ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 січня 2021 року

м. Черкаси

справа № 707/2451/18 провадження № 22-ц/821/16/21 категорія 304000000

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Бородійчука В.Г.,

суддів: Василенко Л.І., Карпенко О.В.

секретар: Торопенко Н.М.

учасники справи:

позивачі (відповідачі за зустрічним позовом): ОСОБА_1 ;

ОСОБА_2 ;

відповідач (позивач за зустрічним позовом): ОСОБА_3

відповідач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінмарк»;

Публічне акціонерне товариство «Західінкомбанк»;

відповідачі (за зустрічним позовом): ОСОБА_4 ;

ОСОБА_5 ;

третя особа: Служба у справах дітей Черкаської районної державної адміністрації

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 21 квітня 2020 року у справі

за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінмарк», Публічного акціонерного товариства «Західінкомбанк» про визнання недійсним договору та скасування запису в державному реєстрі та

за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа: Служба у справах дітей Черкаської районної державної адміністрації про виселення, у складі: головуючого судді Смоляра О.А., повний текст виготовлено 23 квітня 2020 року.

в с т а н о в и в :

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2018 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися в суд з позовом до ОСОБА_3 , ТОВ «Фінансова компанія «Фінмарк», ПАТ «Західінкомбанк», який в подальшому був уточнений, про визнання недійсним договору та скасування запису в державному реєстрі.

Позовні вимоги мотивовані тим, що між ПАТ «Західінкомбанк» та ТОВ «Фінансова компанія «Фінмарк», а також між ОСОБА_3 та ТОВ «Фінансова компанія «Фінмарк» було укладено не договори про відступлення права вимоги (цесія), а договори факторингу, внаслідок чого вони є недійсними та такими, що не породжують юридичних наслідків внаслідок невідповідності їх вимогам закону.

Зазначено, що за оспорюваним договором від 01.03.2018 року про відступлення права вимоги по кредитному договору ПАТ «Західінкомбанк» (первісний кредитор) уступив грошову вимогу до боржника ОСОБА_2 в сумі 460 000 грн. в обмін на грошові кошти в сумі 143 181,51 грн., які ТОВ «Фінансова компанія «Фінмарк» (новий кредитор) сплатив первісному кредитору.

В результаті виконання такого договору ТОВ «Фінансова компанія «Фінмарк» отримало плату у формі різниці між реальною ціною вимоги і ціною, передбаченої в договорі ( 460 000 грн. 143 181,51 грн. = 316 818,49 грн. ), та отримало право вимоги по іпотечному договору в сумі 656 500 грн. (вартість іпотечного майна), а банк отримав фінансування в сумі 143 181,51 грн.

Отже, внаслідок укладання оспорюваних договорів ТОВ «Фінансова компанія «Фінмарк» отримало прибуток від обміну своїх грошових коштів на дебіторську заборгованість ОСОБА_2 перед ПАТ «Західінкомбанк» і фактично відбулося фінансування однієї особи іншою за рахунок передачі права грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Позивачі вказують, що оспорюваний договір про відступлення права вимоги, незважаючи на його назву та зміст умов, за своєю юридичною природою є договором факторингу і не відповідає передбаченим законом умовам, а тому такий договір, як і оспорюваний договір про відступлення права вимоги за договором про іпотеку, на підставі ч.1 ст. 203, ч.1 ст. 215 ЦК підлягають визнанню недійсними. Оскільки оспорювані правочини є недійсними, то для відновлення прав ОСОБА_1 , як іпотекодавця і правомірного власника іпотечного майна, на підставі ст. 388 ЦК необхідно витребувати предмет іпотеки із незаконного володіння ОСОБА_3 .

В зв`язку з вищевикладеним остаточно просили суд:

визнати недійсним договір № 2018-01-11-000324-а від 01.03.2018 року, укладений між ПАТ «Західінкомбанк» та ТОВ «Фінансова компанія «Фінмарк» про відступлення права вимоги по кредитному договору № 17-ЮО, укладеному між ОСОБА_2 та ПАТ «Західінкомбанк»;

визнати недійсним договір від 01.03.2018 року, укладений між ПАТ «Західінкомбанк» та ТОВ «Фінансова компанія «Фінмарк» про відступлення права вимоги за договором іпотеки, укладеному між ОСОБА_1 та ПАТ «Західінкомбанк»;

витребувати із незаконного володіння ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 житловий будинок з напівпідвалом та господарськими спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрованого в Державному реєстрі речових прав 25.09.2018 року за ОСОБА_3 державним реєстратором Цьопою Б.А. під реєстраційним номером об`єкта нерухомого майна 249.

У лютому 2019 року ОСОБА_3 звернулася в суд із зустрічним позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про виселення без надання іншого житлового приміщення.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 19.03.2018 року вона набула прав кредитора до ОСОБА_2 та прав іпотекодержателя майна ОСОБА_1 , внаслідок укладання з ТОВ «Фінансова компанія «Фінмарк» договорів про відступлення прав вимоги по кредитному договору та про відступлення права вимоги по іпотечному договору.

