Ухвала

Іменем України

18 листопада 2021 року

м. Київ

справа № 487/1853/20

провадження № 61-18627ск21

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Ткачука О. С.,

розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Миколаївського апеляційного суду від 11 жовтня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Коханенко Ольга Григорівна, про визнання договору дарування недійсним,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2020 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Коханенко О. Г., про визнання договору дарування недійсним.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_2 вказувала, що їй на праві власності належала квартира АДРЕСА_1 .

У зв`язку з похилим віком та станом здоров`я вона потребувала сторонньої допомоги, тому прийняла рішення передати зазначену вище квартиру у власність дочки ОСОБА_1 в обмін на утримання та догляд з її боку без точного визначення форми і способу утримання.

09 серпня 2019 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 уклали договір дарування спірної квартири. Після укладання зазначеного договору вона продовжувала проживати у спірній квартирі, проте з початку 2020 року відповідач змінила ставлення до неї, не доглядала за нею та не утримувала.

Посилаючись на те, що вона помилилася щодо природи правочину, оскільки відповідач домовленості щодо її утримання та догляду не виконувала, спірна квартира була її єдиним житлом, позивач просила визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , укладений 09 серпня 2019 року між нею та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Коханенко О. Г., зареєстрований у реєстрі за № 605 та застосувати односторонню реституцію повернувши квартиру у власність позивача, визнавши за нею право власності на квартиру.

Рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва від 04 серпня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач не надала належних та допустимих доказів на підтвердження того, що вона помилилася щодо природи спірного правочину. Позивач не довела, що сторони мали намір укласти договір довічного утримання, а не договір дарування, а також того, що вона не розуміла значення своїх дій та правових наслідків укладеного договору дарування.

Постановою Миколаївського апеляційного суду від 11 жовтня 2021 року рішення Заводського районного суду міста Миколаєва від 04 серпня 2021 року скасовано та прийнято нове судове рішення, яким позов задоволено.

Визнано недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_2 , укладений 09 серпня 2019 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Коханенко О. Г., зареєстрований в реєстрі за № 605.

Застосовано правовий наслідок, а саме односторонню реституцію та повернуто у власність ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 .

Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що позивач, є людиною похилого віку, стан здоров`я якої погіршується, а тому, потребує стороннього догляду та матеріальної допомоги. Підписуючи оспорюваний правочин, позивач не мала наміру позбавити себе права власності на квартиру, а погодилася на передачу вказаного майна дочці лише за умови довічного утримання та догляду за нею. Укладаючи спірний договір, ОСОБА_2 помилялася щодо правової природи такого правочину, прав та обов`язків, які виникнуть після його укладення між нею та дочкою, яка обіцяла її доглядати та утримувати.

11 листопада 2021 року ОСОБА_3 , яка діє від імені ОСОБА_1 , засобами поштового зв`язку звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою на постанову Миколаївського апеляційного суду від 11 жовтня 2021 року в зазначеній вище справі.

Підставою касаційного оскарження вказаних судових рішень заявник зазначає, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 06 жовтня 2021 року в справі № 447/2297/19 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Згідно зі статтею 129 Конституції України та статей 2, 17 ЦПК України однією з основних засад цивільного судочинства є забезпечення апеляційного перегляду справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною першою статті 394 ЦПК України передбачено, що одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).

Суд встановив, що ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 09 серпня 2019 року на праві власності належала квартира АДРЕСА_1 .

09 серпня 2019 року ОСОБА_2 подарувала дочці ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 .

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є пенсіонером за віком з 02 липня 2001 року та отримує відповідну пенсію.

Згідно виписки із медичної карти від 25 липня 2019 року комунального некомерційного підприємства «Центр первинної медико-санітарної допомоги» вбачається ОСОБА_2 має гіпертонічну хворобу і хвороби очей.

Відповідно до виписки із медичної картки амбулаторного (стаціонарного) хворого обласної офтальмологічної лікарні Миколаївської обласної ради ОСОБА_2 з 29 серпня 2019 року до 09 вересня 2019 року проходила стаціонарне лікування в мікрохірургічному відділенні з приводу хвороби очей та за станом здоров`я потребує нагляду.

Крім того, позивач з 07 жовтня 2019 року до 15 жовтня 2019 року проходила стаціонарне лікування в мікрохірургічному відділенні обласної офтальмологічної лікарні Миколаївської обласної ради, 08 жовтня 2019 року їй проведена операція.

Також позивач проходила стаціонарне лікування у зазначеній лікарні у період з 03 січня 2020 року до 12 січня 2020 року.

Даних про наявність у ОСОБА_2 іншого придатного для проживання житла в межах м. Миколаєва матеріали справи не містять.

Відповідно до пояснень свідків ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 між сторонами було досягнуто домовленості щодо укладення договору довічного утримання, оскільки відповідач обіцяла утримувати та доглядати матір.

Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

У пункті 86 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19) вказано, що саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту.

Відповідно до статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Згідно з частинами першою-третьою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до вимог частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення.

Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Отже, наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Лише у разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

Аналогічні висновки щодо застосування норм права викладені у постановах Верховного Суду України від 16 березня 2016 року у справі № 6-93цс16, від 27 квітня 2016 року у справі № 6-372цс16 та постанові Верховного Суду від 08 жовтня 2021 року у справі № 295/12881/20 (провадження № 61-14090св21).

Задовольняючи позов, суд апеляційної інстанції, взяв до уваги усі надані сторонами докази та оцінив їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивач довела обставини, на які вона посилалася як на підставу для задоволення позовних вимог. Зокрема, обставинами, які вказують на неправильне сприйняття позивачем правової природи укладеного нею договору дарування є те, що спірна квартира є єдиним житлом позивача, в якому вона проживає, фактичної передачі квартири не було. Суд врахував похилий вік, стан здоров`я позивача на час укладення оспорюваного договору, потребу в сторонньому догляді.

Доводи касаційної скарги про неврахування судом апеляційної інстанції висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 06 жовтня 2021 року в цивільній справі № 447/2297/19 є необґрунтованими, оскільки фактичні обставини у вказаній справі не є подібними до обставин даної справи, в зв`язку з чим матеріально-правове регулювання спірних правовідносин є різним.

У постанові Верховного Суду від 06 жовтня 2021 року в справі № 447/2297/19 встановлено, щоматеріали справи не містять даних про те, що вік (49 років на день укладення договорів) або стан здоров`я позивача викликали необхідність укладення саме договорів довічного утримання, а не дарування.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 373/2054/16-ц вказано, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах «Пономарьов проти України», «Рябих проти Російської Федерації», «Нєлюбін проти Російської Федерації») повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію.

Наведені норми закону та позиція Верховного Суду дають підстави для висновку про законність оскаржуваного судового рішення.

Згідно з положеннями пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Таким чином, у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Миколаївського апеляційного суду від 11 жовтня 2021 року необхідно відмовити, оскільки, доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною шостою статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

На підставі наведеного, колегія суддів дійшла висновку, що правильність застосування судом апеляційної інстанції вищевказаних норм матеріального та процесуального права не викликає розумних сумнівів, а касаційна скарга є необґрунтованою.

Керуючись пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Миколаївського апеляційного суду від 11 жовтня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Коханенко Ольга Григорівна, про визнання договору дарування недійсним.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подавала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: А. І. Грушицький

І. В. Литвиненко

О. С. Ткачук