Справа № 202/5650/20
Провадження № 2/202/507/2021
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

16 листопада 2021 року Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючої судді Бєсєди Г.В.

за участю секретаря Голобородько О.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк», третя особа: приватний виконавець виконавчого округу Дніпропетровської області Макушев Євгеній Петрович про звільнення майна з-під арешту, -

ВСТАНОВИВ:

До Індустріального районного суду м. Дніпропетровська звернулася ОСОБА_1 із позовною заявою до ОСОБА_2 , акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк», третя особа: приватний виконавець виконавчого округу Дніпропетровської області Макушев Євгеній Петрович в якому просить суд звільнити з-під арешту майно 1/2 частину нежилого приміщення в будівлі літ. В-3 на 1-му поверсі - приміщення поз. 1-3,1-6 загальною площею 180,6 кв.м., ганки літ. В (3), в (5), в (6), у спільному користуванні - ганок літ. В (2), споруди № 1-2, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_1 та на яке накладено постановою від 22.03.2019 року арешт.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 20.11.2018 року у справі № 904/3994/18 за позовом АТ КБ «ПриватБанк» до ФОП ОСОБА_2 , ТОВ «Югпромресурс» та ОСОБА_3 про стягнення 58 573,87 доларів США стягнуто з ФОП ОСОБА_2 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитом у розмірі 58 573,87 доларів США. Приватним виконавцем виконавчого округу Дніпропетровської області Макушєвим Євгеном Петровичем в межах виконавчого провадження № 58699872 накладено арешт на майно боржника ОСОБА_2 : нежиле приміщення, в будівлі літ. В-3 на І -му поверсі приміщення поз. 1-3; 1-6, загальною площею 180,6 кв.м., ганки літ. В (3), в (5), в (6) у спільному користуванні - ганок літ. В (2), споруди № 1-2, що знаходяться за адресою АДРЕСА_1 . Постановою Дніпровського апеляційного суду від 16 липня 2020 року визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину нежилого приміщення в будівлі літ. В-3 на 1-му поверсі - приміщення поз. 1-3,1-6 загальною площею 180,6 кв.м., ганки літ. В (3), в (5), в (6), у спільному користуванні - ганок літ. В (2), споруди № 1 -2, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 .

Представник позивача позов підтримав та просив задовольнити.

ОСОБА_2 надав заяву про розгляд справи без його участі, позов визнав в повному обсязі.

Представник акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» в судові засідання з`являвся, заперечував щодо задоволення позовних вимог.

Приватний виконавець виконавчого округу Дніпропетровської області Макушев Євгеній Петрович надав заяву про розгляд справи без його участі.

Суд, з`ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, приходить до висновку, що позов ОСОБА_1 підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Судом встановлено, що рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 20.11.2018 року у справі № 904/3994/18 за позовом АТ КБ «Приватбанк» до ФОП ОСОБА_2 , ТОВ «Югпромресурс» та ОСОБА_3 про стягнення 58 573, 87 доларів США стягнуто з ФОП ОСОБА_2 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитом у розмірі 58 573,87 доларів США.

Приватним виконавцем виконавчого округу Дніпропетровської області Макушєвим Євгеном Петровичем в межах виконавчого провадження № 58699872 постановою від 22.03.2019 року накладено арешт на майно боржника ОСОБА_2 : нежиле приміщення, в будівлі літ. В-3 на І-му поверсі приміщення поз. 1-3; 1-6, загальною площею 180,6 кв.м., ганки літ. В (3), в (5), в (6) у спільному користуванні - ганок літ. В (2), споруди № 1-2, що знаходяться за адресою АДРЕСА_1 .

