Провадження № 22-ц/812/157/21

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 січня 2021 року м. Миколаїв

справа № 484/3951/20-ц

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого Тищук Н.О.,

суддів: Кушнірової Т.Б., Лівінського І.В.,

розглянувши у спрощеному провадженні без виклику сторін апеляційну скаргу

ОСОБА_1

на ухвалу Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області, постановлену 4 грудня 2020 року суддею Максютенко О.А. в приміщенні цього ж суду зі складанням її повного тексту, у справі за заявою

ОСОБА_1

про скасування арешту будинку,-

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області з заявою про скасування арешту будинку АДРЕСА_1 .

Ухвалою Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 16 листопада 2020 року заяву ОСОБА_1 залишено без руху, а ухвалою від 4 грудня 2020 року повернуто заявнику на підставі частини 3 статті 185 ЦПК України.

Залишаючи заяву ОСОБА_1 без руху, суд виходив з того, що у заяві не зазначені усі учасники справи, їх прізвище (найменування), місце проживання (перебування) або місцезнаходження, поштовий індекс, номери засобів зв`язку, якщо такі відомі; заява надана в одному примірнику без додатків для вручення всім учасникам справи. Крім цього, додані заявником в якості доказів документи не засвідчені належним чином та не містять дати їх засвідчення.

Заявнику запропоновано протягом десяти днів з дня вручення ухвали усунути зазначені недоліки.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просив ухвалу Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 4 грудня 2020 року скасувати та повернути справу на розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на те, що інші учасники спору ОСОБА_2 та ОСОБА_3 померли, а у своєму клопотанні він зазначив, що оригінали документів надасть у судовому засіданні.

Апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

З заяви ОСОБА_1 та матеріалів цивільної справи вбачається, що

19 лютого 1991 року Первомайським міським народним судом Миколаївської області накладено арешт на продаж домоволодіння по АДРЕСА_1 , яке належить ОСОБА_4 (а.с. 41).

Рішенням цього ж суду від 8 червня 1992 року визнано частково недійсним договір дарування від 7 червня 1990 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , що посвідчений Першою державною нотаріальною конторою м. Первомайська за реєстраційним № 2-1499. Визнано за ОСОБА_1 та ОСОБА_3 право власності на Ѕ частину будинку АДРЕСА_1 , за кожним.

Питання скасування арешту будинку судом не вирішено.

Ухвалою Миколаївського обласного суду рішення Первомайського міського народного суду Миколаївської області від 8 червня 1992 року залишено без змін.

З доданої до заяви ОСОБА_1 інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, вбачається, що арешт на спірний будинок накладено згідно рішення Первомайського міськрайонного суду від 19 лютого 1991 року.

З цієї ж довідки вбачається, що власником Ѕ частини будинку є заявник ОСОБА_1 , а власником другої половини будинку є ОСОБА_5 на підставі договору дарування від 8 жовтня 2004 року.

Згідно з частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

За приписами частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Заява про скасування арешту, накладеного судовим рішенням у цивільній справі підлягає вирішенню за допомогою правого механізму цивільного процесуального права.

За приписами частини 1 статті 182 ЦПК України при розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях.

Правилами статті 183 ЦПК України визначено, що будь-яка письмова заява, клопотання, заперечення повинні містити:

1) повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, ім`я та по батькові) (для фізичних осіб) особи, яка подає заяву чи клопотання або заперечення проти них, її місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України (для юридичних осіб, зареєстрованих за законодавством України);

2) найменування суду, до якого вона подається;

3) номер справи, прізвище та ініціали судді (суддів), якщо заява (клопотання, заперечення) подається після постановлення ухвали про відкриття провадження у справі;

4) зміст питання, яке має бути розглянуто судом, та прохання заявника;

5) підстави заяви (клопотання, заперечення);

6) перелік документів та інших доказів, що додаються до заяви (клопотання, заперечення);

7) інші відомості, що вимагаються цим Кодексом.

2. Письмові заява, клопотання чи заперечення підписуються заявником чи його представником.

До заяви, скарги, клопотання чи заперечення, які подаються на стадії виконання судового рішення, в тому числі в процесі здійснення судового контролю за виконанням судових рішень, додаються докази їх надіслання (надання) іншим учасникам справи (провадження).

