СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/21808/19

пр. № 2/759/560/21

19 січня 2021 року м. Київ

Святошинський районний суд м. Києва

у складі:головуючого судді Ул`яновської О.В.,

секретаря судового засідання Гродського П.В.,

за участю: позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

відповідача ОСОБА_3 ,

представника відповідача ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовними вимогами ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання договорів дарування недійсними,

ВСТАНОВИВ:

у листопаді 2019 р. позивач звернулася до суду з позовними вимогами про визнання недійсними договорів дарування нерухомого майна від 06.06.2019, посвідчених приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченко Д.Г., зареєстрованих в реєстрі за №2465, 2468, стягнення судових витрат.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач та відповідач 23.02.2008 зареєстрували шлюб, у період якого народився син ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . У період шлюбних відносин, а саме, 29.08.2014 позивач придбала у власність частину нежитлової будівлі, загальною площею 68,9 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Оригінали правовстановлюючих документів на вказане майно зберігались у відповідача. Частина придбаного майна використовувалась для підприємницької діяльності позивача, інша частина-для здачі в оренду. З 2016 р. відносини між подружжям погіршились, відповідач постійно чинив психічний (психологічний) тиск, погрожував здоров`ю, життю сина та позивача, висловлював намір позбавити їх житла, якщо позивач не подарує відповідачу все наявне у неї майно, придбане під час шлюбних відносин. Не витримавши постійних погроз, шантажу, скандалів з боку відповідача, побоюючись за свій та сина психологічний та фізичний стан, на вкрай невигідних для себе умовах, без добровільного волевиявлення, під впливом економічного насильства 06.06.2019 позивач підписала договори дарування нерухомого майна, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 68,9 кв.м., зареєстровані в реєстрі за №2465, 2468. Перебуваючи в стані психологічного напруження та тиску, позивач з текстом правочинів не ознайомлювалась, договори були підготовлені нотаріусом завчасно до дати підписання, правовстановлюючі документи на нерухоме майно нотаріусу надавав відповідач. У день укладення правочину позивач не отримувала примірника договору. Крім того, звіт про оцінку подарованого майна, який був здійснений 11.12.2018 позивач не замовляла, за послуги не платила та не ставила свій підпис.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 27.11.2019 відкрито провадження по справі, призначено підготовче засідання (т. 1 а.с. 48).

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 11.12.2019 вжито заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на нежитлове приміщення, заборонено відповідачу укладати будь-які угоди цивільно-правового характеру, передавати в іпотеку, обтяжувати іншим чином, отримувати під заставу цього майна грошові кошти (т. 1 а.с. 67-68).

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 27.01.2020 підготовче провадження закрито, справу призначено до судового розгляду (т. 1 а.с. 86).

30.03.2020, 01.04.2020 представник відповідача подав клопотання про поновлення строку на подання відзиву на позовну заяву, посилаючись на те, що відповідач не отримував позовну заяву з додатками та ухвалу суду про відкриття провадження у справі, оскільки за адресою реєстрації, яка зазначена в позовній заяві, останній не проживає. Лише 13.03.2020 відповідач отримав ухвалу суду та ознайомився з матеріалами справи (т.1 а.с. 95-96).

30.03.2020 представник відповідача подав відзив на позовну заяву, у задоволенні позовних вимог просить відмовити, посилаючись на їх безпідставність та необгрунтованість. Зазначає, що спірні договори укладенні з дотримання вимог діючого законодавства. Під час укладення правочинів нотаріус ознайомив сторін зі змістом договору, роз`яснив наслідки укладення, про що свідчить зміст договорів. Наявність конфліктів у родині, за відсутності доказів вчинення психологічного насильства, не може свідчити про відсутність волі позивача щодо їх укладення. Крім того, на даний час сторони перебувають в зареєстрованому шлюбі, з позовом про розірвання шлюбу позивач в судовому порядку не зверталась. Після укладення спірних договорів відповідач передав отримані приміщення в користування третім особам, отримані доходи є спільною сумісною власністю подружжя (т. 1 а.с. 98-101).

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 08.04.2020 відмовлено у задоволенні клопотання відповідача про поновлення строків про забезпечення доказів, заяву про забезпечення доказів залишено без розгляду (т. 1 а.с. 169-170).

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 08.04.2020 відмовлено у задоволені заяви про відвід судді (т. 1 а.с. 172).

Постановою Київського апеляційного суду від 23.09.2020 скасовано ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 08.04.2020 про відмову в задоволенні клопотання відповідача про поновлення строків про забезпечення доказів, заяву про забезпечення доказів залишено без розгляду. Заяву про забезпечення доказів направлено для продовження розгляду до першої інстанції (т. 2 а.с. 28-29).

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 06.10.2020 задоволено заяву відповідача про поновлення строків на подання заяви про забезпечення доказів. Заяву про забезпечення доказів задоволено (т. 2 а.с. 41-42).

