Справа № 344/2779/20
Провадження № 2/344/754/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 листопада 2021 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області в складі:

головуючої - судді Пастернак І.А.

секретаря Кріцак Г.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання частки у квартирі АДРЕСА_1 відповідно до розміру внеску у сумі 231 902 грн. особистою власністю; поділити та визнати право власності за ОСОБА_1 на 77/100 квартири АДРЕСА_1 , що припадає на площу 62,24 м.кв., за ОСОБА_2 визнати право власності на 23/100 квартири АДРЕСА_1 , що припадає на площу 18,26 м.кв.,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з зазначеним позовом до ОСОБА_2 , мотивуючи тим, що з відповідачкою перебували у шлюбі з 18.02.1997 року. Рішенням Івано- Франківського міського суду від 16.11.2018 року шлюб між ними розірвано. За час шлюбу ОСОБА_2 уклала в інтересах сім`ї Договір №04/81/13 від 21.05.2014 року про цільовий внесок у діяльність кооперативу, відповідно до якого «Житловий кооператив «Європейський» замовив будівництво за рахунок внесення цільових внесків члена кооперативу з метою задоволення потреб в отриманні житла у власність. Відповідно до умов вказаного Договору (п. 1.2) цільовим внеском є кошти в сумі 387 660 гривень. При повній сплаті цільового внеску, який еквівалентний вартості квартири, член кооперативу стає її власником. 26.05.2014 року позивач продав квартиру, яка належала йому на праві особистої приватної власності на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого Агенством по приватизації державного житлового фонду м. Івано- Франківська від 09.12.1997 року (Договір купівлі-продажу від 26.05.2014 року). Того ж дня, кошти, вилучені від продажу квартири у сумі 231 902 гривні, а також спільні кошти подружжя у сумі 38 098 гривень, ними внесено на рахунок ОК «ЖК Європейський» в рахунок цільового внеску за квартиру, на підтвердження чого отримано квитанцію №457 на суму 270 000 гривень на ім`я ОСОБА_2 . Впродовж 2014-2015 років за рахунок спільних коштів подружжя сплачено цільових внесків за квартиру на суму 117 660 грн. 15.11.2018 року відповідачка підписала Додаткову угоду до Договору про цільовий внесок у діяльність Кооперативу №04/81/ 13 від 21.05.2014 року відповідно до якої цільовий внесок за квартиру збільшився на 36 765 гривень за рахунок різниці між проектною та фактичною площею квартири. Пунтком 2 вказаної угоди сторони підтвердили факт отримання повної доплати вартості додаткової площі квартири. 26.12.2018 року, відповідно до Акту прийому-передачі №208 на виконання Договору про цільовий внесок у діяльність Кооперативу №04/81/13 від 21.05.2014 року ОСОБА_2 передано квартиру АДРЕСА_1 . Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, 03.01.2019 року за ОСОБА_2 зареєстровано право власності на вищевказану квартиру. У квартирі по АДРЕСА_2 проживав до одруження та використав своє право на її приватизацію. У квартирі ж АДРЕСА_2 відповідачка була зареєстрована після її приватизації, з 04.02.1998 року, що підтверджується відповідним штампом у її паспорті. Отже, вказана квартира є його особистою власністю. І кошти, отримані внаслідок її продажу в сумі 231 902 грн., отримані готівкою у банку та оплачені готівкою 26.05.2014 року є його особистими коштами внесеними у вартість спірної квартири. А тому, має право на визнання частки у спірній квартирі відповідно до розміру внеску особистими коштами, особистою приватною власністю. Решта квартири є спільною сумісною власністю подружжя та підлягає поділу у рівних частках. Оскільки, позивач вніс особисті кошти у вартість квартири у сумі 231 902 грн., решта вартості квартири у сумі 192 523 грн. була внесена за рахунок спільних коштів подружжя, вартість квартири АДРЕСА_1 становить 424 425 гривень, відповідно до висновку №56/з оціночно-будівельного дослідження від 13.02.2020 року, частка внесених коштів у вартість спірної квартири ОСОБА_1 становить 328 163,5 грн., що припадає на площу 62,25 м.кв та становить 77,32 % ( 77/100) квартири, а частка внесених коштів у вартість спірної квартири ОСОБА_2 становить 96 261,5 гривень, що припадає на площу 18,25 м.кв та становить 22,68 % ( 23/ 100) квартири. Просив позов задоволити.

