КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
провадження №22-ц/824/1295/2021 Суддя-доповідач: Олійник В.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

13 січня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

Судді-доповідача: Олійника В.І.,

суддів: Кулікової С.В., Желепи О.В.,

при секретарі: Панчошній К.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 15 липня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання недійсним окремих частин договору займу, -

в с т а н о в и в :

У грудні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому просив стягнути з ОСОБА_2 на свою користь основний борг у сумі 371 000 грн. та відсотки за Договором позики в розмірі 4 055 030 грн., а всього - 4 426 030 грн. і судові витрати покласти на відповідача.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що 23 січня 2014 року між сторонами укладено договір позики, відповідно до умов якого ОСОБА_1 передав, а ОСОБА_2 прийняв у власність грошові кошти в сумі 111 830 грн. (в доларовому еквіваленті 13 250 доларів США).

Вказані кошти ОСОБА_2 зобов`язався повернути з урахуванням комерційного курсу «ПриватБанку» на день повернення коштів, в строк до 29.12.2014 року. Також Договором позики було передбачено отримання ОСОБА_1 відсотків у разі порушення строків повернення позики у розмірі 1% від загального розміру позики за кожен день користування грошима з моменту прострочення повернення коштів.

Разом з тим, ОСОБА_2 свої зобов`язання за Договором позики не виконав, грошові кошти не повернув, у зв`язку з чим позивач змушений був звернутись до суду з позовом. Кількість календарних днів прострочення від 30.12.2014 року до 27.12.2017 року становить 1093 дні, сума основного боргу з перерахунком в долари США за курсом 28, 00 за 1 грн. становить 371 000 грн. (13 250, 00 доларів США), 1 % від суми боргу за кожен день прострочення з врахуванням днів прострочення виконання зобов`язань становить 4 055 030 грн., а всього - 4 426 030 грн., які ОСОБА_1 просив стягнути на свою користь.

У червні 2018 року ОСОБА_2 звернувся із зустрічним позовом до ОСОБА_1 , в якому просив визнати недійсними умови (окремі частини) договору займу №23/1 від 23.01.2014 року, а саме: п.1.1. Договору щодо повернення суми займу з урахуванням комерційного курсу «ПриватБанк» на день повернення займу та п.6.1. Договору щодо сплати пені в розмірі 1% від загальної суми позики за кожен день прострочення.

Зустрічні вимоги обґрунтовував тим, що вказані пункти Договору позики суперечать положенням чинного законодавства, оскільки позивач за первісним позовом, надаючи позику у гривні та висуваючи вимогу щодо повернення позики також у гривні із збільшенням суми боргу, враховуючи курсову різницю, фактично здійснює фінансову операцію з метою отримання прибутку, однак здійснювати валютні операції, видавати кредити, використовуючи валютні (обмінні) курси іноземних валют мають право відповідно до вимог чинного законодавства банківські та інші фінансові установи, що отримали відповідну ліцензію.

Крім того, в договорі не було вказано ні конкретне визначення банківської установи, курс валюти якої необхідно врахувати, ні валюти, її назви та коду, яку необхідно врахувати, а тому така умова є недійсною.

Вказував, що положення п.6.1. Договору також не відповідають вимогам чинного законодавства, оскільки умова щодо сплати пені в розмірі 1% від загальної суми позики за кожен день прострочення повернення є несправедливою, суперечить принципам розумності, добросовісності, наслідком чого є дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду позичальника, оскільки позивач за первісним позовом, надавши позику в розмірі 111 830 грн. нарахував до стягнення пеню в розмірі 4 426 030 грн., яка в 39,6 разів перевищує суму боргу.

За таких обставин, вказані пункти Договору відповідач за первісним позовом просив визнати недійсними на підставі ст.ст.203, 215, 217 ЦК України.

Вказував також, що визнання недійсними вказаних положень Договору не бути мати своїм наслідком недійсність інших умов Договору та не зашкодить інтересам позивача за первісним позовом.

Рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 15 липня 2020 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 23.01.2014 року у розмірі 111 830 грн. та пені у розмірі 408 179 грн., а всього - 520 009 грн. 50 коп.

У задоволенні інших вимог відмовлено.

Відмовлено у задоволенні зустрічної позовної заяви ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання недійсними окремих частин договору займу від 23.01.2014 року.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 з підстав порушення судом норм матеріального і процесуального права ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового, яким задовольнити позовні вимоги, і здійснити розподіл судових витрат.

