Справа № 369/8451/20
Провадження № 2/369/187/21
РІШЕННЯ

Іменем України

16.11.2021 Києво-Святошинський районний суд Київської області у складі:

головуючої судді Дубас Т.В.,

при секретарі судових засідань Мазурик Д.С., Житар А.А.,

за участю представника позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі районного суду в місті Києві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про усунення перешкод в користуванні майном, шляхом виселення та зняття з реєстраційного обліку, -

В С Т А Н О В И В :

У липні 2020 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідачів - ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про усунення перешкод в користуванні майном шляхом виселення та зняття з реєстрації за місцем проживання, в якому просив суд: усунути перешкоди в користуванні майном шляхом виселення та зняття з реєстраційного обліку відповідачів: ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) та ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) з квартири по АДРЕСА_1 та покласти судові витрати на відповідачів.

Мотивує позов тим, що він ОСОБА_1 , 04 червня 2020 року через електронні торги, які проводило Державне підприємство «СЕТАМ», придбав квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (надалі у тексті - квартира).

17 червня 2020 р. приватним нотаріусом Нікітенко Вікторією Вікторівною Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області було зареєстровано право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 17.06.2020 року, індексний номер витягу: 212926045 та Свідоцтвом виданим приватним нотаріусом Нікітенко В. В. Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області від 17.06.2020 р. (зареєстровано в реєстрі за № 732).

У квартирі на даний час проживають та залишаються зареєстрованими Відповідачі, що підтверджується витягом копія якого знаходиться. ОСОБА_3 був попереднім власником квартири, та іпотекодавцем.

Позивач вказує, що Відповідачі проживають у вказаній квартирі, а витрати на її утримання не несуть. Мирним шляхом вирішити справу неможливо, оскільки виселитися відмовляються.

Ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області від 10 липня 2020 року відкрито загальне позовне провадження по справі та призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 26 січня 2021 року закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду по суті в загальному позовному провадженні.

Позивач та її представник в судове засідання 27.07.2021 не з`явилась, представник позивача подала до суду заяву про розгляд справи у відсутності позивача та представника. Позов підтримала та просила задовольнити.

Відповідачі в судове засідання 27.07.2021 не з`явилися. Про час, дату та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Причини неявки суду невідомі.

У зв`язку з неявкою сторін в силу ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Суд, встановивши обставини справи та перевіривши їх доказами, яким надана оцінка в їх сукупності, дійшов таких висновків.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_2 .

Квартиру Позивач придбав на електронних торгах, що підтверджується Протоколом № 483253 про проведення електронних торгів та Актом про реалізацію предмета іпотеки від 16.06.2020 (ВП № 60159303, супровідний лист від 16.06.2020 р. № 7242), винесеного при примусовому виконанні виконавчого листа № 369/8263/14-ц від 25.07.2019, що видав Києво-Святошинський районний суд Київської області.

Згідно з рішенням Києво-Святошинського суду Київської області від 20.11.2014 у справі №369/8263/14-ц 09 жовтня 2008 року між Відкритим акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» (правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль») та ОСОБА_3 був укладений кредитний договір № 014/9407/74/77758 відповідно до умов якого, Кредитор надав позичальнику кредит у сумі 91 328,00 дол. США на строк 216 місяців по 09.10.2026 р. під 16,75 % річних, а позичальник зобов`язався отримати кредит, використати його та повернути Кредитору суму кредиту, сплатити комісійну винагороду, за надання кредиту та проценти за користування кредитом, а також виконати інші обов`язки, визначені умовами кредитного договору.

Оскільки, позичальник з грудня 2011 року не виконував належним чином зобов`язання за кредитним договором 20.11.2014 року Києво-Святошинський районний суд Київської області ухвалив рішення у справі №369/8263/14-ц, яким стягнув солідарно з ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 на користь Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» заборгованість за кредитним договором № 014/9407/74/77758 від 09.10.2008 р. в розмірі 867 509,33 грн. (вісімсот шістдесят сім тисяч п`ятсот дев`ять гривень та тридцять три копійки)..

З Акту про реалізацію предмета іпотеки від 16.06.2020 вбачається, що спірна квартира була реалізована як заставне майно у межах виконавчого провадження №60159303 в процесі виконання виконавчого листа №369/8263/14-ц, виданого 25.07.2019 Києво-Святошинським районним судом Київської області.

Доказів того, що кредит відповідачами було взято саме на придбання спірної квартири, матеріали справи не містять.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Звернення стягнення на переданий в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду (частина перша та друга статті 40 Закону України "Про іпотеку").

Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду (частина друга статті 109 ЖК УРСР).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 червня 2021 року в справі № 740/5510/19-ц (провадження № 61-19282св20) вказано, що правомочності власника не є абсолютними, законом можуть встановлюватися певні обмеження здійснення права власності. Такі обмеження встановлюються з метою забезпечення балансу інтересів у суспільстві та здійснення майнових прав усіма суб`єктами права. Покупець житла, що перебувало в іпотеці, мав оцінити ризики та обмеження, пов`язані з його придбанням, у тому числі щодо права проживання попередніх власників.

