпеченості, поворотності, строковості, платності кредитні ресурси в сумі 150 000,00 грн. з оплатою по процентній ставці 15 процентів річних. Пунктом 2.2. кредитного договору встановлено, що для обліку наданих кредитних ресурсів банк відкриває позичальнику позичковий рахунок № НОМЕР_1 .

Згідно з пунктом 3.1. кредитного договору видача кредитних ресурсів за цим договором проводиться на підставі письмової заяви позичальника за погодженням з банком.

Пунктом 3.2. кредитного договору передбачено, що позичальник зобов`язується повністю повернути кредитні ресурси, отримані за цим договором, до 12 грудня 2026 року. Погашення проводиться шляхом зарахування відповідної суми на позичковий рахунок.

Позичальник зобов`язується щомісяця, в термін до 10 числа кожного місяця, здійснювати погашення позичкової заборгованості за виданими кредитними ресурсами у розмірі 625,00 грн., згідно графіка зниження розміру заборгованості (додаток № 1 до цього кредитного договору).

Відповідно до п. 4.3. кредитного договору позичальник сплачує проценти за користування кредитними ресурсами щомісяця, у термін до 10 числа кожного місяця, згідно графіка зниження розміру заборгованості (додаток № 1 до кредитного договору). У строк до 10 числа кожного місяця сплачуються проценти, нараховані за попередній календарний місяць. Проценти сплачуються шляхом зарахування відповідної суми на рахунок процентів № 0980/9101.

Банк свої зобов`язання за кредитним договором виконав у повному обсязі, а саме надав позичальнику кредит у розмірі 150 000,00 грн., що підтверджується заявою на отримання кредиту, виданою від 13 грудня 2006 року, квитанцією від 13.12.2006 року № 212590 (т.1 а.с. 20, 21).

У забезпечення виконання зобов`язань позичальника за кредитним договором 13 грудня 2006 року між банком, позичальником та ОСОБА_2 укладений договір поруки № 256-КТ (т.1 а.с. 22-23).

Крім цього, у забезпечення виконання зобов`язань позичальника за кредитним договором на виконання п. 5.1. кредитного договору 13 грудня 2006 року між банком та ОСОБА_1 укладені наступні іпотечні договори:

№ 256/1 -КТ, предметом якого є будинок під номером АДРЕСА_1 , загальною площею 73,3 кв.м. і житловою площею 37,8 кв.м. з надвірними господарсько-побутовими будівлями та спорудами (т.1 а.с. 24-27);

№ 256/2-КТ, предметом якого є земельна ділянка площею 430 га, що знаходиться в АДРЕСА_1 (т.1 а.с. 28-31).

11 лютого 2015 року між банком та позивачем був укладений договір відступлення права вимоги № 17/4-В, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою С.В. та зареєстрований в реєстрі за № 616 (т.1 а.с. 32-37).

Відповідно до п. 1.2. договору відступлення первісний кредитор (банк) відступає, а новий кредитор (позивач) набуває всі права вимоги за договорами (кредитними, іпотеки, поруки тощо), вказаними у додатках до цього договору.

Пунктом 2.1. договору відступлення встановлено, що пункт 1.2. цього договору набирає чинності в день прийняття рішення Національним банком України про віднесення первісного кредитора до категорії неплатоспроможних або на наступний календарний день після настання сукупності обставин, визначених п.п. 2.1.1. договору, та однієї з обставин, визначеної п.п. 2.1.2. цього договору або 2.1.3. цього договору або 2.1.4. цього договору.

17.09.2015 року постановою Правління Національного банку України № 612 Публічне акціонерне товариство Банк «Фінанси та Кредит» віднесено до категорії неплатоспроможних, що призвело до запровадження виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб процедури виведення банку з ринку шляхом введення тимчасової адміністрації до банку. Вказана інформація була розміщена 17.09.2015 року на офіційному сайті Національного банку України.