Скаргу обґрунтовано тим, що якщо у договорі визначено еквівалент позики у доларах США, то і сума повернення повинна відповідати такому еквіваленту, якщо порядок (валюта, еквівалент, курс валюти) у договорі не вказано, то згідно вищезазначених статей до повернення підлягає сума з таким самим еквівалентом, у тій самій валюті, по офіційному курсу цієї валюти на день повернення. Не зважаючи на це, суд першої інстанції не врахував еквівалент при розрахунку основної суми боргу.

Зазначав, що у своїй позовній заяві просив стягнути основну суму боргу, відсотки, а якщо розглядати п.6.1. договору як визначення пені, то відсотки повинні нараховуватись, відповідно до ст.625 та 1048 ЦК України, в такому випадку суд першої інстанції повинен був зробити розрахунок відсотків на рівні облікової ставки НБУ, а розрахував лише пеню. Стверджував, що укладений між сторонами договір не можна вважати безпроцентним, оскільки він перевищує 50 неоподатковуваних мінімумів громадян. Також суд повинен був врахувати 3% річних від суми простроченого зобов`язання, як це передбачено ст.625 ЦК України.

Вказував, що суд першої інстанції застосовуючи строк спеціальної позовної давності невірно застосував норми матеріального права, проігнорувавши правові висновки і досвід ВСУ у схожих справах та невірно тлумачив договір позики №23/1 від 23.01.2014 року.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 з підстав порушення судом норм матеріального і процесуального права ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовної вимоги про стягнення пені у розмірі 408 179 грн. та ухвалення у відповідній частині нового рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в частині стягнення пені у розмірі 408 179 грн., а решту рішення залишити без змін.

Скаргу обґрунтовував тим, що строки позовної давності про стягнення пені станом на 30.12.2015 рок, спливли, в той час як позовну заяву було подано до суду 27.12.2017 року, тобто після спливу строку позовної давності для стягнення пені, що є підставою для відмови в позовних вимогах в цій частині.

ОСОБА_2 подав до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу, в якій просить повністю відмовити у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 , залишити без змін рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 15 липня 2020 року в частині задоволення позовних вимог у сумі 11 830 грн. та з урахуванням вимог апеляційної скарги відповідача за первісним позовом, скасувати оскаржуване рішення в частині пені у розмірі 408 179 грн.

ОСОБА_1 у відзиві на апеляційну скаргу просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_2 , скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким його позовні вимоги задовольнити.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_2 , не підлягає до задоволення, а апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції виходив з того, що Договір не містить положень про те, що спеціальний строк позовної давності, який стосується вимог щодо стягнення пені, був за згодою сторін продовжений на 10 років, а тому суд дійшов висновку про застосування строків спеціальної позовної давності щодо вимог про стягнення пені.

Крім того, суд першої інстанції дійшов висновку, що позовні вимоги щодо стягнення пені підлягають частковому задоволенню, а саме в частині стягнення з відповідача за первісним позовом на користь позивача за первісним позовом пені в розмірі 1% від суми боргу за кожен день прострочення виконання зобов`язання по поверненню позики в розмірі 111 830 грн., обмежившись 365 днями, що становить 408 179 грн.

Щодо вимог ОСОБА_2 за зустрічним позовом, то суд першої інстанції зазначав, що до матеріалів справи не надано жодного належного та допустимого доказу, який би підтверджував наявність підстав для визнання пунктів Договору недійсними.

Проте, рішення суду першої інстанції в частині визначення суми основного боргу зазначеним вище вимогам закону відповідає не повністю.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За ч.2 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Судом встановлено, що 23.01.2014 року між сторонами укладено Договір позики (Договір займу) №23/1, відповідно до умов якого позикодавець (позивач за первісним позовом) надає позичальнику (відповідачу за первісним позовом) власні грошові кошти в сумі 111 830 грн., що за комерційним курсом «Приват Банку» на день укладення Договору становить 13 250 доларів США, а позичальник зобов`язується кошти повернути після закінчення строку позики в повному об`ємі з урахуванням комерційного курсу «Приват Банку» на день повернення позики (п.1.1. договору).

Згідно з умовами п.2.1., 2.2 договору позикодавець надає позику (поворотну фінансову допомогу) одночасно з його підписанням та видачею розписки в готівковій формі.

Строк надання позики (поворотної фінансової допомоги) позичальнику становить одинадцять місяців з моменту підписання Договору (п.3.1. Договору).

За п.4.1., 4.2. договору після закінчення строку дії Договору позичальник зобов`язується протягом семи днів повернути позичальнику суму позики в готівковій формі одночасно з поверненням розписки.

Також, встановлено, що ОСОБА_1 зокрема просив стягнути на свою користь пеню за прострочення виконання зобов`язань за Договором позики за 1093 дні прострочення у розмірі 4 055 030 грн.

