Справа № 136/867/20
провадження № 2/136/234/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" січня 2021 р. м. Липовець

Липовецький районний суд Вінницької області

у складі головуючого судді Кривенка Д.Т.,

за участю секретаря судового засідання Марчук Н.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Липовець, за правилами окремого провадження, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (далі - позивачі), звернулись до суду із вищевказаним позовом проти ОСОБА_3 (далі - відповідач), в якому просили визнати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право користування жилим приміщенням в квартирі за АДРЕСА_1 .

Позивачі обґрунтовують свою заяву наступними обставинами, на підтвердження яких подали суду відповідні докази.

Відповідно до свідоцтва про право власності на житло, виданого Турбівським каоліновим заводом від 19.01.1994 у відповідності до розпорядження №19 від 14.01.1994 та договором дарування частки квартири від 27.05.2004, власниками відповідно 3/4 та 1/4 частки квартири АДРЕСА_1 . є позивачі спору. Відповідач приходиться позивачам дядьком і братом покійного батька, чоловіка ОСОБА_4 , місце проживання якого було зареєстроване у належній позивачам квартирі з 21.10.1985, утім фактично він не проживає у вказаній квартитрі з 1988 року, у зв`язку із чим він залишив постійне місце проживання і з того часу у спірному об`єкті нерухомості не проживає, не несе жодних зобов`язань щодо утримання майна, тому позивачі вважають, що ОСОБА_3 втратив право на користування належним їм житлом. У добровільному порядку виписати відповідача не має можливості, а даний факт перешкоджає позивачам як власникам повною мірою здійснювати свої правомочності щодо належного майна. На підтвердження вказаних обставин заявником подано суду: копії свідоцтва про право власності на житло; копії договору дарування частки квартири; копії Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень; копії технічного паспорта; копії домової книги; копії акта обстеження матеріалььно-побутових умов життя; копії довідок органу місцевого самоврядування.

Викладені обставини послугували підставою для звернення до суду з даною заявою.

Ухвалою суду від 08.09.2020 року розгляд справи призначено за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін та визначено відповідачеві строк для подання відзиву.

У визначений судом строк відповідач відзиву та заперечень проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін не надав, тому суд здійснює розгляд справи у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження.

Суд вивчивши та дослідивши матеріали справи, повно з`ясувавши обставини справи та перевіривши їх зібраними у справі доказами, яким дав оцінку, встановив, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є власниками відповідно 3/4 та 1/4 частки квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло, виданого Турбівським каоліновим заводом від 19.01.1994 у відповідності до розпорядження №19 від 14.01.1994 (а.с. 9) та договором дарування частки квартири від 27.05.2004, посвідченого державним нотаріусом Липовецької державної нотаріальної контори Кицюком О.П. (а.с. 10), та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень від 06.10.2014 (а.с. 11). Як убачається із домової книги щодо реєстрації місця проживання за вказаним домоволодінням (а.с. 16-23) та акту обстеження матеріально-побутових умов життя від 10.06.2020 (а.с. 24), гр. ОСОБА_3 зареєстрований за адресою: квартира за АДРЕСА_1 , але фактично не проживає з 1988 року. Позивачі звернулись до суду із даним позовом, в якому просять суд визнати відповідача, таким, що втратив право користування належним йому житловим будинком.

Суд, вирішуючи питання про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, виходить з наступних мотивів та норм права.

За правилами статті 150 ЖК України, власник має право використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Наведене кореспондується із вимогами статті 383 ЦК України.

За змістом статті 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлено щодо нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

За статтею 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Відповідно до частини другої статті 406 ЦК України, сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

Судом встановлено, що відповідач приходиться позивачам дядьком та братом, місце проживання якого було зареєстроване у належній їм квартирі з 21.10.1985 року, утім фактично не проживає у вказаному будинку з 1988 року, з того часу у спірному об`єкті нерухомості не проживає, не несе жодних зобов`язань щодо утримання майна.

Встановлені судом обставини підтверджують відсутність відповідача понад один рік без поважних причин за місцем зареєстрованого місця проживання, що є юридичним фактом та підставою для втрати членом сім`ї права користування житлом.

Відповідно до статті 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права особи на користування житловим приміщенням.

За таких обставин, суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що право відповідача на користування чужим майном (спірним житловим будинком) підлягає припиненню на вимогу власника цього майна відповідно до положень ч. 2 ст. 406 ЦК України, у зв`язку з чим позов слід задовольнити у повному обсязі.

Питання судових витрат суд вирішує відповідно до Глави 8 ЦПК України.

Враховуючи викладене та керуючись ст.ст. 2, 19, 23, 76-80, 258-259, 263-265, 268, 273, 293, 354 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Задовольнити у повному обсязі позов ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_1 ), ОСОБА_2 (місце проживання: АДРЕСА_3 ; РНОКПП НОМЕР_2 ) до ОСОБА_3 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 ) про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням.

Визнати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право користування жилим приміщенням в квартирі за АДРЕСА_1 .

Стягнути із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_2 судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 840,80 гривень.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 30-ти днів до Вінницького апеляційного суду через Липовецький районний суд Вінницької області.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом 30-ти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у ч. 2 ст. 358 ЦПК України.

Суддя Д.Т. Кривенко