Постанова

Іменем України

13 січня 2021 року

м. Київ

справа № 759/9954/16-ц

провадження № 61-48139св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Гулька Б. І., Коломієць Г. В. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: фізична особа - підприємець ОСОБА_2 , Товариство з обмеженою відповідальністю «Білоптторг»,

третя особа - ОСОБА_3 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану адвокатом Барановим Вадимом Сергійовичем, на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 23 квітня 2018 року у складі судді Ул`яновської О. В. та постанову Київського апеляційного суду від 14 листопада 2018 року у складі колегії суддів: Олійника В. І., Ігнатченко Н. В., Кулішенка Ю. М.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до фізичної особи - підприємця (далі - ФОП) ОСОБА_2 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Білоптторг» (далі - ТОВ «Білоптторг») про визнання недійсним договору та визнання відсутнім права вимоги.

Позовна заява ОСОБА_1 мотивована тим, що 30 червня 2011 між нею, ОСОБА_3 та ФОП ОСОБА_2 укладений договір підряду № 30/06, відповідно до положень якого останній зобов`язався виконати роботи з реконструкції та ремонту житлових приміщень за адресою: АДРЕСА_1 .

Вказаний договір від її імені та від імені ОСОБА_3 підписаний представником ОСОБА_4 на підставі довіреностей від 06 липня 2010 року.

На підставі договору уступки вимоги (цесії) від 15 лютого 2013 року № 15/02/13-5 ФОП ОСОБА_2 передав ТОВ «Білоптторг» право вимоги сплати вартості виконаних робіт на підставі вищезазначеного договору підряду.

За договором уступки вимоги (цесії) право вимагати сплати коштів згідно з договором підряду від 30 червня 2011 року документально підтверджується лише на суму 1 720 284,00 грн, у той час як за умовами договору фактично було відступлено право вимоги на загальну суму 2 961 749,00 грн, і таке право було реалізоване новим кредитором у судовому порядку.

Зазначала, що договір уступки вимоги в частині відступлення права вимоги оплати виконаних робіт на загальну суму 1 241 465,00 грн та відступлення права вимоги сплати пені на загальну суму 1 241 465,00 грн є таким, що порушує публічний порядок, оскільки в цій частині правочин був спрямований на порушення її конституційних прав і свобод, а саме встановлення для неї безпідставного обов`язку сплатити грошові кошти.

З урахуванням зазначеного, ОСОБА_1 , посилаючись на положення статей 203, 215, 228 ЦК України, просила визнати недійсним з моменту укладення договір уступки вимоги (цесії) від 15 лютого 2013 року № 15/02/13-5, укладений між ФОП ОСОБА_2 та ТОВ «Білоптторг» у частині відступлення права вимоги оплати виконаних робіт на загальну суму 1 241 465,00 грн та відступлення права вимоги сплати пені на загальну суму 1 241 465,00 грн; визнати відсутнім у ТОВ «Білоптторг» права вимоги до ОСОБА_1 та ОСОБА_3 сплати суми коштів у розмірі 2 482 930,00 грн, що виникло на підставі недійсного правочину - договору уступки вимоги (цесії) від 15 лютого 2013 року № 15/02/3/13-5 у частині вказаної суми.

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 23 квітня 2018 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 14 листопада 2018 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, посилаючись на положення статей 203, 215, 227 ЦК України, виходив із того, що оспорюваний договір уступки вимоги (цесії) від 15 лютого 2013 року № 15/02/13-5, укладений сторонами на підставі статей 512-519 ЦК України, не є договором факторингу і для укладення такого правочину отримання ліцензії не вимагається.

Позивач не довела наявність будь-яких обставин, які відповідно до положень статей 203, 215 ЦК України є підставами для визнання оспорюваного правочину недійсним.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводів

У грудні 2018 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати вказані судові рішення, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що суди попередніх інстанцій, вирішуючи спір, посилались на положення статті 227 ЦК України, проте позов був пред`явлений на підставі статті 228 ЦК України, на що суди уваги не звернули та не застосували вказану норму права до спірних правовідносин.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У лютому 2019 року ТОВ «Білоптторг» подало відзив на касаційну скаргу, у якому просило відмовити у задоволенні касаційної скарги та залишити судові рішення без змін як такі, що ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 19 грудня 2018 року у складі судді Касаційного цивільного суду Карпенко С. О. відкрито касаційне провадження у справі, витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15 квітня 2020 року справу призначено колегії суддів у складі: Журавель В. І. (суддя-доповідач), Антоненко Н. О., Русинчука М. М.

Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06 листопада 2020 року справу призначено колегії суддів у складі: Коломієць Г. В. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Луспеника Д. Д.

Ухвалою Верховного Суду від 23 грудня 2020 року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

30 червня 2011 року між ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ФОП ОСОБА_2 укладений договір підряду № 30/06, згідно з умовами якого підрядник зобов`язався виконати комплекс робіт з реконструкції та ремонту житлових приміщень гуртожитку, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 .

На підставі вказаного договору підряду складені акти про приймання виконаних будівельних робіт за лютий, березень та серпень 2012 року.

Згідно з актом звірки розрахунків за договором від 30 червня 2011 року № 30/06 станом на 04 вересня 2012 року, укладеним ОСОБА_1 та ОСОБА_3 в особі уповноваженого представника ОСОБА_4 з одного боку та ФОП ОСОБА_2 з другого боку, визначено стан взаємних розрахунків за договором підряду від 30 червня 2011 року № 30/06 - станом на 02 березня 2012 року заборгованість перед ФОП ОСОБА_2 становила 2 961 749,00 грн.

06 вересня 2012 року ФОП ОСОБА_2 надіслав на адресу ОСОБА_1 та ОСОБА_3 претензію щодо виплати заборгованості у розмірі 2 961 749,00 грн.

Листом від 19 вересня 2012 року уповноважений представник ОСОБА_1 та ОСОБА_3 - ОСОБА_4 надав відповідь на претензію, в якій просив надати відстрочку на погашення заборгованості.

15 лютого 2013 року між ФОП ОСОБА_2 та ТОВ «Білоптторг» на підставі статей 512-519 ЦК України укладено договір успупки вимоги (цесії) № 15/02/13-5, згідно з умовами якого ФОП ОСОБА_2 передав ТОВ «Білоптторг», а останній набув право вимоги, належне ФОП ОСОБА_2 , і став кредитором за договором підряду від 30 червня 2011 року № 30/06.

Також установлено, що рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 19 листопада 2014 року у справі № 761/12961/13-ц у задоволенні позову ТОВ «Білоптторг» до ОСОБА_1 та ОСОБА_3 про стягнення заборгованості відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 18 лютого 2015 року у справі № 761/12961/13-ц рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 19 листопада 2014 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов ТОВ «Білоптторг» задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь ТОВ «Білоптторг» заборгованість у загальному розмірі 15 913 688,73 грн.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини другої розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України (тут і далі - у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам судові рішення не відповідають.

Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 просила, зокрема, визнати недійсним договір уступки вимоги (цесії) від 15 лютого 2013 року № 15/02/13-5.

Як на правову підставу вирішення спору ОСОБА_1 посилалась на статті 203, 215, 228 ЦК України.

Відмовляючи у задоволення позову, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов висновку про відсутність правових підстав для визнання недійсним договору уступки вимоги на підставі статей 203, 215, 227 ЦК України.

Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої-п`ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Пунктом 1 частини першої статті 512 ЦК України передбачено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Згідно зі статтею 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частинами першою, другою статті 228 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

Згідно з пунктом 6 частини четвертої статті 265 ЦПК України у мотивувальній частині рішення зазначаються норми права, на які посилалися сторони, які суд не застосував, та мотиви їх незастосування.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, на зазначені положення закону уваги не звернув, не визначився із характером спірних правовідносин та правовою нормою, що підлягає застосуванню, не з`ясував предмет та підставу позову та не звернув увагу, що позов пред`явлено на підставі статті 228 ЦК України та, відповідно, не застосував вказану правову норму до спірних правовідносин.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до пункту 1 частин третьої, четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

Враховуючи те, що фактичні обставини для правильного вирішення справи не встановлені, судові рішення не можуть вважатись законними й обґрунтованими та в силу статті 411 ЦПК України підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 400, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану адвокатом Барановим Вадимом Сергійовичем, задовольнити.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 23 квітня 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 14 листопада 2018 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник
Судді: Б. І. Гулько Г. В. Коломієць Р. А. Лідовець Ю. В. Черняк