20.10.2020 року ухвалою Івано-Франківського міського суду задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів(а.с.70).

19.05.2021 року адвокат Задна Р.Є. подала заяву про поновлення процесуальних строків для подання відзиву на позовну заяву. Відповідно до відзиву відповідач позовні вимоги та факти наведені в позовній заяві вважає безпідставними та такими, що не підлягають до задоволення, оскільки, ні в договорі, ні в платіжних документах не зазначено, що саме грошові кошти від продажу приватизованої квартири являються тими особистими коштами, які внесені відповідачкою згідно платіжного доручення №20241169. Вважає позовну вимогу про визначення часток в квартирі АДРЕСА_1 без встановлення та визначення вищезазначеної квартири спільною сумісною власністю подружжя - безпідставною, оскільки 03.09.2019 року за відповідачкою зареєстровано право власності на нерухомість, після розірвання шлюбу 16.11.2018 року. Крім того, від даного шлюбу є донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка являється інвалідом, потребує особливого догляду, проживає та перебуває на утриманні з відповідачкою, просить цю обставину врахувати при вирішенні справи. Відповідач змушена скористатися послугами адвоката, тому просить стягнути з позивача понесені нею витрати(а.с.107-125).

Представник позивача позовні вимоги підтримав просив задоволити в повному обсязі.

Представник відповідачки проти позову заперечила з підстав наведених у відзиві.

Дослідивши письмові матеріали справи, встановивши таким чином фактичні обставини справи, застосовуючи загальні засади цивільного законодавства - справедливість, добросовісність та розумність, керуючись конституційним принципом верховенства права, оцінивши всебічно, повно та об`єктивно всі наявні у справі докази окремо та у сукупності, застосовуючи відповідні норми матеріального права, утверджуючи та забезпечуючи права людини і основоположні свободи сторін, враховуючи принцип неупередженості, суд приходить до наступних висновків.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Статтею 12 ЦПК України, встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст.41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Так, 20.05.2014 року ОСОБА_2 звернулась із заявою до голови правління ОК «ЖК «Європейський» з метою прийняття її до складу асоційованих членів кооперативу для здійснення будівництва житла за рахунок її цільових (грошових, майнових) внесків як асоційованого члена кооперативу(а.с.12).

П.1.2 копії договору №04/81/13 про цільовий внесок у діяльність Кооперативу від 21.05.2014 року, відповідно до якого ОК «ЖК «Європейський» в особі Голови Правління Сіщука Н.В., діючого на підставі статуту кооперативу та асоційований член Кооперативу ОСОБА_2 , цільовим внеском замовника являються грошові кошти в розмірі 387 660 грн., п.1.6. за замовником закріплюється об`єкт: будівельна адреса:вул. Потічна - Бугая-Симоненка, с. Вовчинці Івано-Франківської міської ради квартира, номер під`їзду 5, орієнтовна загальна проектна площа 73,84 м.кв., поверх 5, кількість кімнат 3(а.с.6-10).

Як вбачається з квитанції до прибуткового касового ордера №457 від 26.05.2014 року ОК «ЖК «Європейський» прийнято від ОСОБА_2 270 тисяч грн. оплату за житлове приміщення(квартиру)(а.с.19).

Згідно квитанцій АТ Укрсиббанк, відділення 248 категорії С м. Івано-Франківськ на рахунок ОК ЖК Європейський, призначення платежу: оплата цільового внеску договір №04/81/13 від 21.05.2014, ОСОБА_2 було внесено суми у розмірі:

- Квитанція № 7794). від 22.08.2014 року - 17 000 грн. (а.с.21)

- Квитанція № 06 від 25.12.2014 року - 20 000 грн.(а.с.22).

- Квитанція № 9/90 від 25.02.2015 року - 61 000 грн.(а.с.21).

- Квитанція №4322 від 26.02.2015 року - 10 000 грн.(а.с.22).

- Квитанція № 8322 від 12.03.2015 року - 9 660 грн.(а.с.20).

