н/п 2/490/1066/2021 Справа № 490/7607/20
Центральний районний суд м. Миколаєва
__________________________________________________________________
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
08 листопада 2021 року Центральний районний суд м. Миколаєва у складі:
головуючого - судді Гуденко О.А.
при секретарі Волошиній Я.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , третя особа - ОСОБА_5 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, -
В листопаді 2020 року позивачі звернулися до Центрального районного суду м. Миколаєва з позовною заявою до відповідача , в якому просять суд визнати відповідача такими, що втратили право на користування житловим будинком АДРЕСА_1 , посилаючись на те, що останній не проживає в ньому з 2013 року, особистих речей відповідача у зазначеному будинку не має.
Представник позивачів надала суду заяву про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Згодна на заочний розгляд справи та додатково зазначила згідно ст..405 ЦК України члени сім ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Отже, ОСОБА_4 без поважних причин не проживає за вказаною адресою понад 7 років.
Відповідач у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце слухання справи повідомлявся судом повторно через оголошення на офіційному сайті суду.
Протокольною ухвалою суду від 24.02.2021 року підготовче провадження по справі закрито та призначено розгляд справи по суті .
Ухвалою суду справу розглянуто за відсутності сторін в порядку заочного розгляду, оскільки у відповідності до вимог ч.1 ст. 280 ЦПК України відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин, відповідач не подав відзив та позивач не заперечує проти такого вирішення справи, а також у справі достатньо даних про права та взаємини сторін.
Відповідно до вимог ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Вивчивши доводи позову, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні факти та відповідні ним правовідносини.
ОСОБА_1 з 1979 року зареєстрована та постійно проживає за адресою : АДРЕСА_1 , що підтверджується штампом реєстрації місця проживання в паспорті позивачки.
Власниками ј частки будинку АДРЕСА_1 є - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину від 27.01.1998 року посвідченого державним нотаріусом Яновською О.О. Третьої Миколаївської державної нотаріальної контори.
Співвласником даного житлового будинку , а саме 75/100 часток належить ОСОБА_5 , на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом серії І-47 від 13.01.1998 року, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 05.10.2020 року.
Згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 вбачається, що ОСОБА_4 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , батьками якого є: ОСОБА_6 та ОСОБА_1 .
Відповідно до довідки про склад сім ї № 312 від 29.09.2020 року вбачається, що за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані : ОСОБА_1 (власник) з 14.04.1979 року та ОСОБА_4 (син) з 12.04.2001 року.
Факт не проживання відповідача з січня 2013 року підтвердили сусіди ОСОБА_7 , ОСОБА_5 , ОСОБА_8 у Акті про не проживання від 01 жовтня 2020 року.
Позивачка зверталась до Центрального ВП ГУНП в Миколаївській області, з заявою, щодо встановлення місцезнаходження або місця проживання її сина ОСОБА_4 , що підтверджується заявою від 05.10.2020 року.
Також, факт не проживання відповідача за вказаною адресою, підтвердив свідок ОСОБА_8 , яка була допитана в судовому засіданні 17.06.2021 року.
Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.
Глава 23 ЦК України встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд. Однак, як зазначено у ч. 3 ст. 13 Конституції України, власність зобов`язує, вона не повинна використовуватись на шкоду людині, суспільству. Тому, право власності на житло охороняється правом лише настільки, наскільки його реалізація відповідає імперативним нормам закону.
Відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і порядку, передбачених законом.
Відповідно до ч.2ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним та власником житла або законом.
Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном.
Статтею 318 ЦК України встановлено, що усі суб`єкти права власності є рівними перед законом.
Частинами 1, 2ст. 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
На підставі ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.
Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст.316,317,319,321 ЦК України).
Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Згідно зі ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу. Відповідно до п. 1 ч. 2ст. 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.
Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Відповідно до ч.1ст.156 ЖК України, з урахуванням положень ч.1 ст.405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником.
Виходячи з положень ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Таким чином, при вирішенні питання про втрату членом сім`ї власника житла права на користування жилим приміщенням з`ясуванню підлягає як строк його відсутності, так і поважність причини такої відсутності.
У пункті 39 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справі від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, ч. 1 ст. 405 ЦК). Таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК України. Тому стосовно права членів сім`ї власника житлового приміщення на користування ним застосовуються положення статті 405 ЦК України. Відсутність члена сім`ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім`ї права користування житлом, і у цьому випадку положення статей 71, 72 ЖК УРСР застосуванню не підлягають. Згідно з положеннями ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
У разі виникнення спору між власником і членами його сім`ї право члена сім`ї власника на користування житлом є сервітутним правом, у зв`язку з чим припинення цього права повинно відбуватися відповідно до вимог статей 405, 406 ЦК. Зокрема, сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення або через відсутність без поважних причин члена сім`ї понад один рік у спірному житловому приміщенні, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Згідно розпорядження Миколаївського міського голови №28р від 19.02.2016 р. «Про перейменування об`єктів топоніміки» на виконання Закону України «Про засудження комуністичного та націонал-соціалістичного (нацистського) тоталітарних режимів в Україні та заборону пропаганди їхньої символіки», з урахуванням вимог ст.3 Закону України «Про присвоєння юридичним особам та об`єктам права власності (імен (псевдонімів) фізичних осіб, ювілейних та святкових дат, назв і дат історичних подій», пп.«а», «б» п.3.3 ч.3 Положення про порядок найменування (перейменування) вулиць, провулків, проспектів, площ, парків, скверів та інших споруд, розташованих на території м.Миколаєва, затвердженого рішенням Миколаївської міської ради від 15.09.2015 №49/56, враховуючи численні звернення мешканців м.Миколаєва та громадських організацій, результати громадського обговорення, проведеного з 18.12.2015 по 18.02.2016, та громадського опитування, проведеного на офіційному веб-сайті Миколаївської міської ради mkrada.gov.ua з 18.01.2016 по 18.02.2016, перейменовано «вул. Ілліча» на «вул.Ламбертівська».
Судом встановлено, що відповідач не проживає в будинку більше 7 року. Доказів наявності поважних причин такого непроживання, суду не надано.
Враховуючи викладене, суд вважає за необхідне позов задовольнити.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір у сумі 840,80 грн.
Враховуючи вищевказане, керуючись ст. ст. 12, 13, 19, 78, 81, 89, 263, 265 ЦПК України, ст.ст. 391, 405 Цивільного кодексу, суд,,-
Позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , третя особа - ОСОБА_5 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням - задовольнити.
Визнати ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , таким, що втратив право користування житловим будинком за адресою: АДРЕСА_1 .
Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 840 грн. 80 коп.
Апеляційна скарга на рішення суду подається позивачем протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Миколаївського апеляційного суду .
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано відповідачем протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено 15 листопада 2021 року.

Суддя Гуденко О.А.