Оскільки ОСОБА_2 свої грошові зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконав та залишив без виконання іпотечну вимогу ОСОБА_3 , то вона набула права власності на предмет іпотеки, яке було зареєстроване 25.09.2018 року.

Натомість відповідачі по зустрічному позову в добровільному порядку не виселяються із зазначеного домоволодіння, що заважає ОСОБА_3 користуватись спірним будинком.

Тому на підставі ст.ст. 319, 321, 383, 391 ЦК та ст. 41 Конституції України ОСОБА_3 просила суд виселити відповідачів без надання їм іншого житлового приміщення.

Ухвалою Черкаського районного суду Черкаської області від 10 липня 2019 року прийнято зустрічну позовну заяву ОСОБА_3 про виселення без надання іншого житлового приміщення, та об`єднано їх в одне провадження.

Також вказаною ухвалою залучено до участі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Служба у справах дітей Черкаської районної державної адміністрації.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Черкаського районного суду Черкаської області від 21 квітня 2020 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання недійсним договору та скасування запису в державному реєстрі відмовлено. В задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 про виселення відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що відсутні підстави для визнання недійсним договору № 2018-01-11-000324-а від 01.03.2018 року укладеного між ПАТ «Західінкомбанк» та ТОВ «Фінансова компанія «Фінмарк» про відступлення права вимоги по кредитному договору № 17-ЮО укладеному між ОСОБА_2 та ПАТ «Західінкомбанк», однак немає підстав і для виселення відповідачів за зустрічним позовом з спірного будинку без надання їм іншого постійного житла, оскільки це не відповідає положенням ч. 2 ст. 109 ЖК Української РСР, у зв`язку з чим суд прийшов до висновку в задоволені позовних вимог по первісному та зустрічному позовах відмовити.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 оскаржили вказане рішення до суду апеляційної інстанції.

В апеляційній скарзі просять скасувати рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 21.04.2020 року в частині відмови в позові ОСОБА_1 та ОСОБА_2 і винести в цій частині нове рішення про повне задоволення уточнених позовних вимог.

Аргументи учасників справи

Доводи осіб, які подали апеляційну скаргу

Апеляційна скарга мотивована тим, що із змісту судового рішення вбачається, що суд добросовісно встановив та виклав у описовій частині рішення фактичні обставини справи, переписав диспозиції статей цивільного кодексу та різні коментарі з різних теоретичних джерел до тих статей, що дають визначення понять «цесія» та «факторинг», вказав як суд зобов`язаний оцінювати зміст договорі при розгляді справ даної категорії, але в мотивувальній частині свого рішення цей обов`язок не виконав правої оцінки змісту оспорюваних договорів не надав, аргументів на які посилалися сторони та які досліджував суд у судовому засіданні, не вказав і ніякої оцінки та висновків по ним не зробив.

Крім того, суд відмовив в позові відразу з двох підстав як за відсутністю порушення прав позивачів оскаржуваними договорами так і за відсутністю правових підстав. Вказане порушення процесуального закону є обов`язковим для зміни судового рішення.

Обставини, що підлягають встановленню в апеляційній інстанції на підставі наявних у справі доказів.

Підставами позовних вимог є те, що оспорюваний договір № 2018-01-11-000324-а від 01.03.2018 року між ПАТ «Західінкомбанк» та ТОВ «ФК «Фінмарк» про відступлення прав вимоги по основному (кредитному) договору за своєю юридичною природою (незважаючи на його назву, як договір про відступлення права вимоги) є договором факторингу. Іпотечний договір є обов`язковим додатком (умовою) кредитного (основного) договору, він є похідним від основного, тому підлягає визнанню недійсним внаслідок недійсності основного договору.

Правильне застосування законодавства для оцінки договору є правова позиція Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2018 року у справі № 909/968/16.

Із змісту рішення суду вбачається, що застосовано не закон і не правову позицію Великої Палати Верховного Суду, а рішення колегії суддів у іншій справі постанова від 30.01.2018 року № 910/7038/17 та постанова від 20.05.2019 року № 752/1183/16-ц, які не є тотожними даним правовідносинам ні по суб`єктах правовідносин, так як відсутні такі сторони у справі як банк чи інша фінансова установа, так і по самим правовідносинам, так як відсутнє кредитування та іпотечні зобов`язання між позивачем та відповідачем, а також позов пред`явлено з інших підстав удаваності правочину.

Крім того, у судовому засіданні першої інстанції представник відповідача вказав загальну суму права вимоги 1 770 426, 68 грн., саме на таку суму була направлена іпотечна вимога позивачам ОСОБА_1 та ОСОБА_2 за підписом ОСОБА_6 , до якої перейшло від ТОВ«Фінансова компанія «Фінмарк» право вимоги по договору станом на 01.03.2018 року.

Отже, саме ТОВ «Фінансова компанія «Фінмарк» отримало прибуток від обміну своїх грошових коштів на дебіторську заборгованість ОСОБА_2 перед ПАТ «Західінкомбанк».

За таких обставин висновок суду про відсутність порушення прав позивачів та відмова в позові з вищевказаних підстав не ґрунтується на наявних у справах доказах та суперечить вимогам закону.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги ОСОБА_3

ОСОБА_3 оскаржила рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 21.04.2020 року до суду апеляційної інстанції.