Таким чином, згідно із п. 2.1. договору відступлення, вказана вище обставина призвела до набрання 17 вересня 2015 року чинності договору відступлення в частині відступлення банком та набуття позивачем всіх прав вимоги за кредитним договором та договорами поруки.

Позивач листом від 31.10.2016 року № 5376/11/3 повідомив позичальника про факт набуття позивачем прав вимоги за кредитним договором, іпотечним договором та договором поруки (т.1 а.с. 38-39).

Надсилання вищевказаного листа позивача підтверджується реєстром згрупованих поштових відправлень (рекомендованих листів), поданих 31.10.2016 року, списком № 5461 згрупованих відправлень листів рекомендованих, фіскальним чеком (т.1 а.с. 40,41,42).

За таких обставин, суд першої інстанції встановив, що позивач набув всі права за кредитним договором та договором поруки, що належали первісному кредиторові, зокрема й право на нарахування процентів за користування кредитними коштами.

Листом від 23.11.2015 року № 3-242100/22658 Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації в АТ «Банк «Фінанси та Кредит» Чернявська О.С. надала довідку про залишки заборгованості по іпотечним кредитам станом на 17. 09.2015 року. Так, згідно із п. 566 додатку 2 до вказаного листа залишок основних зобов`язань позичальника за кредитним договором станом на 17.09.2015 року становить 95 227,02 грн. (т.1 а.с. 43,44).

Судом першої інстанції також встановлено, що на даний час позичальником порушено умови п.п. 3.2., 4.3. кредитного договору щодо своєчасної сплати кредиту та процентів за користування кредитом.

Станом на 25.04.2019 року сума заборгованості позичальника перед позивачем складає 177 409,92 грн., з яких: 95 227,02 грн. - заборгованість по сумі основного боргу; 35 488,27 грн. - прострочена заборгованість по відсотках за користування кредитом; 33 279,07 грн. - інфляційні втрати; 13 415,57 грн. - сума пені.

Згідно п. 3.4. кредитного договору банк має право припинити видачу кредитних ресурсів, відмовити позичальнику у продовженні строку дії даного договору, а також вимагати дострокового повернення кредитних ресурсів, сплати нарахованих відсотків по них, неустойки відповідно до умов даного договору, зокрема, у випадку, якщо позичальник несвоєчасно або не в повному обсязі здійснював зарахування грошових коштів на погашення заборгованості за кредитом та/або на сплату процентів і комісійної винагороди, відповідно до пунктів 3.2., 4.3., 4.4., 4.7., 4.8.

Згідно п. 1.1. договору поруки поручитель зобов`язується перед кредитором відповідати у повному обсязі за своєчасне та повне виконання боржником зобов`язань за кредитним договором № 256-КТ від 13 грудня 2006 року, укладеним між кредитором та боржником, відповідно до якого боржникові наданий кредит у розмірі 150 000,00 грн. зі сплатою 15 % річних.

Пунктом 2.1. договору поруки встановлено, що у випадку невиконання боржником зобов`язань за кредитним договором, боржник та поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов висновку, що позовні вимоги Державної іпотечної установи є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, оскільки ОСОБА_1 та ОСОБА_2 умови кредитного договору виконують неналежним чином, в результаті чого виникла заборгованість, яка і підлягає стягненню солідарно з відповідачів на користь позивача.

