Постанова

Іменем України

18 листопада 2021 року

м. Київ

справа № 203/2491/20

провадження № 61-14583св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Зайцева А. Ю. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В., Коротуна В. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

треті особи : ОСОБА_3 , приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріально округу Котенок Тамара Василівна,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження без повідомлення учасників цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріально округу Котенок Тамара Василівна, про визнання недійсним договору дарування та визнання права власності на квартиру

за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Дніпровського апеляційного суду від 29 липня 2021 року у складі колегії суддів: Свистунової О. В., Красвітної Т. П., Єлізаренко І. А.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позову

У липні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, у якому просила визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 від 03 березня 2017 року та визнати за нею право власності на цю квартиру.

На обґрунтування заявлених вимог ОСОБА_1 посилалася на те, що вона не мала наміру укладати договір дарування своєї квартири, вважала, що за умовами запропонованої відповідачем угоди вона уклала договір довічного утримання, за яким власником спірної квартири відповідач стане після смерті позивача; у свою чергу, ОСОБА_2 забезпечить їй довічний максимальний догляд, оплату лікування, придбання продуктів харчування, постільної білизни, прибирання у квартирі, про що відповідач і ОСОБА_3 надали розписку від 03 березня 2017 року.

Проте основне піклування здійснював територіальний центр соціального обслуговуванням, а свої зобов`язання відповідач і третя особа виконували у мінімальному обсязі нетривалий час, припинивши у 2019 році належним чином забезпечувати позивача необхідним лікуванням, стали виявляти роздратування, згадувати в діалогах притулок для літніх людей, позбавили можливості спілкуватися телефоном, заблокувавши мобільні номери.

Поведінка відповідача стала підставою звернення до адвоката за консультацією де позивач дізналася, що на підставі договору дарування від 03 березня 2017 року власником квартири тепер є відповідач.

Вказуючи на відсутність у позивача волевиявлення на укладення оспорюваного договору дарування та помилку в обставинах через свій похилий вік, важку хворобу і потребу у сторонньому догляді, посилаючись на статті 203, 717 ЦК України, ОСОБА_1 просила позов задовольнити.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Кіровський районний суд м. Дніпропетровська рішенням від 18 грудня 2020 року в задоволенні позову відмовив.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивач не довела належними і допустимими доказами заявлені нею позовні вимоги та пропустила позовну давність, про застосування якої просила відповідач.

Короткий зміст рішення апеляційного суду

Дніпровський апеляційний суд постановою від 29 липня 2021 року рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська скасував та ухвалив нове рішення, яким у задоволенні позову відмовив.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що заявлені ОСОБА_1 позовні вимоги є обґрунтованими, однак позивач пропустила позовну давність про застосування якої просила відповідач, поважних причин пропуску встановленого законом строку не навела.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та відзивів на неї, їх узагальнені аргументи

У касаційній скарзі, поданій до Верховного Суду 28 серпня 2021 року, ОСОБА_1 просить скасувати постанову Дніпровського апеляційного суду від 29 липня 2021 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі.

Як на підставу касаційного оскарження судового рішення заявник посилається на те, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 04 листопада 2020 року у справі № 203/4534/16; суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.

На обґрунтування касаційної скарги заявник зазначає, що правильними і законними є висновки апеляційного суду про обґрунтованість позову та визнання недійсним договору дарування квартири, адже, укладаючи оспорюваний договір позивач помилилася щодо правової природи правочину, прав та обов`язків, які виникнуть після його укладення між сторонами.

Разом із цим висновки апеляційного суду щодо недотримання нею позовної давності при зверненні з цим позовом є помилковими, оскільки вона лише 18 червня 2020 року дізналася, що з 03 березня 2017 року власником квартири є ОСОБА_2 на підставі не договору довічного утримання, а договору дарування, укладення якого не відповідало волі позивача.

