Ухвала

21 січня 2021 року

м. Київ

справа № 572/1868/19

провадження № 61-222ск21

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Черняк Ю. В. розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Сарненського районного суду Рівненської області від 24 грудня 2019 року та постанову Рівненського апеляційного суду від 29 жовтня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без укладення шлюбу, визнання рухомого та нерухомого майна спільною сумісною власністю подружжя та його поділ,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без укладення шлюбу, визнання рухомого та нерухомого майна спільною сумісною власністю подружжя та його поділ.

Рішенням Сарненського районного суду Рівненської області від 24 грудня 2019 року, залишеним без змін постановою Рівненського апеляційного суду від 29 жовтня 2020 року, позов задоволено частково.

Встановлено факт проживання ОСОБА_2 з ОСОБА_1 однією сім`єю, як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, в період з березня 2016 року по 17 листопада 2016 року .

Визнано спільною сумісною власністю подружжя, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 :

- однокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_1 ;

- земельну ділянку за кадастровим номером :01:032:0364 для ведення індивідуального садівництва, розташованої в межах міста Сарни.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на:

- 1/2 частину однокімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_1 ;

- 1/2 частину земельної ділянки, за кадастровим номером :01:032:0364, для ведення індивідуального садівництва, розташованої в межах міста Сарни.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

У грудні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Сарненського районного суду Рівненської області від 24 грудня 2019 року та постанову Рівненського апеляційного суду від 29 жовтня 2020 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила відкрити касаційне провадження у справі.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 міститься клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження, яке обґрунтовано тим, що першу касаційну скаргу було подано у тридцятиденний строк з моменту вручення постанови суду апеляційної інстанції, а саме 07 грудня 2020 року. Але ухвалою Верховного Суду від 17 грудня 2020 року касаційну скаргу ОСОБА_1 повернуто особі, яка її подала, що не перешкоджає повторному зверненню з такою касаційною скаргою.

Ухвалу Верховного суду про повернення касаційної скарги отримано заявницею 26 грудня 2020 року, та 30 грудня 2020 року вдруге направлено касаційну скаргу на рішення Сарненського районного суду Рівненської області від 24 грудня 2019 року та постанову Рівненського апеляційного суду від 29 жовтня 2020 року до Верховного Суду.

В той же час, заява про поновлення строку на касаційне оскарження не підлягає задоволенню, оскільки, як вбачається з клопотання заявниці, постанова Рівненського апеляційного суду прийнята 29 жовтня 2020 року, її повний текст складений 30 жовтня 2020 року, але касаційна скарга подана лише 07 грудня 2020 року, тобто з пропуском строку, встановленого статтею 390 ЦПК України. А тому вказані ОСОБА_1 обставини на поновлення строку на касаційне оскарженнярішення Сарненського районного суду Рівненської області від 24 грудня 2019 року та постанови Рівненського апеляційного суду від 29 жовтня 2020 року не свідчать про пропущення процесуального строку з поважних причин.

У зв`язку з вищезазначеним Верховний Суд позбавлений можливості визнати причини пропуску строку поважними та поновити його. Тому клопотання заявника про поновлення строку на касаційне оскарження не підлягає задоволенню.

Заявник протягом десяти днів з дня отримання ухвали про залишення касаційної скарги без руху має право звернутись до суду касаційної інстанції із заявою про поновлення строку та наданням відповідних доказів.

Частиною другою статті 389 ЦПК України визначено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

У пункті 5 частини другої статті 392 ЦПК України передбачено, що у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав).

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.

Заявник узагальнено посилається на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, і на відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, зокрема відсутній правовий висновок щодо застосування пункту 3 частини першої статті 255 ЦПК України, проте не зазначає конкретні обов`язкові підстави касаційного оскарження, визначені частиною другою статті 389 ЦПК України, що унеможливлює відкриття касаційного провадження.

Згідно із частиною другою статті 393 ЦПК України у разі, якщо касаційна скарга оформлена з порушенням вимог, встановлених статтею 392 цього Кодексу, застосовуються положення статті 185 цього Кодексу, про що суддею постановляється відповідна ухвала.

Керуючись статтями 185, 389, 392, 393 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Сарненського районного суду Рівненської області від 24 грудня 2019 року та постанову Рівненського апеляційного суду від 29 жовтня 2020 року залишити без руху.

Надати для усунення зазначених вище недоліків касаційної скарги строк до 22 лютого 2021 року, але який не може перевищувати десяти днів з дня вручення цієї ухвали.

Якщо заяву про поновлення строку на касаційне оскарження, з наданням відповідних доказів, не буде подано особою у зазначений строк або наведені підстави для поновлення строку касаційного оскарження будуть визнані неповажними, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відмову у відкритті касаційного провадження на підставі пункту 4 частини другої статті 394 цього Кодексу.

У разі невиконання у встановлений строк вимог цієї ухвали касаційна скарга вважатиметься неподаною та буде повернута заявникові.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Ю. В. Черняк