В апеляційній скарзі просить скасувати рішення Черкаського районного суду Черкаської області в частині відмови в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 і винести в цій частині нове рішення про повне задоволення позовних вимог про виселення осіб без надання іншого житлового приміщення.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду в частині відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 є незаконним та необґрунтованим так як судом неправильно застосовано норми матеріального права та не повно з`ясовано обставин справи, які мають значення для справи.

При розгляді справи судом не взято до уваги та не надано правової оцінки факту, а саме, що при укладенні кредитного договору № 17-ЮО від 25.12.2006 року та іпотечного договору до нього ОСОБА_2 та ОСОБА_1 до ПАТ «Західінкомбанк» було надано довідку видана Мошнівською сільською радою Черкаського району про те, що ОСОБА_2 та їх доньки ОСОБА_4 та ОСОБА_5 зареєстровані за адресою АДРЕСА_2 .

Згідно договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Старовойтовим О.С. за № 3739 спірний будинок було відчужено 15.10.2009 року.

Отже, відповідачі умисно, з метою ухилитись від виконання зобов`язань погіршили своє житлове становище та перепрописала дітей в будинок, який знаходився в іпотеці, хоча не мала права це робити без дозволу банку.

В свою чергу, ситуація, яка склалася порушує права позивача за зустрічним позовом та суперечить основним принципам непорушності та недоторканості права власності.

Вказує, що в даному випадку порушується справедливий баланс інтересів сторін у справі, оскільки новий власник несе «Індивідуальний і надмірний тягар», який полягає в тому, що він не може в повній мірі використовувати свою власність, через ускладнену процедуру виселення з іпотечного майна колишнього власника квартири, придбаного не за рахунок кредиту та забезпеченого іпотекою цього житла.

Вважає, що при визначенні справедливого балансу інтересів сторін у цій справі, суд повинен був врахувати те, що відповідачі умисно, з метою ухилитися від виконання зобов`язань погіршили своє житлове становище, реалізувавши будинок АДРЕСА_2 , в якому могли б проживати у разі виселення з даного будинку.

Відповідач ОСОБА_1 , як колишній власник майна, передавала його в іпотеку як забезпечення виконання зобов`язання, і не могла не усвідомлювати того, що предмет іпотеки може бути відчужений, тобто вона зобов`язана була передбачити, що може втратити власність у випадку невиконання чи неналежного виконання зобов`язання.

Відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , що надійшов від ОСОБА_3 , зазначено, що доводи апелянтів, які викладені в скарзі, не відповідає дійсності, так як рішенням суду в цій частині повністю обґрунтоване, мотивувальна частина рішення по первісному позову на стор. 4-6 рішення.

Вказує, що пунктом 1.2 договору № 2018-01-11-000342-а про відступлення прав вимоги, передбачено, що сторони визнають, що жодне з положень цього Договору, а також будь-які платежі, які здійснюватимуться на виконання цього Договору, не вважаються та не можуть вважатися фінансуванням Банку Новим Кредитором.

Також зазначає, що п. 5.2. договору № 2018-01-11-000342-а про відступлення прав вимоги, передбачено, що Банк не відповідає перед новим кредитором за не виконання або неналежне виконання боржником своїх зобов`язань за Основним договором. Отже, даний договір не може бути договором факторингу.

В апеляційній скарзі апелянтами також зазначено, що укладення договорів відступлення права вимоги позбавило їх усіх прав, які надані клієнтам банку як споживачам фінансових послуг, та які можуть бути захищені в судовому порядку. Проте, в чому саме полягає порушення їх прав оскаржуваними договорами не зазначається.

Відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , що надійшов від представника ТОВ «ФК «Фінмарк», зазначено, що доводи апеляційної скарги є необґрунтованою, а судове рішення Черкаського районного суду Черкаської області ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зазначено, що Договір № 2018-01-11-000324-а про відступлення (купівлі-продажу) права вимоги від 01.03.2018 року, укладений між ПАТ «Західінкомбанк» та ТОВ «ФК «Фінмарк» є дійсним, рішення судів щодо його недійсності відсутні, а при укладенні зазначеного договору було дотримано всіх необхідних вимог чинного законодавства України, про що уже зазначало ТОВ «ФК «Фінмарк» у своєму відзиві на первісну позовну заяву.

Фактичні обставини справи, встановлені судом першої інстанції

25.12.2006 року було укладено кредитний договір №17-ЮО між ОСОБА_2 та ПАТ «Західікомбанк» на суму 460 000 грн. на строк до 25.06.2008 року.

В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, того ж дня 25.12.2006 року було укладено іпотечний договір між ПАТ «Західікомбанк» та ОСОБА_1 предметом якого був житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

01.03.2018 року між ПАТ «Західікомбанк» та ТОВ «Фінансова компанія «Фінмарк» укладено договір № 2018-01-11-000324-а про відступлення прав вимоги по кредитному договору та договір про відступлення права вимоги по договору іпотеки, укладених 25.12.2006 року між ПАТ «Західінкомбанк» та ОСОБА_2 і ОСОБА_1 (а.с. 13-14, Т. 1).

Згідно п. 4.1 вказаного договору право вимоги за договором вважаються переданими з моменту сплати їх вартості, що становить 143 181,51 грн.

19.03.2018 року між ОСОБА_3 та ТОВ «Фінансова компанія «Фінмарк» укладено договір № 2018-01-11-000324-а про відступлення прав вимоги по кредитному договору та договір про відступлення права вимоги по договору іпотеки, укладених 25.12.2006 року між ПАТ «Західінкомбанк» та ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (а.с. 80-82, Т. 1).

З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 150554892 від 21.12.2018 року, вбачається, що реєстратором виконавчого комітету Рацівської сільської ради Чигиринського району, Черкаської області Цьопою Б.А., індексний номер рішення:43184844, право власності на житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровано за ОСОБА_3 (а.с. 125-127, Т. 1).

Мотивувальна частина

Позиція Апеляційного суду

Згідно зі ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 і ОСОБА_2 та апеляційна скарга ОСОБА_3 не підлягають до задоволення.

Мотиви, з яких виходить Апеляційний суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Згідно із ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ст. 1 «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод», високі Договірні сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією права і свободи, визначенні в розділі І «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод».

В силу ст. 13 розділу І «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод», кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Вирішуючи спір по первісному позову, суд першої інстанції дійшов висновку, що спірний договір від 01.03.2018 року є оплатним договором відступлення права вимоги, а не договором факторингу, оскільки за укладеним договором жодна із сторін не передає грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату взамін права вимоги та жодна із сторін не отримує послугу, що полягає в передачі грошових коштів у розпорядження на певний час, з обов`язком поверненням цих коштів та оплати часу користування ними.

Аналізуючи наявні матеріали справи та надані сторонами докази, суд апеляційної інстанції дійшов до слідуючих висновків.

Встановлено, що 25.12.2006 року було укладено кредитний договір №17-ЮО між ОСОБА_2 та ПАТ «Західікомбанк» на суму 460 000 грн. на строк до 25.06.2008 року.

В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, того ж дня 25.12.2006 року було укладено іпотечний договір між ПАТ «Західікомбанк» та ОСОБА_1 предметом якого був житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Також встановлено, що 05.02.2018 року в порядку, передбаченому Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», відбулися електронні торги по реалізації активів (майна) ПАТ «Західінкомбанк» - право вимоги за кредитним договором укладеним з юридичною особою № 17-ЮО із забезпеченням.

Вказаний лот придбано ТОВ «ФК «Фінмарк» за 143181,51 грн., що підтверджується Протоколом електронного аукціону № UA-EA-2018-04-15-000015-а (а.с. 15, Т.1).

На підставі протоколу, складеного за результатами відкритих торгів (аукціону), 01.03.2018 року між ПАТ «Західікомбанк» та ТОВ «Фінансова компанія «Фінмарк» укладено договір № 2018-01-11-000324-а про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги, відповідно до п. 2.1. якого Банк відступає шляхом продажу Новому кредитору належні Банку, а новий кредитор набуває у обсязі та на умовах, визначених цим Договором, права вимоги Банку до позичальника, іпотекодавця, поручителя, зазначених у Додатку № 1 до цього Договору, надалі за текстом Боржники, включаючи права вимоги до правонаступників Боржників, спадкоємців, страховиків або інших осіб, до яких перейшли обов`язки Боржників або які зобов`язані виконати обов`язки Боржників, за кредитним договором, договором поруки, та договором іпотеки, з урахуванням усіх змін, доповнень і додатків до них, згідно реєстру у Додатку № 1 до цього договору (надалі за текстом «Основні договори») (а.с. 69, Т.1).

Пунктом 2.2 договору № 2018-01-11-000324-а про відступлення право вимоги Новий кредитор (ТОВ «ФК «Фінмарк») набуває усі права кредитора за Основними договорами, включаючи, але не обмежуючи: право вимагати належного виконання боржником зобов`язань за Основними договорами, сплати Боржниками грошових коштів, сплати процентів, сплати штрафних санкцій, неустойок у розмірах, вказаних у Додатку № 1 до цього Договору, передачі предметів забезпечення в рахунок виконання зобов`язань, право вимагати та отримувати платежів за гарантією (якщо така видавалась), відшкодування за договором страхування, тощо. Права кредитора за Основними договорами переходять до Нового кредитора у повному обсязі та на умовах, які існують на момент відступлення Права вимоги, за виключенням права на здійснення договірного списання коштів з рахунку/рахунків Боржників, що надане Банку відповідно до умов Основних договорів.

Як вбачається з оспорюваного договору відступлення права вимоги від 01 березня 2018 року між ПАТ «Західінкомбанк» та ТОВ «Фінансова Компанія «Фінмарк», сторони при його укладенні, керувались ст.ст. 512-519, ч. 1 ст. 656 ЦК України.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відповідно до ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Отже, відступлення права вимоги за суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором.