Апеляційний суд у складі колегії суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Предметом даного позову є стягнення з відповідачів солідарно на користь позивача заборгованості за кредитним договором від 13.12.2006 року, яка станом на 25.04.2019 року становить 177 409,92 грн., з яких: 95 227,02 грн. - заборгованість по сумі основного боргу; 35 488,27 грн. - прострочена заборгованість по відсотках за користування кредитом; 33 279,07 грн. - інфляційні втрати; 13 415,57 грн. - сума пені.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що строком виконання зобов`язань за кредитним договором є 12.12.2026 року, тому виникла заборгованість підлягає стягненню солідарно з відповідачів на користь позивача, проте, ухвалюючи рішення, суд першої інстанції залишив поза увагою зміст спірних правовідносин, які виникли між сторонами спору, та не застосував відповідні правові висновки Верховного Суду.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач до позовної заяви в якості доказу надав розрахунок основної суми боргу та процентів станом на 25.04.2019 р. (т.1 а.с. 9), з якого вбачається, що період заборгованості вказано з 31.10.2016 року по 01.04.2019 року та сума основного боргу зазначена станом на 31.10.2016 року у розмірі 95 227,02 грн. і є незмінною до 01.04.2019 року. Аналізуючи цей розрахунок, не зрозуміло за який же період часу утворилася вказана заборгованість за основним боргом і станом на 31.10.2016 року вже склала цей розмір, оскільки, як передбачено умовами кредитного договору, а саме п. 3.2., позичальник зобов`язується щомісяця, в термін до 10 числа кожного місяця, здійснювати погашення позичкової заборгованості за виданими кредитними ресурсами у розмірі 625,00 грн., згідно графіка зниження розміру заборгованості (додаток №1 до цього договору), тобто платежі на погашення заборгованості повинні були вноситися позичальником щомісячно. Наданий розрахунок основної суми боргу та процентів станом на 25.04.2019 р. не відображає, за який саме період утворився цей борг, матеріали справи не містять банківських виписок щодо проведення позичальником щомісячних платежів, а тому відсутня можливість порівняти надані позичальником ОСОБА_1 квитанції про здійснення касових операцій на погашення кредиту з дійсною заборгованістю по основному боргу. Крім цього, не зазначення позивачем періоду утворення заборгованості за кредитним договором позбавляє суд застосувати строк позовної давності відносно кожного не здійсненого щомісячного платежу на погашення заборгованості.

Також, аналізуючи розрахунок пені станом на 25.04.2019 року (т.1 а.с. 10), вбачається, що у період з 11.11.2016 року по 10.02.2018 р. у розрахунку взагалі не вказаний відсоток пені, а починаючи з 11.02.2018 року і до 25.04.2019 року вказана % ставка (подвійна НБУ) 32,34,35,36, хоча згідно п.6.1. кредитного договору передбачено, що за прострочення повернення кредитних ресурсів та/або сплати процентів, позичальник сплачує банку пеню з розрахунку 1% від простроченої суми за кожен день прострочення. З матеріалів справи не вбачається, що позичальник повідомлявся про зміну об`єму відповідальності в цій частині та про застосування пені за прострочення повернення кредиту чи сплати процентів у розмірі ставки НБУ, яка відповідно складала у певні періоди 32,34,35,36%.

Як вбачається з матеріалів справи, кредитний договір укладений між банком та позичальником ОСОБА_1 13.12.2006 року, позов подано до суду 25.06.2019 року, тобто після набрання чинності 10.06.2017 року Закону України «Про споживче кредитування» та після внесення змін до Закону України «Про захист прав споживачів».

Згідно ч. 4. ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно ч.1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно ч.2 ст. 627 ЦК України у договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом (ч.3 ст.1054 ЦК у вказаній редакції).

Споживач - це фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних із підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (п.22 ч.1 ст.1 Закону «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції (п.23 ч.1 зазначеної статті у відповідній редакції).

10 червня 2017 року набрав чинності Закону України "Про споживче кредитування", який визначає загальні правові та організаційні засади споживчого кредитування в Україні. Закон України "Про захист прав споживачів" застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України "Про споживче кредитування" (стаття 11 Закону України "Про захист прав споживачів" у редакції, чинній з 10 червня 2017 року). Отже, регулювання правовідносин банку зі споживачем щодо кредитування для споживчих потреб до 10 червня 2017 року відбувалося з урахуванням приписів Закону України "Про захист прав споживачів". З 10 червня 2017 року на ці відносини поширюється Закон України "Про споживче кредитування", а у частині, що йому не суперечить, - також Закон України "Про захист прав споживачів".