Вказуючи на те, що позивач не заявляла клопотання про поновлення позовної давності, апеляційний суд залишив поза увагою її клопотання, що міститься у відповіді на відзив відповідача та пояснення третьої особи, а також те, що вона неодноразового посилалася на це в судових засіданнях апеляційного суду та дебатах. Навіть якщо врахувати, що їй дійсно вручався екземпляр спірного договору - це не може вважатися початком перебігу позовної давності, оскільки позивач до літа 2020 року перебувала в умовах помилки щодо правової природи спірного правочину. В основу свого рішення суд поклав показання нотаріуса, які були недопустимим засобом доказування через те, що не відповідали критерію безсторонності та правдивості. Апеляційний суд не врахував неможливість обрахування позовної давності з дня укладення спірного договору в умовах триваючого неправильного (спотвореного помилкою) сприйняття його природи позивачем.

Апеляційний суд залучив нотаріуса як третю особу, незважаючи на пропущення відповідної стадії, а також той факт, що нотаріус у першій інстанції брала участь як свідок та під присягою гарантувала свою безсторонність, що виключало її можливість бути третьої особою у спорі. Фактично апеляційний суд, залучивши свідка як третю особу, визнав, що судове рішення має вплив на права або обов`язки нотаріуса щодо однієї зі сторін. Вказане є недопустимим ні з точки зору ЦПК, ні з точки зору нотаріальної діяльності.

Нотаріус провела виїзну нотаріальну дію вдома у безпорадної особи похилого віку, розголосила стороннім особам таємницю заповіту, не надала дарувальнику екземпляр договору або його копію, проігнорувала факт того, що відповідач надав розпису дарувальнику, чим вийшов за межі правової природи дарування, надала роз`яснення в «порядку консультації» на замовлення особи, що перебувала в умовах конфлікту інтересів.

05 жовтня 2021 року до Верховного Суду надійшли відзиви ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на касаційну скаргу, які мотивували їх тим, що постанова апеляційного суду є законною і обґрунтованою, вимоги касаційної скарги є безпідставними і такими, що не підлягають задоволенню.

ОСОБА_1 звернулася до суду з цим позовом з пропуском позовної давності, оскільки з моменту укладення оспорюваного правочину їй було відомо, що вона уклала саме договір дарування, адже вона ознайомлена з цим договором, власноручно в договорі дарування квартири від 03 березня 2017 року написала: «Договір дарування квартири мною прочитаний, його зміст та наслідки мені зрозумілі», на підтвердження дарування квартири ОСОБА_1 у присутності нотаріуса передала один екземпляр ключів від квартири та технічний паспорт на квартиру відповідачу, цей договір відповідав її інтересам, і волевиявлення її було вільним.

Твердження позивача щодо родинних зв`язків з нотаріусом ОСОБА_4 є неправдивими.

Дійсними мотивами дій позивача та її несподіваного негативного ставлення до них є наслідки того, що ОСОБА_1 з березня 2020 року після сварок та семирічного перериву стала спілкуватися зі своїм племінником ОСОБА_5 , який виявив бажання доглядати за тіткою, про що позивач сама розповідала. Підтвердження факту теперішнього піклування про позивача після досить тривалих поганих відносин з ОСОБА_1 викладені в апеляційній та касаційній скаргах: «...Родичі по два-три рази на місяць підвозять овочі, фрукти, консервацію, м`ясо, мед тощо».

13 жовтня 2021 року до Верховного Суду надійшов відзив приватного нотаріуса Котенок Т. В. на касаційну скаргу, який мотивований тим, що викладені в касаційній скарзі обставини щодо подій до укладення договору дарування, під час укладення та після його укладення, не відповідають дійсності, є безпідставними.

Під час судових засідань суди ретельно перевірили обставини укладання договору дарування і правильно встановили пропущену позовну давність, яка не переривалася з 03 березня 2017 року - дати укладання договору дарування, який нею посвідчений.

Як під час неодноразових консультацій так і перед підписанням договору дарування квартири вона як нотаріус роз`яснила в доступній формі ОСОБА_1 наслідки дарування квартири та факт переходу права власності до обдаровуваної ОСОБА_2 після підписання договору та державної реєстрації переходу права власності до неї як нового власника. Позивач за допомогою маніпулювання та перекручування фактичних обставин справи намагається довести, нібито вона не знала про укладений договір дарування квартири, вважаючи, що підписувала договір довічного утримання.