Отже, обмеження права власника, який набув жиле приміщення за результатами звернення стягнення на предмет іпотеки, на підставі статей 109 Житлового кодексу Української РСР та статті 40 Закону України "Про іпотеку", є передбачуваними. До спірних правовідносин між власником, який набув жиле приміщення за результатами звернення стягнення на предмет іпотеки, та особами, які мають право користування таким приміщенням, підлягають застосуванню норми статті 40 Закону України "Про іпотеку" та статті 109 ЖК УРСР. Такий висновок відповідає правовому висновку, сформульованому у постановах Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15, від 05 червня 2019 року у справі № 643/18788/15-ц, а також у постановах об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 295/4514/16, від 12 квітня 2021 року у справі № 310/2950/18. Отже, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суди попередніх інстанцій правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і дали їм належну оцінку, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 вересня 2021 року в справі № 205/5044/19 (провадження № 61-2490св21) зазначено, що до спірних правовідносин між власником, який набув жиле приміщення за результатами звернення стягнення на предмет іпотеки, та особами, які мають право користування таким приміщенням, підлягають застосуванню вказані норми. Обмеження права власника, який набув жиле приміщення за результатами звернення стягнення на предмет іпотеки, на підставі статті 109 ЖК УРСР та статті 40 Закону України "Про іпотеку" є передбачуваними. Частиною першою статті 40 Закону України "Про іпотеку" передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Законом України від 22 вересня 2011 року № 3795-VI "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг" внесено зміни до статті 109 ЖК УРСР, згідно з якими виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Отже, за змістом статті 40 Закону України "Про іпотеку" та статті 109 ЖК УРСР особам, яких виселяють із жилого приміщення, що є предметом іпотеки, у зв`язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, надається інше постійне житло, якщо іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. У справі, що розглядається, кредитодавець, який набув право власності на предмет іпотеки шляхом звернення стягнення у позасудовому порядку, заявив про наявність перешкод у користуванні своєю власністю, оскільки в спірній квартирі зареєстровані відповідачі, які відмовляються виселятися з квартири.

При зверненні стягнення на предмет іпотеки шляхом переходу права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя банк був обізнаний про наявність обтяжень спірної квартири, яка належала на праві власності іпотекодавцю.

Банк мав можливість виявити ризики, пов`язані з набуттям права власності на спірну нерухомість у зв`язку із невиконанням боргових зобов`язань, забезпечених іпотекою, а також мав усвідомлювати, що права власника спірної квартири обмежуються у зв`язку із наявністю прав осіб, які мають право користування вказаною квартирою. Наявність права осіб, місце проживання яких зареєстровано у набутій позивачем на підставі іпотечного договору квартирі, обмежує право останнього на користування майном. Частина друга статті 109 ЖК УРСР на час реалізації прав іпотекодержателя містила заборону виселення осіб без надання іншого житлового приміщення у випадку, якщо квартира придбана не за рахунок коштів, отриманих у позику.

Таким чином, іпотекодержатель, як потенційний (у разі невиконання боргових зобов`язань, забезпечених іпотекою) новий власник спірного житлового приміщення, мав об`єктивну можливість знати про наявність прав відповідачів на користування спірною квартирою і при набутті права власності мав усвідомлювати, що відповідачі мають зареєстроване місце проживання у квартирі й право користування житлом. Вказані висновки узгоджуються із правовою позицією, висловленою Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц (провадження № 14-317цс18) та від 05 червня 2019 року у справі № 643/18788/15-ц (провадження № 14-93цс19). Подібні висновки висловлені Верховний Судом у постанові від 06 травня 2020 року у справі № 640/15833/16-ц, провадження № 61-44536св18".

Така ж позиція була викладена у постанові ВС від 06.10.2021 у справі № 357/8500/20.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

У справі, що переглядається, з матеріалів справи вбачається, що позивач придбав спірну квартиру за адресою: АДРЕСА_3 , внаслідок звернення стягнення на неї як на предмет іпотеки, разом з тим, суду не було надано доказів того, що цю квартиру відповідачами було придбано саме за рахунок кредиту (позики) банку, також відсутні докази наявності у відповідачів іншого придатного для проживання житла.

Отже, відсутні підстави для виселення відповідачів зі спірної квартири без надання іншого жилого приміщення.

З урахуванням викладеного суд залишає позов без задоволення.

З огляду на відмову у задоволенні позову суд згідно зі ст. 141 ЦПК України залишає судові витрати позивача за ним.

При цьому, з огляду на низку тверджень сторін, що не стали предметом аналізу в даному рішенні, суд вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010).

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 15, 16 ЦК України, ст. 109 ЖК УРСР, ст. 40 Закону України «Про іпотеку», ст.ст. 4, 12, 13, 76-82, 89, 141, 259, 263-268, 351, 352, 354ЦПК України суд, -

УХВАЛИВ:

У задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про виселення та зняття з реєстраційного обліку - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду або через Києво-Святошинський районний суд Київської області.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Інформація про учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 , проживає та зареєстрована за адресою: АДРЕСА_4 , РНОКПП: НОМЕР_1 .

Відповідач: ОСОБА_3 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 , РНОКПП: НОМЕР_2 .

Відповідач: ОСОБА_4 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 , РНОКПП: невідомий, ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Суддя Т.В. Дубас