15.11.2018 року укладено додаткову угоду до Договору про цільовий внесок у діяльність Кооперативу «04/81/13 від 21.05.2014 року між ОК «ЖК «Європейський» та ОСОБА_2 , п.1. відповідно до п.6 п.3.7 Договору про цільовий внесок у діяльність кооперативу №04/81/13 від 21.05.2014 року Замовник доплачує Виконавцю вартість різниці між проектною та фактичною площею Об`єкту (квартира НОМЕР_1 ) -6,66 м.кв. в розмірі 36 765 грн. П.2 підписанннням даної угоди Виконавець підтверджує факт отримання ним від Замовника повної доплати вартості різниці між проектною та фактичною площами. П.3 - сторони угоди не мають жодних фінансових претензій один до одного(а.с.13).

16.11.2018 року шлюб між сторонами розірвано, малолітню доньку ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 залишено на проживання з матір`ю(а.с.15).

Відповідно до Акту прийому - передачі №208 від 26.12.2018 року складеного ОК «ЖК «Європейський» та ОСОБА_2 , на виконання умов договору ОСОБА_2 прийняла квартиру АДРЕСА_1 розташованої на 5 поверсі, в 5 під`їзді, заг.площею 80,5 м.кв.(а.с.14).

Відповідно до ч.1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ч.1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном, керуючись виключно власними інтересами, здійснюючи щодо цього майна будь-які дії, які не повинні суперечити закону і не порушують прав інших осіб та інтересів суспільства.

Позивач ОСОБА_1 просить визнати частку у квартирі АДРЕСА_1 відповідно до розміру його внеску у сумі 231 902 грн. особистою власністю, оскільки, саме, таку суму ним було виручено за продаж квартири, яку ним одноосібно було приватизовано 09.12.1997 року, що підтверджується витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно(а.с.86).

Як вбачається з договору купівлі-продажу від 26.05.2014 року укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 п.1 встановлено, що ОСОБА_1 передав, а ОСОБА_5 прийняв у власність та сплатив обумовлену суму за квартиру АДРЕСА_2 , відповідно п.5 - за 231 902 грн.(а.с16).

Як на підтвердження своєї позиції позивач посилається на копію заяви про видачу готівки №20241861 від 26.05.2014 року, Вик.347, відповідно до якої ОСОБА_1 26.05.2014 року отримав 231 902,00 грн. (а.с.19). Та відповідно до копії квитанції №20241933 від 26.05.2014 року, Вик. 347, ОСОБА_1 отримав готівку з поточного рахунку(а.с.20).

Відповідно до п.2 ч.1 ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування.

За ч.7 ст.57 СК України якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів кошти, що належали одному із подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю.

Проте, з таким твердженням позивача суд не погоджується, так як докази на які посилається сторона (договір купівлі-продажу квартири, заява на видачу готівки та банківська квитанція про отримання готівки не свідчать, що саме кошти у розмірі 231 902 грн. були внесені на рахунок ОК «ЖК «Європейський» прийнятих від ОСОБА_2 у розмірі 270 000 грн., як оплату за житлове приміщення(квартиру). Відсутня така інформація і у Договорі про цільовий внесок у Діяльність кооперативу від 21.05.2014 року.

Статтею 81 ЦПК України на сторін покладено обов`язок доказування і подання доказів. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовної вимоги про визнання частки у квартирі АДРЕСА_1 відповідно до розміру внеску у сумі 231 902 грн. особистою власністю ОСОБА_1 , оскільки така вимога є безпідставною, не доведенною та не підтвердженою належними доказами, а факти наведені позивачем є лише припущеннями.

На думку позивача решта коштів внесених за квартиру у сумі 192 523 грн. була внесена відповідачкою за рахунок спільних коштів подружжя.

Позивач ОСОБА_1 як на підставу задоволення позовної вимоги про поділ та визнання права власності на частки у квартирі АДРЕСА_1 , за позивачем у розмірі - 77/100 частки, за відповідачкою ОСОБА_2 у розмірі - 23/100 частки, посилається на висновок оціночно-будівельного дослідження.

13.02.2020 року за зверненням адвоката Ткачишин С.М., яка діяла в інтересах ОСОБА_1 проведено оціночно-будівельне дослідження, щодо визначення часток в квартирі, загальною площею 80,5 м.кв., що належить на праві приватної власності ОСОБА_2 та знаходиться за адресою АДРЕСА_1 .