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 15.12.2020 відмовлено у задоволенні заяви відповідача про відвід судді (т. 2 а.с.103).

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 27.01.2020 підготовче провадження закрито, справу призначено до судового розгляду (т. 1 а.с. 86).

Позивач, представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримали, посилаючись на обставини, зазначені в позові.

Відповідач, представник відповідача у судовому засіданні проти позовних вимог заперечували, посилаючись на їх безпідставність та необгрунтованість, вимоги, викладені у відзиві на позовну заяву підтримали.

Суд, всебічно з`ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні, вважає встановленими такі факти та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено, що 23.02.2008 ОСОБА_3 та ОСОБА_1 зареєстрували шлюб у Відділі реєстрації актів цивільного стану Святошинського районного управління юстиції в м. Києві, актовий запис за №223 (т. 1 а.с. 20).

У період шлюбних відносин у сторін народився син ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (т. 2 а.с. 19).

29.09.2014 ОСОБА_1 придбала у власність Ѕ частину нежитлової будівлі, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , загальна площа нерухомого майна становить 68,9 кв.м. Вказана обставина підтверджується договором купівлі-продажу частини нежитлової будівлі, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Каплуном Ю.В., зареєстрованого в реєстрі за №6482 (т. 1 а.с. 21-22).

Також, відповідно до договору купівлі-продажу частини нежитлової будівлі від 29.09.2014, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Каплуном Ю.В., зареєстрованого в реєстрі за №6479, позивач придбала у власність Ѕ частину нежитлової будівлі, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , загальна площа нерухомого майна становить 68,9 кв.м. (т. 1 а.с. 23-24).

06.06.2019 сторони уклали договір дарування нерухомого майна, відповідно до якого ОСОБА_1 безоплатно передала в дар, а ОСОБА_3 прийняв в дар Ѕ ідеальну частку нежитлової будівлі, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , загальна площа нерухомого майна становить 68,9 кв.м. Договір посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченко Д.Г., зареєстрований в реєстрі за №2465 (т. 1 а.с. 25).

Крім того, відповідно до договору дарування нерухомого майна від 06.06.2019, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченко Д.Г., зареєстрований в реєстрі за №2468, позивач безоплатно передала в дар, а відповідач прийняв в дар Ѕ ідеальної частки нежитлової будівлі, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , загальна площа нерухомого майна становить 68,9 кв.м. (т. 1 а.с. 27-28).

Пунктом 10 договорів зазначено, що укладення договору відповідає інтересам сторін, волевиявлення є вільним, усвідомленим і відповідає їх внутрішній волі. Сторони підтверджують, що вони діють добровільно і узгоджено, зміст договору відповідає їхнім дійсним намірам. На підтвердження викладених обставин сторони скріпили документ підписами (п. 12 договору). Договір складено у двох примірниках, з яких перший примірник залишається на зберіганні у справах приватного нотаріуса, а другий примірник призначається для обдаровуваного. Дарувальник отримує нотаріально засвідчену копію договору.

Відповідно до реєстру для реєстрації нотаріальних дій, справи №02-33, том 3 за номером нотаріальної дії 2465, 2468 посвідчено договір дарування нерухомого майна, сторонами за яким є ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , та наявні підписи сторін (т.2 а.с. 51-53).

Відповідно до договорів оренди від 10.06.2019, нежитлові будівлі загальної площі 68,9 кв.м., що знаходяться за адресю: АДРЕСА_1 , здано в оренду. Термін дії договорів становить до 31.12.2020 (т.1 а.с. 105-114).

При зверненні із позовними вимогами, позивач зазначає, що оспорювані договори укладені під впливом обману (ст. 230 ЦК України), проти її справжньої волі, застосування насильства (ст. 231 ЦК України), укладені на вкрай невигідних умовах (ст. 233 ЦК України), а тому підлягають визнанню недійсними.

Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

За правилом ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та у разі задоволення позовних вимог зазначати у судовому рішенні, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Вказаний правовий висновок узгоджуються з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 27.11.2018 у справі № 905/1227/17.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Тлумачення норм статті 230 ЦК України дає підстави для висновку про те, що під обманом розуміють умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.

Тобто правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

При цьому, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (ч. 1 ст. 229 ЦК України).

На підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним особа повинна довести на підставі належних і допустимих доказів наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення.

Виключно у разі встановлення таких обставин норми ч. 1 ст. 229, ст. 230 та ст. 203 ЦК України у сукупності вважатимуться правильно застосованими.