Посилаючись на положення Договору та ст.256-258 ЦК України, суд дійшов висновку, що у вказаній частині позовні вимоги підлягали частковому задоволенню, оскільки відповідно до положень ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Статтею 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Відповідно до ч.1 ст.624 ЦК України якщо за порушення зобов`язання встановлено неустойку, то вона підлягає стягненню у повному розмірі, незалежно від відшкодування збитків.

За ч.1 ст.1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Згідно з ч.1 статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Відповідно до ч.2 ст.549 ЦК України штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Згідно з п.6.1. Договору в разі порушення строку повернення позики, передбаченого п.3.1. з урахуванням п.4.1. позичальник виплачує позикодавцю пеню в розмірі одного відсотку від загальної суми позики за кожен день прострочення.

ОСОБА_1 просив стягнути пеню в розмірі 1 % заборгованості за прострочення виконання зобов`язання за 1093 дні, а в судовому засіданні встановлено, що сума заборгованості відповідача за первісним позовом перед позивачем за первісним позовом становить 111 830 грн., тому сума пені за прострочення виконання зобов`язань має бути розрахована виходячи саме з врахуванням вказаної суми боргу.

Водночас, ОСОБА_2 просив застосувати строки позовної давності до вимог щодо стягнення пені та відмовити в задоволенні позову в цій частині повністю.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

За ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно з ч.1 ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до п.1 ч.2 ст.258 ЦК України позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

За ч.ч.3, 4 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Згідно з п.7.5. Договору сторони узгодили, що строк позовної давності за Договором складає 10 років.

Проте, Договір не містить положень про те, що спеціальний строк позовної давності, який стосується до вимог щодо стягнення пені, був за згодою сторін продовжений на 10 років, а тому суд першої інстанції вірно вважав необхідним застосувати строки спеціальної позовної давності щодо вимог про стягнення пені.

Зважаючи на вищевикладене, суд вважав, що позовні вимоги щодо стягнення пені підлягали до часткового задоволення, а саме, в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 пені в розмірі 1 % від суми боргу за кожен день прострочення виконання зобов`язання по поверненню позики в розмірі 111 830 грн., обмежившись 365 днями, що становить 408 179 грн.

Також, ОСОБА_2 в зустрічному позові просив визнати недійсними на підставі ст.ст.203, 215, 217 ЦК України умови (окремі частини) договору займу №23/1 від 23.01.2014 року, а саме, п.1.1. Договору щодо повернення суми займу з урахуванням комерційного курсу «Приват Банка» на день повернення займу та п.6.1. Договору щодо сплати пені в розмірі 1 % від загальної суми позики за кожен день прострочення, оскільки вказані пункти Договору суперечать положенням чинного законодавства.

При цьому, з аналогічних підстав ОСОБА_2 також заперечував проти задоволення первісного позову.

Згідно з ч.1 ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ст.204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно з ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Частинами 2-5 статті 203 ЦК України передбачені загальні умови, додержання яких необхідно для чинності правочину, в тому числі: особа яка вчинила правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Особа, яка вважає, що її права, речові права порушені, має право звернутися до суду з вимогами про визнання правочину недійсним, вказавши конкретну підставу для визнання його недійсним.

Відповідно до вимог ст.16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання правочину недійсним, позивач у силу ст.12 ЦПК України зобов`язаний довести правову та фактичну підставу недійсності правочину.

Підставою недійсності правочину відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Разом з тим, відповідно до ч.1 ст. 627 та ст.6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з положеннями ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідач за первісним позовом своїм підписом засвідчив згоду з усіма істотними умовами спірного Договору, в тому числі погодився і з п.1.1. та п 6.1. Договору.

Разом з тим, до матеріалів справи не надано жодного належного та допустимого доказу, який би підтверджував наявність підстав для визнання вказаних пунктів Договору недійсними.

Як вірно вважав суд, саме лише посилання на невідповідність вказаних пунктів Договору нормам чинного законодавства, а також та обставина, що позивач за первісним позовом на власний розсуд розтлумачив умови Договору позики та визначив обсяг позовних вимог в розмірі, з яким не погодився відповідач за первісним позовом, не свідчить про недійсність окремих його пунктів.

За наведених обставин, доводи ОСОБА_2 про недійсність окремих умов укладеного між сторонами Договору позики не знайшли свого підтвердження наданими до матеріалів справи доказами, а тому не давали підстав вважати умови спірного Договору недійсними.

За наведених вище обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції в частині стягнення пені та відмови у задоволенні інших вимог відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Доводи апеляційних скарг в цій частині про порушення судом норм матеріального і процесуального права безпідставні, спростовуються матеріалами справи та висновками суду, викладеними в рішенні.

