КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа №758/9119/20
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 листопада 2021 року м.Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Поліщук Н.В.

суддів Андрієнко А.М., Соколової В.В.

розглянувши у письмовому провадженні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Подільського районного суду міста Києва від 29 липня 2021 року, ухваленого під головуванням судді Гребенюка В.В.

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів,-

встановив:

В серпні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про стягнення із ОСОБА_2 69860 грн помилково перерахованих коштів, 280,59 грн 3% річних та 840,80 грн судового збору.

Вимоги обґрунтовує тим, що у березні-квітні 2018 року він перерахував на картковий рахунок ОСОБА_2 сукупно 69860 грн.

Зазначає, що із ОСОБА_2 не знайомий, договірних відносин між ними не існує, намірів перераховувати йому коштів не мав.

Посилаючись на викладені обставини, просить стягнути суму помилково перерахованих коштів, а також 3% річних відповідно до статті 625 ЦК України.

Заочним рішенням Подільського районного суду міста Києва від 29 липня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з ухваленим рішенням, ОСОБА_1 подано апеляційну скаргу, у якій просить рішення скасувати, позовні вимоги задовольнити.

Зазначає, що суд, посилаючись на статті 202, 205 та 207 ЦК України, не зазначив про те, який саме правочин було вчинено між сторонами.

Вказує, що рішення суду не ґрунтується на досліджених доказах та правовідносинах сторін.

Висновки суду про те, що він не звертався до установи банку із заявою про відкликання платежів уважає такими, що не ґрунтуються на законі.

Відповідачем ОСОБА_2 отримано копію апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу не подано.

Відповідно до частини 1 статті 369 ЦПК України справа розглядається без повідомлення учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого по справі судового рішення, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Установлено, що ОСОБА_1 перерахував ОСОБА_2 грошові суми відповідно до наступних квитанцій:

- від 19 березня 2018 року №BASS_ на суму 13972 грн;

- від 26 березня 2018 року №BASS_ на суму 13972 грн;

- від 27 березня 2018 року №BASS_ на суму 13972 грн;

- від 29 березня 2018 року №BASS_ на суму 13972 грн;

- від 05 квітня 2018 року №BASS_ на суму 13972 грн.

Призначення платежу - ТСО, поповнення карти/рахунку.

ОСОБА_1 звернувся із письмовою вимогою про повернення грошових коштів від 11 березня 2020 року, що була надіслана засобами поштового зв`язку, але повернута без вручення у зв`язку із закінченням терміну зберігання.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не пояснив підстав та мети перерахування цих коштів, ураховуючи, що такі операції були послідовними, обдуманими (ураховуючи надання касиру даних отримувача), а допущення помилки за цих обставин є сумнівним. Суд першої інстанції уважав такі платежі здійснені в силу існуючих правовідносин, які склалися між сторонами і такі передбачали необхідність перерахунку коштів.

Суд також зазначив, що із вимогою про повернення коштів та з цим позовом позивач звернувся зі спливом двох років з часу здійснення останнього платежу, що, з огляду на розмір перерахованих коштів та кількість переказів, не може вказувати на їх помилковість.

Також суд зазначив, що позивач не надав доказів того, що після виявлення помилкового перерахування коштів він звертався до банківської установи з питанням повернення коштів або з відповідною вимогою до відповідача, контактні дані якого йому достовірно були відомі.

Загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.

Згідно із статтею 1212 ЦК України:

1. Особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

2. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

3. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про:

1) повернення виконаного за недійсним правочином;

2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння;

3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні;

4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав. Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок iншої особи, в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адмiнiстративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Відсутність правової підстави - це такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або не збільшення майна у іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

За змістом частини першої статті 1212 ЦК України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частин першої та другої статті 509 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частиною першою статті 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є, зокрема, речі, у тому числі гроші.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах. Отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі статті 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Системний аналіз положень частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 177, частини першої статті 202, частин першої та другої статті 205, частини першої статті 207, частини першої статті 1212 ЦК України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).

Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом у постановах: від 10 вересня 2018 року у справі №638/11807/15-ц, від 12 вересня 2018 року у справі №154/948/16, від 12 грудня 2018 року у справі № 205/3330/14-ц.

Верховний Суд у складі Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 14 квітня 2020 року у справі №495/2442/16-ц вказав на те, що з метою спростування тверджень позивача про безпідставність набуття відповідачем грошових коштів, останній має надати належні та допустимі докази.

Відповідно до матеріалів справи відповідач обізнаний про апеляційний перегляд судового рішення, про що свідчить зворотне повідомлення про вручення йому особисто 11 жовтня 2021 року ухвали про відкриття апеляційного провадження разом із апеляційною скаргою. Проте відповідач не скористався правом на подання відзиву, будь-якої інформації стосовно підстав позову на їх спростування не виклав.

З огляду на викладене, відповідно до наведених вище положень законодавства, ураховуючи надані позивачем докази, що підтверджують факт перерахування коштів та відсутність обґрунтованих заперечень відповідача, апеляційний суд доходить висновку про обґрунтованість позовних вимог в частині стягнення суми перерахованих коштів.

Висновки суду щодо підстав відмови у задоволенні позову не враховують специфіки операцій з переказу коштів та потенційно можливого характеру правовідносин сторін.

Так, статтею 23 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" визначено, що платіжне доручення може бути відкликане ініціатором переказу в будь-який час до списання суми коштів з його рахунка шляхом подання до банку, що обслуговує цього ініціатора, документа на відкликання.

Окрім того, для правовідносин з повернення безпідставно отриманих коштів можуть бути характерними існуючі попередні правовідносини, які внаслідок певної вади призводять до того, що отримувач майна зобов`язаний повернути його. Відповідач, в свою чергою, своєї позиції суду не виклав та не довів правомірності набуття грошових коштів.

Відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Дія статті 625 ЦК України поширюється на всі види грошових зобов`язань незалежно від підстав їх виникнення (договір чи делікт), у тому числі й на позадоговірне грошове зобов`язання, що виникло на підставі статті 1212 ЦК України. Унаслідок чого у разі прострочення виконання зобов`язання, зокрема щодо повернення безпідставно одержаних чи збережених грошей, нараховуються 3% річних та інфляційні нарахування від простроченої суми відповідно до частини другої статті 625 ЦК України (постанова Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №760/6938/16-ц).

З огляду на наведене, стягненню з відповідача на користь позивача підлягає 69860 грн помилково перерахованих коштів та 280,59 грн 3% річних, а всього 70140,59 грн.

Відповідно до статті 141 ЦПК України з ОСОБА_2 підлягає стягненню 840,80 грн у рахунок відшкодування витрат по сплаті судового збору за подання позову та 1261,20 грн за подання апеляційної скарги.

Відповідно до статті 376 ЦПК України недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права є підставами для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 374, 376, 381-384, 390 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Заочне рішення Подільського районного суду міста Києва від 29 липня 2021 року скасувати та ухвалити нове судове рішення наступного змісту.

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.

Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 69860 грн помилково перерахованих коштів та 280,59 грн 3% річних, а всього стягнути 70140,59 грн.

Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 840,80 грн у рахунок відшкодування витрат по сплаті судового збору за подання позову та 1261,20 грн за подання апеляційної скарги.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, установлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 17 листопада 2021 року.

Суддя-доповідач Н.В. Поліщук

Судді А.М. Андрієнко

В.В. Соколова