Отже, правочин може бути визнаний таким, що вчинений під впливом обману, у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману стосовно фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману є умисел. Установлення у недобросовісної сторони умислу ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є обов`язковою умовою кваліфікації недійсності правочину за ст. 230 ЦК України.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 30.07.2020 у справі № 299/1523/16-ц зазначено, що: «згідно зі статтею 231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним. Для визнання правочину недійсним через вчинення його під впливом насильства або погрози, необхідна наявність фізичного або психічного впливу на особу з метою спонукання до укладення правочину, тобто насильство розуміється як заподіяння учасникові правочину фізичних або душевних страждань з метою примусити укласти правочин. Воно повинне виражатися в незаконних, не обов`язково злочинних, діях. На відміну від насильства, погроза полягає у здійсненні тільки психічного, але не фізичного впливу, і має місце за наявності як неправомірних, так і правомірних дій. Вона може бути підставою для визнання правочину недійсним, коли через обставини, які мали місце на момент його вчинення, були підстави вважати, що відмова учасника правочину від його вчинення могла спричинити шкоду його законним інтересам».

Як свідчить тлумачення ч. 1 ст. 233 ЦК України умовами, існування яких надає підстави особі звертатися до суду, а суду - виносити рішення про визнання правочину недійсним є: а) наявність тяжкої обставини, що «змусила» особу вчинити правочин; б) те, що цей правочин було вчинено на вкрай невигідних умовах.

Тобто для визнання правочину недійсним, на підставі ч. 1 ст. 233 ЦК України, необхідна сукупність вказаних умов. Такий висновок підтверджується вживанням законодавцем в ч. 1 ст. 233 ЦК України сполучника «і», за допомогою якого відбувається поєднання вказаних умов.

У постанові Верховного Суду України від 06.04.2016 у справі № 6-551цс16 зроблено висновок, що правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі ст. 233 ЦК України, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оспорює правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши думку сторін, покази свідків ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 дійшов висновку, що в порушення наведених положень, позивачем не доведено належними та допустимими доказами наявності факту її обману відповідачем, приватним нотаріусом під час укладення договорів дарування, у той час як наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин щодо яких особу введено в оману, і сам факт оману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману.

З матеріалів справи вбачається, що позивач поставила свій підпис під текстом договору та в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій, при цьому, зі змісту правочинів вбачається наявність інтересів сторін для його укладення, вільне, усвідомлене волевиявлення, яке також відповідає внутрішній волі, дійсним намірам позивача.

Свідок з боку відповідача ОСОБА_9 , яка як нотаріус засвідчувала спірну угоду у судовому засіданні зазначила, що подружжя були ввічливими без проявів розладу нервового стану, а тому у неї та її помічника не були сумніви у волевиявленні дарувальника.

Судом також не встановлено підстав застосування відповідачем до позивача насильства або погрози в застосуванні тяжкої обставини, невигідних умов, оскільки, як зазначає позивач, підставою наявності тяжкої обставини була загроза втратити житло, при цьому, судом встановлено, що квартира, де проживає позивач з сином, належить позивачу на праві власності. Крим того, на даний час сторони перебувають в зареєстрованому шлюбі, в судовому порядку спір про розірвання шлюбу не вирішується.

Під час розгляду справи позивач не спростувала у встановленому законом порядку презумпцію правомірності правочину (ст. 204 ЦК України), не виконала встановленого процесуальним законом обов`язку доведення обставин, на які вона посилалася як на підставу своїх вимог, зокрема, не довела належними і допустимими доказами факту вчинення правочину під впливом обману, проти її справжньої волі, застосування насильства, невигідних умов.

Покази свідків з боку позивача ОСОБА_7 , ОСОБА_8 носили загальний характер з яких суду неможливо встановити стан позивачки під час укладання угоди, оскільки їх під час підписання угоди не було поруч. Усі свідчення фактично зводились до того, чи вчиняв психологичний тиск відповідач на позивача, але суд також критично відноситься до наданих свідчень, оскільки мати є заінтересованою особою, а ОСОБА_8 була підлеглою подружжя і усі розпорядження відповідача як роботодавця сприймала в якості наказу, а відносин подружжя поза межами роботи не змогла засвідчити, так як не спілкувалась із ними у вільний час.

Враховуючи наведене, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, та те, що позивачем не доведено підстав, передбачених ст.ст. 229, 230, 231, 233 ЦК України для визнання недійсним договорів дарування, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Згідно ст. 141 ЦПК України, у зв`язку з повною відмовою в задоволенні позову витрати позивачів по сплаті судового збору відшкодуванню не підлягають і покладаються на них.

На підставі вищевикладеного, керуючись вимогами ст.ст. 203, 215, 229, 230, 231, 717 ЦК України; ст.ст. 12, 13, 48, 76-82, 141, 229, 259, 263-265, 268, 273, 280-283, 353 ЦПК України,-

УХВАЛИВ:

у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання договорів дарування недійсними відмовити.

Скасувати заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 11.12.2019 шляхом скасування арешту на нежитлове приміщення, заборону відповідачу укладати будь-які угоди цивільно-правового характеру, передавати в іпотеку, обтяжувати іншим чином, отримувати під заставу цього майна грошові кошти.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги через Святошинський районний суд м. Києва до апеляційного суду у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у ч. 2 ст. 358 цього Кодексу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: О.В Ул`яновська

Повний текст судового рішення складено 20.01.2020.