Інших доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції чи доводили б порушення ним норм цивільного або цивільно-процесуального законодавства, апеляційні скарги не містять.

Проте, стягуючи з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованості за договором позики у розмірі 111 830 грн., суд першої інстанції не звернув уваги на умови договору та положення ст.533 ЦК України.

Як вбачається з п.п.1.1. Договору займу №23/1 від 23.01.2014 року, позикодавець передає позичальнику власні грошові кошти в сумі 111 830 грн., що по комерційному курсу продажу «ПриватБанк» на день укладення договору становить 13 250 доларів США, а позичальник зобов`язується їх повернути по закінченню строку позики в повному об`ємі з урахуванням комерційного курсу «ПриватБанку» на день повернення позики.

За ч.1, 2 ст.533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Як вбачається з матеріалів справи, і вказана обставина не заперечувалася сторонами, ОСОБА_1 в день підписання договору передав, а ОСОБА_2 прийняв грошові кошти в сумі 111 830 грн., що також підтверджується розпискою, наданою відповідачем за первісним позовом, позивачу за первісним позовом 23.01.2014 року.

Разом з тим, те, що в договорі позики та розписці вказаний еквівалент суми позики в розмірі 13 250 доларів США, не свідчить про ту обставину, що відповідачем за первісним позовом було отримано грошові кошти саме в доларах США.

Судом встановлено і вказана обставина не заперечувалася сторонами, що відповідач за первісним позовом свої зобов`язання за Договором позики не виконав і не повернув грошові кошти в строки, визначені Договором.

Відповідно до вимог ст.ст.525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з ч.1 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором.

Позивач, визначаючи зміст позовних вимог, просив стягнути на свою користь грошові кошти в розмірі 371 000 грн. - суму позики, конвертовану з валюти гривня 111 830 грн. у валюту долар США з розрахунку - 28, 00 грн. за 1 долар США.

Фактично сума позики була збільшена позивачем за первісним позовом на курсову різницю.

Проте, суд першої інстанції зазначав, що ОСОБА_1 не надано належного обґрунтування обрахунку суми позики саме в доларах США, оскільки п.1.1. Договору не містить посилання на валюту, курс якої необхідно врахувати при поверненні коштів.

При тому, суд також не вбачав за можливе встановити станом на яку саме дату та за курсом якої саме банківської установи позивач за первісним позовом розраховував суму боргу, виходячи з розрахунку 28, 00 грн. за 1 долар США.

Крім того, суд зазначав, що конвертація суми гривневої позики в іноземну валюту для визначення розміру позики та суми пені за курсом, самостійно визначеним позивачем за первісним позовом, суперечить ч.1 ст.1049 ЦК України, оскільки позичальник отримав грошові кошти в гривні, повернути зобов`язався позику також в гривні, і Договором не передбачено повернення суми боргу, збільшеної на суму курсової різниці.

Саме на підставі наведеного, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в цій частині підлягали до часткового задоволення, і вважав, що з відповідача за первісним позовом на користь позивача за первісним позовом підлягають до стягнення грошові кошти в розмірі 111 830 грн.

Проте, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованості за договором позики у розмірі 111 830 грн., оскільки у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, а саме, в доларах США, а тому сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день ухвалення рішення.

Станом на день ухвалення, судом першої інстанції, рішення (15 липня 2020 року) курс долара становив 27 грн. 14 коп., а тому колегія суддів вважає, що підлягає до стягнення сума основного боргу - 13 250 доларів США, що за офіційним курсом становить 359 605 грн.

При тому, колегія суддів звертає увагу на наступне. Так як відповідач за первісним позовом ОСОБА_2 діяв недобросовісно, злісно ухилявся від погашення боргу, то колегія суддів виходячи з поведінки боржника не вважає можливим зменшити суму пені до стягнення.

Крім того, сума пені не значно перевищує суму основного боргу.

Відповідно до ст.ст.77-81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Згідно зі ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Зокрема, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст.376 підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає за необхідне рішення в частині визначення суми основного боргу, який підлягає стягненню з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 ,змінити, а саме, замість 111 830 грн. стягнути 359 605 грн., в іншій частині рішення залишити без змін.

Також, в порядку ст. 141 ЦПК України, слід стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1 624 грн.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.367, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 15 липня 2020 року в частині визначення суми основного боргу, який підлягає стягненню з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 змінити, а саме: замість 111 830 грн. стягнути 359 605 грн.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) судовий збір у розмірі 1624 (одна тисяча шістсот двадцять чотири) грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 18 січня 2021 року.

Суддя-доповідач:

Судді: