ПОСТАНОВА

Іменем України

18 січня 2021 року м. Кропивницький

справа № 385/513/20

провадження № 22-ц/4809/138/21

Кропивницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді - Письменного О.А.,

суддів - Дуковського О.Л., Дьомич Л.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційного банку «ПРИВАТБАНК» на заочне рішення Гайворонського районного суду Кіровоградської області у складі судді Панасюк І.В. від 07 вересня 2020 року у справі за позовом Акціонерного товариства комерційного банку «ПРИВАТБАНК до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

встановив:

У травні 2020 року Акціонерне товариство комерційний банк «ПРИВАТБАНК» звернулося в суд із зазначеним позовом, мотивуючи його тим, що ОСОБА_1 з метою отримання банківських послуг підписала заяву № б/н від 10.12.2008 року.

Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку», складає між нею та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві.

Також 10.12.2008 року нею була підписана Довідка про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», що свідчить про ознайомлення відповідача з фінансовими умовами надання Кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» та прикладами розрахунку суми плати за використання кредитних коштів.

Відповідно до п.2.1.1.2.12 Умов та правил надання банківських послуг (в редакції від 01.03.2019 року) сторони дійшли згоди, що в разі починаючи з 181-го дня з моменту порушення зобов`язань Клієнта з погашення кредиту, Клієнт зобов`язується сплатити на користь банку, заборгованість по кредиту, а також проценти від суми неповернутого в строк кредиту, які у відповідності до ч.2 ст. 625 ЦК України встановлюються за домовленістю сторін у процентах від простроченої суми заборгованості в розмірі: 86,4 % - для картки «Універсальна» та 84,0% - для картки «Універсальна голд».

Виникнення простроченої заборгованості відбувається у разі несплати Мінімального платежу до останнього календарного числа (включно) місяця, наступного за місяцем, у якому було здійснено витрати за рахунок кредитного ліміту, зобов`язання Клієнта вважаються простроченими.

У зв`язку з неналежним виконанням відповідачем взятих на себе зобов`язань, утворилася заборгованість, яка станом на 30.03.2020 року становить 75 404,29 грн., з яких: 2271,18 грн. заборгованість за тілом кредиту, в тому числі: 000,00 грн. заборгованість за поточним тілом кредиту; 2271,18 грн. заборгованість за простроченим тілом кредиту; 000,00 грн. заборгованість за нарахованими відсотками; 000,00 грн. заборгованість за простроченими відсотками; 816,56 грн. заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст.. 625, 68 487 грн. нарахована пеня, 0, 00 грн. нараховано комісії, а також штрафи відповідно до пункту 8.6 Умов та правил надання банківських послуг: 250 грн. штраф (фіксована частина), 3578,78 грн. штраф (процентна складова).

Посилаючись на ці обставини, банк просив стягнути з відповідача зазначену суму боргу.

Заочним рішенням Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 07 вересня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі скаржник, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про недоведеність вимог банку, оскільки не врахував, що при укладенні кредитного договору між сторонами були досягнуті усі істотні умови договору, так як відповідач був повідомлений про умови кредитування, при цьому активно користувався кредитними коштами та частково сплачував заборгованість, а тому погодився з такими умовами кредитування.

Також посилається на відповідні правові позиції Верховного Суду, які судом першої інстанції не враховані.

Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Суд першої інстанції дійшов висновку про те, що стягненню підлягає лише фактично отримані відповідачем кошти, оскільки позивачем не надано доказів погодження з ним умов кредитування щодо сплати неустойки, однак відмовив у задоволенні позову з тих підстав відповідно до розрахунку заборгованості наданого банком у відповідача відсутня заборгованість за тілом кредиту, що свідчить про погашення ним заборгованості за кредитним договором та виключає можливість повторного стягнення її з відповідача.

Проте з таким висновком погодитися не можна.

Судом встановлено, що 10.12.2008 року ОСОБА_1 підписала заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанку, чим підтвердила, що дана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку, складає між нею та банком договір про надання банківських послуг /а.с.26/.

Відповідно до вказаної заяви, відповідач отримала картку «Кредитка «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» із встановленими кредитним лімітом 500 грн., базовою процентною ставкою 2,5 % в місяць на залишок заборгованості та комісією 0,00% на місяць. Також у даній заяві передбачена сплата банку позичальником судового штрафу у розмірі 250 + 5% від суми позову.

Разом з цим, у довідці про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», яка підписана відповідачем 10.12.2008 року, визначено: базова процентна ставка 2,5 % в місяць, розмір щомісячного платежу 7% від суми заборгованості, штраф за порушення строків платежів у розмірі 250 + 5% від суми позову, пеня за несвоєчасне погашення заборгованості, яка складається з пені (1) базова % ставка за договором та нараховується за кожен день прострочення кредиту; пеня (2) 1% від заборгованості, але не менше 10 грн. в місяць, нараховується раз місяць, за прострочення на суму від 50 грн. та більше /а.с.27/.

Згідно наданого банком розрахунку заборгованості, відповідач має заборгованість за договором станом на 30.03.2020 року становить 75 404,29 грн., з яких: 2271,18 грн. заборгованість за тілом кредиту, в тому числі: 000,00 грн. заборгованість за поточним тілом кредиту; 2271,18 грн. заборгованість за простроченим тілом кредиту; 000,00 грн. заборгованість за нарахованими відсотками; 000,00 грн. заборгованість за простроченими відсотками; 816,56 грн. заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст.. 625, 68 487 грн. нарахована пеня, 0, 00 грн. нараховано комісії, а також штрафи відповідно до пункту 8.6 Умов та правил надання банківських послуг: 250 грн. штраф (фіксована частина), 3578,78 грн. штраф (процентна складова) /а.с.6-16/.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним(стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, в разі укладення договору кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави, стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави, стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

У заяві позичальника від 10 грудня 2008 року сторони узгодили базову процентну ставку за кредитом на момент підписання договору в розмірі 2,5 % на місяць на залишок заборгованості та розмір судових штрафів.