3. Учасник справи має право додати до письмової заяви, клопотання проект ухвали, постановити яку він просить суд.

4. Суд, встановивши, що письмову заяву (клопотання, заперечення) подано без додержання вимог частини першої або другої цієї статті, повертає її заявнику без розгляду.

Відповідно до частини першої статті 158 ЦПК України суд може скасувати заходи забезпечення позову з власної ініціативи або за вмотивованим клопотанням учасника справи.

Згідно з пунктами 1, 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22 грудня 2006 року "Про практику застосування судами процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову" заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише у разі необхідності.

У пункті 9 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 червня 2016 року № 5 "Про судову практику в справах про зняття арешту з майна" судам роз`яснено, що заходи забезпечення позову можуть бути скасовані судом, який розглядає цивільну справу. При цьому із заявою про скасування заходів забезпечення позову (накладення арешту на майно або грошові кошти) може звернутись лише особа, щодо якої такі заходи забезпечення позову вжито, тобто сторона у справі чи третя особа, яка заявила самостійні вимоги щодо предмета спору.

Окремо слід зазначати, що Верховний Суд неодноразово звертав увагу на надмірний формалізм при вирішенні процесуальних питань, посилаючись, зокрема, на статтю 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якою визначено право людини на доступ до правосуддя, та на статтю 13 Конвенції щодо ефективного способу захисту прав, який визначає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою. Крім цього, при застосуванні процесуальних норм належить уникати як надмірного формалізму, так і надмірної гнучкості, які можуть призвести до скасування процесуальних вимог, встановлених законом. Надмірний формалізм у трактуванні процесуального законодавства визнається неправомірним обмеженням права на доступ до суду як елемента права на справедливий суд.

У рішенні по справі «Креуз проти Польщі» («Kreuz v. Poland») від 19 червня 2001 року Європейський суд з прав людини зазначив, що обмеження, накладене на доступ до суду, буде несумісним із пунктом 1 статті 6 Конвенції, якщо воно не переслідує законної мети або коли не існує розумної пропорційності між застосованими засобами та законністю цілі, якої прагнуть досягти.

Отже, встановивши, що з заявою про скасування заходів забезпечення позову звернувся ОСОБА_1 , який був стороною у справі про визнання договору дарування недійсним та за яким визнано право власності на Ѕ частину будинку, відповідачі у справі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 власниками спірного будинку на час розгляду заяви не являються, власниця Ѕ частини ОСОБА_5 набула право власності тільки у 2004 році, а скасування заходу забезпечення позову її прав не порушує, то суд, з метою уникнення надмірного формалізму, мав можливість розглянути заяву на підставі наданих доказів.

Крім викладеного вище, суд вважав невиконаними вимоги ухвали про завірення копії доданих до заяви документів.

При цьому ОСОБА_1 до своєї заяви додав копію паспорту, картки фізичної особи-платника податків, копію рішення Первомайського міського народного суду Миколаївської області від 8 червня 1992 року, Інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та копію посвідчення учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у 1986 році.

Перевірити відповідність доданих копій оригіналам особистих документів заявника суд міг під час розгляду справи. Копія судового рішення міститься в матеріалах цивільної справи, яка наявна в суді, що давало суду можливість перевірити відповідність копії оригіналу. Також суд мав можливість самостійно перевірити інформацію, наявну у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Оскільки суд не врахував рекомендацій Верховного Суду щодо уникнення надмірного формалізму при розгляді процесуальних питань та не вжив усіх заходів для усунення порушень, допущених при вирішенні спору про захист житлових прав ОСОБА_1 , апеляційна скарга підлягає задоволенню, а ухвала про повернення заяви - скасуванню.

Керуючись статями 367, 368, 374, 379, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 4 грудня 2020 року скасувати, справу направити до суду для продовження розгляду.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, але за наявності підстав, передбачених статтею 389 ЦПК, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий Н.О.Тищук

Судді: Т.Б.Кушнірова

І.В.Лівінський

---------------------------------

Повну постанову складено 19 січня 2021 року