ОСОБА_2 та її чоловік ОСОБА_3 не є її родичами чи родичами її близьких.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 14 вересня 2021 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.

27 вересня 2021 року справа надійшла до Верховного Суду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Квартира АДРЕСА_1 належала ОСОБА_1 на підставі рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 14 квітня 2016 року.

03 березня 2017 року на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського округу Котенок Т. В. та зареєстрованого в реєстрі під № 123, ОСОБА_1 подарувала належну їй на праві власності спірну квартиру ОСОБА_2 .

Договір дарування містить підпис дарувальника, яка в ньому власноручно зазначила рукописним текстом: «Договір дарування квартири мною прочитаний, його зміст та наслідки мені зрозумілі», поряд з чим проставлений особистий підпис з рукописним написанням прізвища, імені та побатькові повністю.

03 березня 2017 року ОСОБА_2 і ОСОБА_3 склали та передали позивачу виготовлену друкованим способом розписку, за змістом якої вони зобов`язалися доглядати до кінця життя громадянку ОСОБА_1 , 1934 року народження, а також гарантують їй довічне проживання у квартирі АДРЕСА_1 ; безперешкодне користування цією квартирою; не вчиняти у майбутньому будь-яких дій, спрямованих на її виселення чи зняття з реєстрації за цим місцем проживання, та гарантують приділяти ОСОБА_1 максимальну увагу та надавати догляд: за необхідності забезпечувати її продуктами харчування і готовою їжею, предметами гігієни, медикаментами, постільною білизною, щотижнево проводити вологе прибирання помешкання.

Розписка підписана ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_1 .

На час укладення оспорюваного правочину позивач, згідно з копією виписки із медичної картки амбулаторного (стаціонарного) хворого, мала ряд хвороб: ХПМК 2 ст. на фоні церебрального атеросклерозу, вестибуло-атактичний синдром; ІХС атеросклеротичний кардіосклероз. ГХ ІІ,2 ст,ССР 4.СН II А; бронхіальна астма, персистуюча форма 1V,ХОЗЛ ІІ стабільний стан; астма-ХОЗЛ-overlab ЛН II ст.; мастектомія справа (2012 р. - на фоні захворювання правої молочної залози, кл. гр. II ст.); недостатність кардії. Катаральний езофагіт. Хронічний гастрит у стадії ремісії ЖКХ; калькульозний холецистит у стадії ремісії; артифакія обох очей, ВМД правого ока; ЧАЗН? правого ока; кератопатія, дислокація ІОЛ лівого ока; негоспітальна двостороння пневмонія, ЛНІ-ІІ (R ОГК від 12.01.2016); великі залишкові явища після перенесеного туберкульозу легень (26.01.2016).

Крім того, позивач перебуває на обліку у пульмонолога, невропатолога, кардіолога, офтальмолога, онколога, гастроентеролога, сімейного лікаря, постійно перебуває на амбулаторному лікуванні.

Спірна квартира була і є єдиним житлом позивача, фактичне передання квартири за договором дарування від дарувальника до обдарованого не відбулося, позивач продовжує проживати у квартирі, що не заперечують відповідач і третя особа.

ОСОБА_2 і ОСОБА_3 до травня 2020 року періодично здійснювали догляд за позивачем, надання їй допомогу, що було передбачено їх письмовою розпискою від 03 березня 2017 року, однак після травня 2020 року і на теперішній час догляд за нею не здійснюють, оскільки цим займаються родичі ОСОБА_1 , яка потребує сторонньої допомоги як за станом здоров`я, так і за віком, є фактично лежачою та має дуже поганий зір.

Крім того, матеріали справи містять договір про соціальне обслуговування (надання соціальних послуг) одинокого (проживаючого самотньо) непрацездатного громадянина з 3 групою рухової активності відділенням соціальної допомоги вдома з 15 жовтня 2015 року до 17 жовтня 2018 року.