Також 01 березня 2018 року між ПАТ «Західінкомбанк» та ТОВ «ФК «Фінмарк» укладений договір про відступлення права вимоги за договором іпотеки № 17-ЮО/ІР від 25.12.2006 року. Укладення договору здійснювалося у відповідності до ст. 51 ЗУ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», ст. 24 ЗУ «Про іпотеку» та на підставі протоколу електронного аукціону № UA-EA-2018-04-15-000015-а від 05.02.2018 року (а.с. 74, Т.1).

Наведені вище фактичні обставини учасниками справи не заперечуються.

Відмовляючи в задоволенні первісного позову, суд першої інстанції виходив з того, що за своєю правовою природою договір № 2018-01-11-000324-а від 01.03.2018 року є договором купівлі-продажу (цесії) права вимоги. Окрім того, суд першої інстанції визнав необґрунтованими доводи позивачів про порушення їхніх законних прав та інтересів внаслідок укладення оспорюваних правочинів, стороною яких вони не були.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , апеляційний суд приходить до наступного.

Основним доводом як заявленого позову, так і апеляційної скарги на користь того, що оскаржуваний договір купівлі-продажу є за своєю правовою природою договором факторингу, є те, що внаслідок виконання цього договору відбулося фінансування ПАТ «Західінкомбанк» за рахунок коштів, отриманих від ТОВ «ФК «Фінмарк» у сумі 143181,51 грн., при цьому останнє фактично отримало прибуток у сумі 316818,49 грн. (різниця між реальною вартістю права вимоги та ціною, передбаченою договором про відступлення права вимоги).

Даючи оцінку доводам апеляційної скарги про те, що між сторонами фактично укладений договір факторингу, колегія суддів звертає увагу на наступне.

Як вбачається зі змісту його статей 512, 1077 ЦК України, проведено розмежування правочинів, предметом яких є відступлення права вимоги, а саме: правочини з відступлення права вимоги (цесія) та договори факторингу.

Зазначені правочини не є аналогічними та різняться за певними критеріями: за предметом договорів, за формою вчинення договорів, за суб`єктним складом правочинів, за метою їх укладення.

Згідно зі статтями 512 - 518 ЦК України учасниками цесії можуть бути будь-яка фізична або юридична особа.

Разом з тим, із частини першої статті 1077 ЦК України вбачається, що суб`єктний склад у договорі факторингу має три сторони: клієнта, яким може бути фізична чи юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності (частина друга статті 1079 ЦК України), фактора, яким може бути банк або інша банківська установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції (частина третя статті 1079 ЦК України) та боржник, тобто набувач послуг чи товарів за первинним договором.

Щодо розмежування за предметом договору слід зазначити, що під час цесії може бути відступлене право як грошової, так і не грошової (роботи, товари, послуги) вимоги. Предметом договору факторингу згідно зі статтею 1078 ЦК України може бути лише право грошової вимоги (як такої, строк платежу за якою настав, так і майбутньої грошової вимоги).

Метою укладення договору відступлення права вимоги є безпосередньо передання такого права, тоді як метою договору факторингу є отримання клієнтом фінансування (коштів) за рахунок відступлення права вимоги до боржника.

Ціна договору факторингу визначається розміром винагороди фактора за надання клієнтові відповідної послуги. Розмір винагороди фактора може встановлюватись по-різному, наприклад, у твердій сумі; у формі відсотків від вартості вимоги, що відступається; у вигляді різниці між номінальною вартістю вимоги, зазначеної у договорі, та її ринковою (дійсною) вартістю.

Якщо право вимоги відступається «за номінальною вартістю» без стягнення фактором додаткової плати, то в цьому випадку відносини факторингу відсутні, а відносини сторін регулюються загальними положеннями про купівлю-продаж з урахуванням норм стосовно заміни кредитора у зобов`язанні (частина третя статті 656 ЦК України).

Договір факторингу спрямований на фінансування однією стороною другої сторони шляхом надання в її розпорядження певної суми грошових коштів. Вказана послуга за договором факторингу надається фактором клієнту за плату, розмір якої визначається договором. При цьому, сама грошова вимога, передана клієнтом фактору, не може розглядатись як плата за надану останнім фінансову послугу.

Плата за договором факторингу може бути у формі різниці між реальною ціною вимоги і ціною, передбаченої в договорі, право вимоги за яким передається.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2018 року у справі № 909/968/16 (провадження № 12-97гс18), у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 04 вересня 2019 у справі № 906/1174/18 та у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 03 квітня 2019 у справі № 591/4552/17, у постанові Верховного Суду від 16 грудня 2020 року провадження № 61-10959св19.

Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2018 року (справа № 909/968/16, провадження №12-97гс18), суд касаційної інстанції, аналізуючи правову природу цесії і факторингу, навів критерії розмежування цих двох видів правочинів, визначив відмінні риси факторингу.

Так, згідно висновків ВП ВС суб`єктний склад у договорі факторингу має три сторони: клієнта, яким може бути фізична чи юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності (частина друга статті 1079 Цивільного кодексу України), фактора, яким може бути банк або інша банківська установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції (частина третя статті 1079 Цивільного кодексу України) та боржник, тобто набувач послуг чи товарів за первинним договором.

Факторинг є фінансовою послугою, отже фактор для надання фінансової послуги повинен бути включеним до Державного реєстру фінансових установ.