Визначаючи зміст правовідносин, які виникли між сторонами кредитного договору, суди повинні встановити: на які потреби було надано кредит, чи здійснювалось кредитування з метою задоволення боржником особистих економічних та побутових потреб. Установивши, що кредитування здійснювалось на споживчі потреби, суд повинен застосувати до встановлених правовідносин законодавство щодо захисту прав споживачів (висновок Верховного Суду України, висловлений у постанові від 14 вересня 2016 року у справі N 6-223цс16).

Якщо кредитодавець згідно з договором про надання споживчого кредиту одержує внаслідок порушення споживачем умов договору право на вимогу повернення споживчого кредиту, строк виплати якого ще не настав, або на вилучення продукції чи застосування іншої санкції, він може використати таке право лише у разі: 1) затримання сплати частини кредиту та/або відсотків щонайменше на один календарний місяць, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла щонайменше - на три календарні місяці; або 2) перевищення сумою заборгованості суми кредиту більш як на десять відсотків; або 3) несплати споживачем більше однієї виплати, яка перевищує п`ять відсотків суми кредиту; або 4) іншого істотного порушення умов договору про надання споживчого кредиту. Якщо кредитодавець на основі умов договору про надання споживчого кредиту вимагає здійснення внесків, строк сплати яких не настав, або повернення споживчого кредиту, такі внески або повернення споживчого кредиту можуть бути здійснені споживачем протягом тридцяти календарних днів, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла - шістдесяти календарних днів з дня одержання повідомлення про таку вимогу від кредитодавця. Якщо протягом цього періоду споживач усуне порушення умов договору про надання споживчого кредиту, вимога кредитодавця втрачає чинність (ч.10 ст. 11 Закону «Про захист прав споживачів» зі змінами, передбаченими Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», який набрав чинності 16 жовтня 2011р.).

Згідно з висновком Великої Палати Верховного Суду, висловленим у постанові від 26 травня 2020 р. у справі №638/13683/15-ц, частина 10 статті 11 «Про захист прав споживачів» у редакції, що була чинною до 10 червня 2017 р., встановила обов`язковий досудовий порядок врегулювання питання дострокового повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту.

Звернення до суду з позовом про дострокове повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту не замінює визначений вказаним Законом порядок. Якщо кредитодавець звертається до суду з таким позовом, не виконавши вимоги ч.10 ст.11 Закону «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній до 10 червня 2017р., не дотримавши передбачений зазначеним договором порядок, який не має погіршувати порівняно із цим Законом становище споживача, то в останнього як у позичальника відсутній обов`язок достроково повернути кошти за договором про надання споживчого кредиту, а у суду відсутня підстава для задоволення відповідного позову у частині, яка стосується дострокового стягнення коштів за таким договором.

Як встановлено судом першої інстанції і вбачається з матеріалів справи, 13 грудня 2006 року між ТОВ Банк "Фінанси та кредит" і ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 256-КТ, за яким останній отримав кредитні кошти у розмірі 150 000 грн. за цільовим призначенням - для придбання житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 73,3 кв. м., житловою площею 37,8 кв. м., з надвірними господарсько-побутовими будівлями та спорудами, та земельної ділянки площею 430 кв. м, на якій знаходиться вказаний житловий будинок (п.2.2. кредитного договору).

Отже, укладений кредитний договір є споживчим, отримані кредитні кошти були витрачені позичальником ОСОБА_1 за цільовим призначенням, яким є придбання ним вище вказаного житлового будинку та земельної ділянки, на якому він розташований, що підтверджується відповідними іпотечними договорами від 13.12.2006 р., укладеними між банком та іпотекодавцем ОСОБА_1 , предметами яких є вказані житловий будинок та земельна ділянка (т.1 24-27, 28-31).