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 16 липня 2020 року у справі №202/727/19 позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Акціонерне товариство комерційний банк ПриватБанк, Приватний виконавець виконавчого округу Дніпропетровської області Макушев Євгеній Петрович, про поділ майна подружжя задоволено. Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину нежилого приміщення в будівлі літ. В-3 на І-му поверсі - приміщення поз. 1-3,1-6 загальною площею 180,6 кв.м., ганки літ. В (3), в (5), в (6), у спільному користуванні - ганок літ. В (2), споруди № 1-2, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 . Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину нежилого приміщення в будівлі літ. В-3 на І-му поверсі - приміщення поз. 1-3,1-6 загальною площею 180,6 кв.м., ганки літ. В (3), в (5), в (6), у спільному користуванні - ганок літ. В (2), споруди № 1-2, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 .

Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 статті 3 ЦК України).

Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої статті 16 ЦК України).

Згідно частини першої та другої статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Тлумачення вказаних норм свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом.

Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (частина друга статті 13 ЦК України).

Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (частина третя статті 13 ЦК України).

Рішенням Конституційного Суду України від 28 квітня 2021 року № 2-р(II)/2021 у справі № 3-95/2020(193/20) визнано, що частина третя статті 13, частина третя статті 16 ЦК України не суперечать частині другій статті 58 Конституції України та вказано, що «оцінюючи домірність припису частини третьої статті 13 Кодексу, Конституційний Суд України констатує, що заборону недопущення дій, що їх може вчинити учасник цивільних відносин з наміром завдати шкоди іншій особі, сформульовано в ньому на розвиток припису частини першої статті 68 Основного Закону України, згідно з яким кожен зобов`язаний не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Водночас словосполука «а також зловживання правом в інших формах», що також міститься у частині третій статті 13 Кодексу, на думку Конституційного Суду України, за своєю суттю є засобом узагальненого позначення одразу кількох явищ з метою уникнення потреби наведення їх повного або виключного переліку. Здійснюючи право власності, у тому числі шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у посутньому взаємозв`язку з установленими Кодексом та іншими законами межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності. Установлення Кодексом або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети або коли використано юридичні засоби, що не є домірними. У зв`язку з тим, що частина третя статті 13 та частина третя статті 16 Кодексу мають на меті стимулювати учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав, Конституційний Суд України дійшов висновку, що ця мета є правомірною (легітимною)».

Приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Про зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа (особи) «використовувала/використовували право на зло»; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи /осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 березня 2019 року у справі № 317/3272/16-ц (провадження № 61-156св17) зазначено, що згідно частини третьої статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Поділ спільного майна подружжя не може використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу боржником або виконання судового рішення про стягнення боргу. Боржник, проти якого ухвалене судове рішення про стягнення боргу та накладено арешт на його майно, та його дружина, які здійснюють поділ майна, діють очевидно недобросовісно та зловживають правами стосовно кредитора, оскільки поділ майна порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом».

Аналогічний по суті висновок зроблено у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 жовтня 2018 року у справі № 654/1528/17 (провадження № 61-30545св18) та від 03 квітня 2019 року у справі № 726/831/15-ц (провадження № 61-45301св18).

Згідно постанови Дніпровського апеляційного суду від 16 липня 2020 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не розірвано, а поділ спільного майна подружжя не може використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу боржником або виконання судового рішення про стягнення боргу. Боржник, проти якого ухвалене судове рішення про стягнення боргу та накладено арешт на його майно, та його дружина, які здійснюють поділ майна, діють очевидно недобросовісно та зловживають правами стосовно кредитора, оскільки поділ майна порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом

Враховуючи вищевикладене відсутні правові підстави для зняття арешту з 1/2 нежилого приміщення, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_1 , а тому в задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Керуючись ст. ст. 5, 12, 13, 76-82, 89, 258, 259, 263-266, 352, 354, 355 ЦПК України суд, -

УХВАЛИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк», третя особа: приватний виконавець виконавчого округу Дніпропетровської області Макушев Євгеній Петрович про звільнення майна з-під арешту - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції, а в разі, якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення зазначених вище строків, або після перегляду рішення в апеляційному порядку, якщо його не скасовано.

Суддя: Г.В. Бєсєда