Предметом договору факторингу може бути лише право грошової вимоги

Метою договору факторингу є отримання клієнтом фінансування (коштів) за рахунок відступлення права вимоги до боржника.

За договором факторингу відступлення права вимоги може відбуватися виключно за плату.

Розмір винагороди фактора може встановлюватись по-різному, наприклад, у твердій сумі; у формі відсотків від вартості вимоги, що відступається; у вигляді різниці між номінальною вартістю вимоги, зазначеної у договорі, та її ринковою (дійсною) вартістю.

Договір факторингу спрямований на фінансування однією стороною другої сторони шляхом надання в її розпорядження певної суми грошових коштів. Вказана послуга за договором факторингу надається фактором клієнту за плату, розмір якої визначається договором. При цьому, сама грошова вимога, передана клієнтом фактору, не може розглядатись як плата за надану останнім фінансову послугу.

Вирішуючи питання про застосування норми права до спірних правовідносин у відповідності до приписів ч. 4 ст. 263 ЦПК України, апеляційний суд виходить з відмінності фактичних обставин у справі, що розглядається, та у справі, розглянутій Верховним Судом.

Так, у справі, що розглянута Верховним Судом (справа № 909/968/16), судами встановлено, що первісно між ПАТ "Мегабанк" та ВАТ "Івано-Франківський птахокомбінат" укладено генеральний договір на здійснення кредитних операцій та кредитний договір від 29 березня 2012 року N 08-02/2012/ГД-08-02/2012, згідно з умовами якого Банк передав Позичальнику кредит у розмірі 1 500 000 грн на поповнення обігових коштів, які Позичальник зобов`язувався повернути та сплатити 21 % річних.

За умовами договору про відступлення права вимоги від 13 березня 2015 року ТОВ "НІКІ" зобов`язалося сплатити ПАТ "Мегабанк" грошові кошти у сумі 1 693 908,74 грн . Натомість, відповідно до пункту 2.1 цього договору ПАТ "Мегабанк" передало ТОВ "НІКІ": право грошової вимоги до боржника (ВАТ "Івано-Франківський птахокомбінат") за генеральним договором на здійснення кредитних операцій та кредитним договором N 08-02/2012/ГД-08-02/2012 від 29 березня 2012 року, у тому числі право на стягнення (отримання) заборгованості боржника перед первісним кредитором, яка виникла станом на 13 березня 2015 року в сумі 1 693 908,74 грн. яка складається з: 1 450 000,00 грн - суми заборгованості за кредитом, 231 451,14 грн - суми заборгованості за простроченими процентами, 10 150,00 грн - суми заборгованості за нарахованими процентами, судові витрати у розмірі 2 307,60 грн. право вимоги на стягнення (отримання) від боржника будь-яких грошових нарахувань та вимог, у тому числі передбачених кредитним договором заходів відповідальності, які виникли у первісного кредитора до боржника до моменту укладення цього договору; права вимоги, які випливають з факту неналежного виконання боржником умов кредитного договору, в тому числі право на дострокове стягнення суми кредиту, процентів та інших пов`язаних з цим сум; будь-які інші вимоги згідно з генеральним та кредитним договорами.

Проаналізувавши встановлені фактичні обставини, Верховний Суд зробив такий висновок: «Уклавши договір відступлення права вимоги за кредитним договором банк отримав фінансування у розмірі 1 693 908,74 грн. а ТОВ "НІКІ", в свою чергу, укладаючи вказаний договір набуло право одержання прибутку у формі різниці між реальною вартістю права вимоги, що відступається, і ціною вимоги, що передбачена договором про відступлення права вимоги. Така різниця виразилася в отриманні ТОВ "НІКІ" від первісного кредитора таких прав щодо боржника: а) права вимоги на стягнення (отримання) від боржника будь-яких грошових нарахувань та вимог, у тому числі передбачених кредитним договором заходів відповідальності, які виникли у первісного кредитора до боржника до моменту укладення цього договору; б) права вимоги, які випливають з факту неналежного виконання боржником умов кредитного договору, в тому числі право на дострокове стягнення суми кредиту, процентів та інших пов`язаних з цим сум; в) права будь-яких інших вимог згідно генерального договору та кредитного договору. Підтверджено, що саме ТОВ "НІКІ" отримало прибуток від обміну своїх грошових коштів на дебіторську заборгованість ВАТ "Івано-Франківський птахокомбінат" перед ПАТ "Мегабанк".».

Отже, у зазначеній справі клієнт (ПАТ «Мегабанк») отримав фінансування у сумі визначеної ним заборгованості за кредитним договором, а фактор (ТОВ «Нікі») отримав прибуток від обміну своїх грошових коштів.