Відповідно п. 3.4 кредитного договору у випадку вимоги банку про дострокове повернення кредитних ресурсів та сплату процентів позичальник зобов`язаний здійснити повне погашення заборгованості протягом 10 банківських днів з моменту отримання вимоги банку. Цей пункт договору значно звужує та погіршує права споживача, ніж норми Законів України "Про споживче кредитування", «Про захист прав споживачів».

Крім цього, ухвалюючи судове рішення у справі, суд першої інстанції належним чином не дослідив та не дав відповідну правову оцінку листу Державної іпотечної установи на ім`я ОСОБА_1 від 31.10.2016 року за № 5376/11/3, у якому, як вказав суд, позивач повідомив позичальника про факт набуття прав вимоги за кредитним договором, іпотечним договором та договором поруки (т.1 а.с. 38-39), проте, як вбачається зі змісту цього листа, у ньому взагалі не була заявлена вимога (досудове повідомлення) про дострокове повернення кредиту, не вказано розмір та складові заборгованості за кредитним договором та за який період ця заборгованість рахується, не встановлено строк такого повернення. Цей лист носить узагальнений інформаційний характер про набуття Установою прав вимоги за кредитними договорами та договорами забезпечення по ним, зокрема і за договорами, укладеними між банком та позичальником ОСОБА_1 , за якими Установа не має намір відступати (продавати) права вимоги жодній фінансовій компанії, та з метою упередження шахрайських дій просила позичальника у разі отримання звернень чи пропозицій зі сторони сторонніх організацій письмово повідомляти ДІУ про ці випадки. Також, як вбачається з матеріалів справи, відсутні дані про те, що цей лист було отримано позичальником та коли саме. Тобто, вказаний лист не є досудовим повідомленням (вимогою) позичальника про дострокове повернення кредиту.

Щодо листа Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації в АТ «Банк «Фінанси та Кредит» Чернявської О.С. від 23.11.2015 року за № 3-242100/22658 на адресу першого заступника голови правління Державної іпотечної установи, до якого була додана довідку про залишки заборгованості по іпотечним кредитам станом на 17. 09.2015 року, та що згідно п. 566 додатку 2 залишок основних зобов`язань позичальника за кредитним договором станом на 17.09.2015 року становить 95 227,02 грн. (т.1 а.с. 43,44), то цей лист також не є досудовим повідомленням (вимогою) позичальника про дострокове повернення кредиту, оскільки не був йому адресований та не був ним отриманий, на що суд першої інстанції не звернув увагу.

З урахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку про те, що має місце недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, суд першої інстанції допустив неправильне застосування норм матеріального права, тому рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову з підстав, викладених у мотивувальній частині постанови.

Згідно ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно ст. 382 ч.1 п. 4 п.п. «в» ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається з резолютивної частини із зазначенням розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Згідно п.2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладається у разі відмови в позові на позивача.

По справі вбачається, що позивачем при подачі заяви про перегляд заочного рішення було сплачено відповідачем ОСОБА_1 420,40 грн. (т.1 а.с.107) та при подачі апеляційної скарги ним сплачено судовий збір у розмірі 3 991,74 грн. (т.2 а.с. 137, 144), а всього 4 412,14 грн., які підлягають стягненню з позивача на користь відповідача ОСОБА_1 .

Згідно п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно п.2,3,4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст. ст. 367 ч.1, 2, 368 ч. 1, 374 ч.1 п.2, 376 ч.1 п. 2,3,4, 381 384 ЦПК України, Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів з розгляду цивільних справ, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Голяніщева Дмитра Юрійовича задовольнити.

Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 09 липня 2021 року скасувати і ухвалити нове рішення.

У задоволення позову Державної іпотечної установи до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості відмовити.

Стягнути з Державної іпотечної установи на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати у розмірі 4 412,14 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на неї подається протягом тридцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до суду касаційної інстанції, у разі проголошення лише вступної та резолютивної частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 17 листопада 2021 року.

СУДДІ: А. І. Дорош О. А. Лобов В. М. Триголов