Відповідно до висновку №56/3 оціночно-будівельного дослідження, визначено частки в квартирі, заг. площею 80,5 м.кв., що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , собівартістю об`єкта будівництва, згідно договору №04/81/13 про цільовий внесок у діяльність Кооперативу від 21.05.2014 та додаткової угоди до даного договору, складеної 15.08.2018 року між ОК «Житловий кооператив «Європейський» та ОСОБА_2 , яка становить 424 425 грн., відповідно до внесених коштів наступні: ОСОБА_1 від суми 328 163,5 грн., становить 77,32%(77/100), що припадає на площу 62,25 м.кв; ОСОБА_2 від суми 96 261,5 грн. становить 22,68%(23/100), що припадає на площу 18,25 м.кв.(а.с.30-50).

Відповідно до ч. 3 та ч. 4 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Ст. 60 СК України, передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

За змістом статті 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

За ч.1 ст.62 СК України якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилось у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат другого подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Статтею 63 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до п.23 постанови Пленуму Верховного суд України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ майна подружжя», спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60,69 СК, ч.3 ст.368 ЦК) , відповідно до частин 2,3 ст.325 ЦК можуть бути будь-які види майна , за винятком тих, які згідно з законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту) незалежно від того, на ім"я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором або законом.

Згідно зі ст. 70 ч. 1 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до ст. 65 СК України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

Відповідно до ч.1 ст. 68 Сімейного кодексу України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Частина 4 ст. 65 СК України встановлює, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя.

У відповідності до ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1ст. 16 ЦК України).

Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.

Частиною 1ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Виходячи зі змісту ст. 55 Конституції України, кожному гарантується захист його прав і свобод у судовому порядку.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Згідно з ч.ч. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму ст. 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

З урахуванням вищевикладеного, суд вважає, що оскільки, позивач не надав суду належних доказів того, що більша частина спірної квартири, була придбана у шлюбі за його особисті кошти, у з зв`язку з чим, судом відмовлено у задоволенні даної позовної вимоги. Беручи до уваги те, що оплата за спірну квартиру, яка була придбана у шлюбі відповідачкою в інтересах сім`ї та ніхто із сторін не довів зворотнє, вносилась, саме, відповідачкою за договором цільового внеску, а тому, суд не вбачає підстав щодо поділу спірної квартири між сторонами, саме, в таких частках, які зазначені в позові, тому у задоволенні позовних вимог слід відмовити у повному обсязі за недоведеністю.

Відповідно до рішення Європейського суду у справі «Совтрансавто-Холдинг проти України» тоді як ст. 6 Конвенції гарантує право на справедливий суд, ст.6 не встановлює ніяких правил стосовно допустимості доказів чи способу їх оцінки. Це питання регулюється, головним чином, національними законодавством та судами. Суд нагадує, що хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди аргументувати прийняті ними рішення, це не можна розуміти як вимогу надавати вичерпну відповідь на кожне питання, підняте стороною під час судового розгляду справи.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Таким чином суд приходить до висновку, що позивачем ОСОБА_1 відповідно до ст. 263 ЦПК України належним чином не обґрунтовано позовні вимоги, наведені факти є безпідставними та не підтверженими належними доказами, а тому у задоволенні позову слід відмовити у повному обсязі.

Відповідно до ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, у разі відмови в позові - на позивача.

На підставі наведеного, відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», ст. ст. 60, 65, 69, 70 Сімейного кодексу України, ст. ст. 16, 31, 368 ч. 3 Цивільного кодексу України, керуючись ст. ст. 13, 81, 89, 259, 263-265, 273 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання частки у квартирі АДРЕСА_1 відповідно до розміру внеску у сумі 231 902 грн. особистою власністю; поділити та визнати право власності за ОСОБА_1 на 77/100 квартири АДРЕСА_1 , що припадає на площу 62,24 м.кв., за ОСОБА_2 визнати право власності на 23/100 квартири АДРЕСА_1 , що припадає на площу 18,26 м.кв. - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржено до Івано-Франківського апеляційного суду через Івано-Франківський міський суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Довідка: повний текст рішення виготовлено 19.11.2021 року.

Суддя Пастернак І.А