У даній справі встановлені відмінні фактичні обставини, які не заперечуються учасниками справи та підтвердженні належними і допустимими доказами, а саме:

- відносно кредитора розпочата процедура ліквідації на підставах у межах процедури, встановлених ЗУ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»;

- право вимоги за кредитним договором і договором іпотеки реалізоване (продане) на електронному аукціоні, проведеному у межах процедури ліквідації кредитора (стягувача), визначеної ЗУ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»;

- переможець аукціону придав право вимоги за 143181,51 грн., тобто за суму, що у півтора рази менше суми заборгованості, визначеної судовим рішенням;

- договір купівлі-продажу права вимоги укладений між кредитором і переможцем аукціону;

На переконання апеляційного суду ключовим моментом (обставиною) є те, що право вимоги придбане ТОВ «ФК «Фінмарк» на аукціоні, проведеному відповідно до ЗУ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

За змістом положень Розділу VIII цього Закону кошти, отримані в результаті продажу майна (активів) банку, що ліквідується, спрямовуються Фондом на задоволення вимог кредиторів і на оплату витрат, пов`язаних з ліквідацією банку.

За таких обставин кошти, отримані Фондом за результатами проведеного електронного аукціону, не можна вважати такими, що спрямовані на фінансування банку, який ліквідується.

Твердження скаржників ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про те, що ТОВ «ФК «Фінмарк» внаслідок укладення оспорюваних правочинів отримало прибуток у сумі 316818,49 грн. - різниця між реальною вартістю права вимоги і ціною, передбаченою договором про відступлення права вимоги та вимогу по іпотечному договору, є припущенням, яке не підтверджено належними і допустимими доказами.

Таким чином, на переконання апеляційного суду, суд першої інстанції виконав вимоги ст. 89, ст. 264, ст. 265 ЦПК України, зробив правильний по суті висновок стосовно правової природи укладеного договору купівлі-продажу прав вимоги і у рішенні навів мотивовані оцінки аргументів кожної із сторін, а також мотиви прийняття наданих у справу доказів.

В апеляційній скарзі відсутні посилання на істотні обставини та відповідні докази, з якими процесуальне законодавство пов`язує можливість скасування чи зміни судового рішення.

Отже, зміст даного правочину свідчить про те, що він є оплатним договором про відступлення права вимоги, а відтак за своєю суттю не є договором факторингу, оскільки він не передбачає надання фінансових послуг банками. В Договорі відступлення права вимоги відсутні посилання на факторинг, натомість визначення термінів та суть вказаного договору свідчить про те, що між відповідачами було укладено оплатний договір відступлення прав вимоги (цесія).

З огляду на викладене, суд дійшов вірного висновку про відсутність підстав для визнання договорів відступлення права вимоги недійсними.

Статтею 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно роз`яснень, викладених у п. 5 постанови Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Крім того, як вбачається із спірних договорів відступлення права вимоги, позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не є стороною оспорюваного ними правочину, то єдиною підставою для визнання його недійсним в судовому порядку є доведення факту порушення їх прав і законних інтересів даним договором.

Отже, в даному випадку обов`язок доведення в установленому законом порядку наявності факту порушення або оспорювання прав та інтересів позивачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 покладається безпосередньо на них.

Проте, позивачі не обґрунтували, яким чином договори відступлення права вимоги порушують їх суб`єктивні права або охоронювані законом інтереси.

В ході розгляду даної справи ні судом першої інстанції, ні судом апеляційної інстанції не було встановлено обставин, з якими законодавство пов`язує недійсність правочинів, у зв`язку з чим вимоги позивачів є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

А також, суд першої інстанції прийшов до висновку, з яким погоджується і колегія суддів, що оскільки спірний договір про відступлення права вимоги укладений у встановленій законом формі, не суперечать актам цивільного законодавства, прав позивачів не порушує, суд вважає, що вимоги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в частині витребувати із незаконного володіння ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 з підстав, зазначених у позові і у межах заявлених вимог, задоволенню не підлягають.

Що стосується вимог зустрічного позову ОСОБА_3 про виселення колегія суддів приходить до слідуючого.

19.03.2018 року між ОСОБА_3 та ТОВ «Фінансова компанія «Фінмарк» укладено договір № 2018-01-11-000324-а про відступлення прав вимоги по кредитному договору та договір про відступлення права вимоги по договору іпотеки, укладених 25.12.2006 року між ПАТ «Західінкомбанк» та ОСОБА_2 і ОСОБА_1 .

З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 150554892 від 21.12.2018 року, вбачається, що реєстратором виконавчого комітету Рацівської сільської ради Чигиринського району, Черкаської області Цьопою Б.А., індексний номер рішення:43184844, право власності на житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровано за ОСОБА_3 (позивачкою за зустрічним позовом).

Відповідно до ч. 1 ст. 575 ЦК України та ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов`язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом.

Згідно із ст. 589 ЦК України, ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених ст. 12 цього Закону України «Про іпотеку».

Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплене у статті 590 ЦК України й передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом.

Крім того, правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачено Законом України «Про іпотеку».

Згідно з ч. 3 ст. 33 ЗУ «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється відповідно до ст. 39 Закону України «Про іпотеку».

Згідно з ч. 2 ст. 39 цього Закону одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного жилого приміщення, є стаття 109 ЖК УРСР, в частині першій якої передбачені підстави виселення.

Відповідно до ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду.

Таким чином, ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян із жилих приміщень, придбаних не за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, забезпеченого іпотекою цього приміщення, без одночасного надання іншого постійного жилого приміщення.

Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого постійного житлового приміщення при зверненні стягнення на житлове приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного житлового приміщення.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що в разі звернення стягнення на іпотечне майно в судовому порядку та ухвалення судового рішення про виселення мешканців з іпотечного майна, яке придбане не за рахунок кредитних коштів, підлягають застосуванню як положення частини другої статті 39 та/або частини першої статті 40 Закону України «Про іпотеку», так і частини другої статті 109 ЖК УРСР.

Особам, яких виселяють із житлового будинку (житлового приміщення), що є предметом іпотеки і придбаний не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла, при зверненні стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку одночасно надається інше постійне житло. При цьому за положенням частини другої статті 109 ЖК УРСР постійне житло вказується в рішенні суду.

При виселенні з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла в судовому порядку, відсутність постійного житлового приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення.

Виселення громадян з іпотечного майна, придбаного за рахунок кредитних коштів, є підставою для надання цим громадянам жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання (частина четверта статті 109 ЖК УРСР).

Викладене узгоджується з правовими висновками, наведеним у постанові Верховного Суду України від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс16 та у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 295/4514/16-ц.

Відповідно до частини першої статті 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них.

Аналіз глави 26 ЦК України дозволяє зробити висновок, що частка в праві спільної часткової власності, що належить кожному з співвласників, виступає не як частина речі й не як право на частину речі, а як частина права на всю річ як єдине ціле. Тобто право спільної часткової власності поширюється на все спільне майно, а частка в праві спільної часткової власності не є конкретною часткою майна. Тобто, частка в праві спільної часткової власності та жиле приміщення є окремим об`єктом цивільних прав.

Тлумачення ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР, з урахуванням змісту ст. 379, глави 26 ЦК України свідчить, що виселення без надання іншого житлового приміщення відбувається у тому разі, якщо саме це житлове приміщення було придбане за кредитні кошти. У разі, якщо за кредитні кошти було набуто інший об`єкт цивільних прав (частку в праві спільної часткової власності), а не житлове приміщення, що передано в іпотеку, то виселення без одночасного надання іншого постійного житлового приміщення не допускається.

В зв`язку з вище викладеним, суд першої інстанції прийшов до висновку, з яким погоджується і колегія суддів, що ОСОБА_7 набула право власності на спірне домоволодіння у зв`язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки і з цих підстав просить виселити відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 зі спірного будинку, який придбаний не за рахунок кредиту. А отже, за таких обставин виселення відповідачів за зустрічним позовом із спірного будинку без надання їм іншого постійного житла суперечитиме ч.2 ст.109 ЖК, а отже є неможливим.

Доводи ОСОБА_7 , які викладенні у апеляційній скарзі, відносно того, що відповідачі не є власниками житлового будинку, а тому їх виселення можливо без надання іншого постійного житла є безпідставними.

Приведені в апеляційних скаргах доводи зводяться до тлумачення діючого законодавства, незгоди з рішенням суду, переоцінки висновків рішення суду та не спростовують правильність рішення суду першої інстанції.

Будь-яких інших доказів, що спростовують правильність рішення суду в апеляційних скаргах не наведено, тому апеляційну скаргу ОСОБА_1 і ОСОБА_2 та апеляційну скаргу ОСОБА_8 слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

За таких обставин, суд першої інстанції всебічно та повно з`ясував обставини, які мають значення для справи, дослідив в судовому засіданні усі докази, які є у справі, з урахуванням їх переконливості, належності і допустимості, дав їм правильну оцінку та вірно виходив з того, що є законні підстави для відмови в задоволенні як первісних позовних вимог так і зустрічних позовних вимог.

Інших правових доводів апеляційні скарги не містить.

Колегія суддів зазначає при цьому, що враховуючи положення частини 1 статті 9 Конституції України та приймаючи до уваги ратифікацію Законом України №475/97-ВР від 17 липня 1997 року Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7, 11 до Конвенції та прийняття Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» №3477-IV від 23 лютого 2006 року, суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

У п. 54 Рішення у справі Трофимчук проти України (заява №4241/03) від 28.10.2010р., остаточне 28 січня 2011 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що, «беручи до уваги свої висновки за статтею 11 Конвенції (див. вище пункти 42-45), Суд не бачить жодних ознак несправедливості або свавільності у відмові судів детально розглянути доводи заявниці про переслідування її роботодавцем, оскільки суди чітко зазначили, що ці доводи були повністю необґрунтованими. У зв`язку з цим Суд повторює, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (див. рішення у справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява №30544/96, п. 26, ECHR 1999-1)».

Тому, законних підстав для скасування рішення суду першої інстанції й ухвалення нового рішення про задоволення позовних вимог та про задоволення зустрічних позовних вимог немає.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Черкаський апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 21 квітня 2020 року у справі

за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінмарк», Публічного акціонерного товариства «Західінкомбанк» про визнання недійсним договору та скасування запису в державному реєстрі та

за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа: Служба у справах дітей Черкаської районної державної адміністрації про виселення залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення, в порядку та за умов визначених ЦПК України.

Повний текст виготовлено 21 січня 2021 року.

Головуючий В.Г. Бородійчук

Судді Л.І. Василенко

О.В. Карпенко