ОСОБА_2 і ОСОБА_3 продовжують сплачувати комунальні послуги за спірною адресою з карткового рахунка, який належить ОСОБА_3 . У квартирі зареєстрована і проживає лише позивач, особові рахунки не переоформлені.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частиною другою статті 389 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Верховний Суд, перевіривши правильність застосування судами норм права в межах касаційної скарги, дійшов висновку, що касаційна скарга не

підлягає задоволенню з огляду на таке.

Мотиви і доводи Верховного Суду та застосовані норми права

Частиною першою статті 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно з частинами першою, третьою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до частини першої статті 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, установлених законом.

Правочин, учинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент учинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення. Помилка, допущена внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін, не є підставою для визнання правочину недійсним.

Правочини, вчинені внаслідок помилки, належать до категорії правочинів, в яких внутрішня воля співпадає з волевиявленням та дійсно спрямована на досягнення мети правочину, але формування такої волі відбулося під впливом обставин, які спотворили справжню волю особи. Помилка - це неправильне сприйняття особою фактичних обставин, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна було б вважати, що правочин не був би вчинений. Для визнання правочину недійсним як укладеного під впливом помилки необхідно, щоб помилка мала істотне значення. Під помилкою, що має істотне значення, розуміється помилка щодо, зокрема, природи правочину, прав та обов`язків сторін.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 522/9562/16-ц.

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не тільки про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.

Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Встановивши, що позивач помилялася щодо істотних умов договору, помилково вважаючи, що таким договором узгоджено надання їй відповідачем догляду та матеріальної допомоги як особі похилого віку, яка за станом здоров`я потребувала стороннього догляду, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним.

Разом з тим, ОСОБА_2 у своєму відзиві від 12 вересня 2020 року на позовну заяву та в заяві від 02 грудня 2020 року, поданих до суду першої інстанції, просила застосувати позовну давність.

Статтею 257 ЦК України загальна тривалість позовної давності встановлена у три роки. Відповідно до частини першої статті 261 цього Кодексу перебіг строку позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права.

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини третя та четверта статті 267 ЦК України).

Згідно зі статтею 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через його необґрунтованість. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц).

Установивши, що про укладення 03 березня 2017 року саме договору дарування ОСОБА_1 було відомо з моменту вчинення оспорюваного правочину, а з позовом вона звернулася 09 липня 2017 року, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову з підстав пропуску позовної давності, адже, заявляючи клопотання про поновлення позовної давності, заявник не надала належних доказів на обґрунтування поважності причин пропуску строку.

Вирішуючи спір, апеляційний суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно встановив обставини справи, дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального і процесуального права.

Доводи касаційної скарги про те, що про порушення своїх прав ОСОБА_1 дізналася не з моменту підписання нею договору дарування 03 березня 2017 року, а з моменту отримання витягу з Реєстру про реєстрацію права власності на квартиру за ОСОБА_2 , тобто 18 червня 2020 року, обґрунтовано відхилені апеляційним судом, який установив, що матеріалами справи підтверджується той факт, що позивач була обізнана про укладення спірного договору 03 березня 2017 року, адже власноручно зазначила рукописним текстом: «Договір дарування квартири мною прочитаний, його зміст та наслідки мені зрозумілі».

Сам по собі факт зазначення апеляційним судом про те, що позивач не просила у суді першої інстанції поновити позовну давність, хоча у відповіді на відзив відповідача та пояснення третьої особи про поновлення позовної давності вона просила, не є підставою для скасування постанови апеляційного суду, адже суд апеляційної інстанції не встановив наявність підстав для поновлення встановленого законом строку.

Дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій, і суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в їх оцінку (стаття 400 ЦПК України).

Доводи касаційної скарги про те, що апеляційний суд залучив нотаріуса як третю особу, незважаючи на пропущення відповідної стадії, а також той факт, що нотаріус у першій інстанції брала участь як свідок, висновків апеляційного суду не спростовують, адже суд погодився з доводами позивача про доведеність позову.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а постанови апеляційного суду - без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Дніпровського апеляційного суду від 29 липня 2021 року залишити без змін.

Постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді А. Ю. Зайцев

Є. В. Коротенко

В. М. Коротун