Також у цій заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді пені за порушення зобов`язання.

Проте, у довідці про умови кредитування від 10 грудня 2008 року зазначено базова відсоткова ставка за користування кредитом (2,5%), розмір щомісячних платежів (7%) від заборгованості, строк внесення щомісячних платежів до 25 числа місяця, наступного за звітним, розмір комісії за зняття готівки та особистих коштів, безготівкових платежів, пеня за несвоєчасність погашення заборгованості, штрафи та комісійні /а.с.27/. Зазначена довідка підписана від імені ОСОБА_1 .

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема пеню та штрафи.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги у цій частині, у тому числі їх розмірі порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості, посилався на витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт та витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, які розміщені на сайті: https://privatbank.ua, як невід`ємні частини спірного договору.

Витягом з Тарифів обслуговування кредитних карт та витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, які розміщені на сайті: https:// www.privatbank.ua, що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені, у тому числі: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування.

При цьому, матеріали справи не містять доказів того, що саме цей витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт та витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку розумів відповідач, ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг в АТ КБ «ПриватБанк».

Також, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення та дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року у справі № 6-16 цс 15 і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.

Колегія суддів вважає, що у цьому випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» у період - з часу виникнення спірних правовідносин (10 грудня 2008 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (13 травня 2020 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви витяг з Умов та правил у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

З урахуванням наведеного суд першої інстанції правильно виходив із того, що матеріали справи не містять підтверджень, що саме витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт та витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, які надав банк, відповідач розумів, ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку.

Такі висновки відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, провадження № 14-131 цс 19.

Проте апеляційний суд не може погодитись з іншими висновками суду першої інстанції суду, оскільки вони не відповідають фактичним обставинам справи.

Зазначаючи, що надані позивачем докази взагалі не містили умов, зокрема й щодо сплати неустойки (пені, штрафів), чуд першої інстанції не звернув уваги на те, що у заяві позичальника від 10 грудня 2008 року, яку надав суду банк, а також у довідці про умови кредитування від 10 грудня 2008 року з використанням кредитки «Універсальна», 55 днів пільгового періоду» зазначено процентну ставку у розмірі 2,5 % на місяць, розмір щомісячних платежів, строк їх внесення (до 25 числа місяця, наступного за звітним), а ткож зазначені розмір пені та штрафу за порушення умов договору.

Підписавши заяву та довідку (міститься два підписи позичальника), які є складовими частинами кредитного договору, відповідач відповідно до статей 3, 627 ЦК України добровільно погодив такі умови кредитного договору, взяв на себе відповідні зобов`язання, а тому висновок суду першої інстанції про відсутність доказів, які б підтверджували погодження із відповідачем сплату неустойки, не відповідає фактичним обставинам справи.

Також суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність заборгованості у відповідача за тілом кредиту, оскільки умови договору не містять такого поняття як «прострочено тіло кредиту».

Із розрахунку заборгованості видно, що заборгованість за тілом кредиту в розмірі 2271,18 грн. складається із заборгованості за поточним тілом кредиту 000,00 грн. та заборгованості за простроченим тілом кредиту - 2271,18 грн., де

прострочене тіло кредиту - це фактично отримані кошти позичальником, але не повернуті у визначений строк.

Отже апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у стягненні заборгованості за тілом кредиту, а тому в цій частині вимоги банку підлягають задоволенню.

Разом з цим, банк просив стягнути з відповідача на його користь пеню та штрафи, проте у постанові Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року у справі № 6-2003цс15 зроблено висновок, що відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Враховуючи викладене та у відповідності до статті 551 ЦК України, стягненню з відповідача на користь банку підлягає пеня в розмірі 2271,18 грн., оскільки заявлена позивачем сума пені значно перевищує розмір збитків.

Вимоги банку про стягнення заборгованості по процентам за користування кредитом, що нараховані згідно ст. 625 ЦК України задоволенню не підлягають , з огляду на таке.

Частиною 2 статті 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Як встановлено апеляційним судом, розмір процентів встановлений у договорі в розмірі 2,5 % на місяць, при цьому банком вимог щодо стягнення процентів за користування кредитними коштами із розрахунку погодженої сторонами процентної ставки заявлено не було.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Згідно з частиною 13 статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Ураховуючи наведене, судові витрати, сплачені сторонами у цій справі, підлягають перерозподілу.

Оскільки позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» підлягають задоволенню частково, то розмір понесених при зверненні до суду з цим позовом витрат підлягає стягненню з відповідача на його користь пропорційно задоволеним вимогам, а саме у розмірі 315,30 грн.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційного банку «ПРИВАТБАНК» задовольнити частково.

Заочне рішення Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 07 вересня 2020 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов Акціонерного товариства комерційного банку «ПРИВАТБАНК» задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційного банку «ПРИВАТБАНК» заборгованість за кредитним договором в розмірі 4542 грн. 36 коп.

У задоволенні решти вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційного банку «ПРИВАТБАНК» судові витрати за подання позовної заяви та апеляційної скарги в сумі 315 грн. 30 коп.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Судді:

О.А.Письменний О.Л.Дуковський Л.М. Дьомич