Справа № 308/8837/17
П О С Т А Н О В А

Іменем України

09 листопада 2021 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд в складі:

головуючого : судді Джуги С.Д.

суддів: Бисаги Т.Ю., Готри Т.Ю.

з участю секретаря: Микуляк Є.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 23 квітня 2020 року у складі судді Бедьо В.І., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про скасування рішення про державну реєстрацію прав власності, визнання недійсним та скасування договору дарування та витребування майна,

в с т а н о в и в:

У вересні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вищазазначеним позовом, який мотивований наступним.

Позивач є власником квартири АДРЕСА_1 , що стверджується відповідним договором купівлі-продажу квартири від 25.08.2010 року, який посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального кругу Капітула Г.Д.

ОСОБА_1 зазначив, що в силу ст. 382 ЦК України та ч. 2 ст. 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» він, як власник квартири АДРЕСА_2 , разом з власниками інших чотирнадцяти квартир у будинку АДРЕСА_3 володіє підвальними приміщеннями вказаного будинку на праві спільної сумісної власності.

В червні 2015 року позивачу стало відомо про те, що 20.12. 2010 року Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області, розглянувши цивільну справу № 2п- 9589/10 за позовом ОСОБА_2 до КП «Бюро технічної інвентаризації міста Ужгорода» про визнання права власності на підвальне приміщення ухвалив рішення, яким позов задовольнив та визнав за ОСОБА_2 право власності на підвальне приміщення площею 78, 2 кв. м., що згідно технічного паспорту знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 та зобов`язав КП «БТІ м. Ужгорода» внести відомості про право власності ОСОБА_2 на вказане приміщення.

Право власності на зазначені підвальні приміщення було зареєстроване за ОСОБА_2 23.02.2011 року у відповідності до витягу КП «Бюро технічної інвентаризації м. Ужгорода» про державну реєстрацію прав № 29100725 від 23.02.2011 року.

Після державної реєстрації прав власності на нерухоме майно ОСОБА_2 на підставі договору дарування від 30.06.2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального коругу Венжега М.Д., подарувала підвальні приміщення ОСОБА_3 . Право власності на зазначені підвальні приміщення було зареєстровано за ОСОБА_3 22.06.2011 року у відповідності до витягу КП «Бюро технічної інвентаризації м. Ужгорода» про державну реєстрацію прав № 30713684 від 22.07.2011 року.

Однак, рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 14.12. 2015 року було скасовано рішення Ужгородського міськрайонного суду від 20.12.2010 року та відмовлено у позові ОСОБА_2 .

Відтак позивач вказує на те, що прийняття судом апеляційної інстанції рішення, яким скасовано право власності ОСОБА_2 на підвальне приміщення вказує на те, що вчиняючи правочин договір дарування остання не мала необхідного обсягу цивільної дієздатності, оскільки не була власником даного майна, тому спірний договір суперечить вимогам ст.317 ЦК України, якою регламентовано виключно право власника володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном.

Свою юридичну заінтересованість у скасуванні договору дарування позивач обґрунтовує тим, що це є обов`язковим елементом без якого він буде в подальшому позбавлений можливості реально і без перешкод реалізовувати свої права щодо власності на спірні підвальні приміщення.

Враховуючи те, що підвальні приміщення вибули з його володіння поза його волею, вважає, що він вправі витребувати їх від ОСОБА_3 за правилами ст. 387 ЦК України.

На підставі вищезазначеного позивач просив суд: скасувати рішення про державну реєстрацію прав власності із внесенням до Державного реєстру прав запису про скасування державної реєстрації прав на підставі рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області за № 2п-9589 /10 від 20 грудня 2010 року, яке набуло законної сили 31 грудня 2010, зареєстрованого в КП «Бюро технічної інвентаризації м. Ужгорода» Ужгородської міської ради за реєстровим номером 32976066, згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 23.02.2011 р. № 29100725, яким зареєстровано за ОСОБА_2 право власності на підвальне приміщення, площею 78,2 кв.м., що знаходиться за адресою АДРЕСА_3 ; визнати недійсним та скасувати договір дарування від 30 червня 2011 посвідченим приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Венжега М.Д., укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , яким відчужено підвальне приміщення площею 78, 2 кв. м., що згідно технічного паспорту знаходиться за адресою : АДРЕСА_3 та скасувати рішення про державну реєстрацію прав власності із внесенням до Державного реєстру прав запису про скасування державної реєстрації прав № 32976066 від 22.07.2011 року; витребувати від ОСОБА_3 підвальне приміщення, площею 78. 2 кв.м., що згідно технічного паспорту знаходиться за адресою АДРЕСА_3 .

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 23 квітня 2020 року у задоволенні заявленого позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 просить зазначене рішення скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд не врахував обставини, які наведені в обґрунтування заявлених вимог, дав їм неправильну правову оцінку та безпідставно відмовив у заявленому позові.

У відзиві на апеляційну скаргу адвокат Краснов Р.В., який діє в інтересах відповідачів, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.

В судове засідання апелянт, його представник не з`явилися. Про дату, час, місце розгляду справи належним чином повідомлені. Представник апелянта надіслав суду заяву, в якій просив розглянути справу у його відсутності. На підставі ч.2 ст. 372 ЦПК України суд розглянув справу у їх відсутності.

Адвокат Краснов Р.В. в інтересах відповідачів в судовому засіданні підтримав поданий відзив на апеляційну скаргу, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідачів, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає, що вона підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно із ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Захист цивільних прав це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. (ч.1 ст. 5 ЦПК України).

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно із ч.1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. (ч.2 ст. 317 ЦК України).

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно із ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Відповідно до вимог частин 1-3 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно з ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст.203 цього Кодексу.

Матеріалами справи встановлено, що позивач ОСОБА_1 є співвласником квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується доданою до матеріалів справи копією договору купівлі-продажу квартири від 25.08.2010 року, який посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального кругу Капітула Г.Д., копією витягу № 8920338 від 25.08.2010 року про реєстрацію в Державному реєстрі правочинів, копією витягу № 27395672 від 22.09.2020 року про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданою КП «Бюро технічної інвентаризації м. Ужгорода» Ужгородської міської ради Закарпатської області.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 20.12.2010 року у справі № 2п-9589/10 позов ОСОБА_2 до КП «Бюро технічної інвентаризації міста Ужгорода» задоволено, визнано за ОСОБА_2 право власності на підвальне приміщення площею 78, 2 кв. м., що згідно технічного паспорту ( інвентарна справа № 4011) знаходяться за адресою: АДРЕСА_4 та зобов`язано КП «Бюро технічної інвентаризації міста Ужгорода» внести відомості про право власності ОСОБА_2 на вказане підвальне приміщення та видати їй витяг про реєстрацію права власності на заначене нерухоме майно.

На підставі даного рішення за ОСОБА_2 оформлено право власності на дане приміщення та зареєстровано в Комунальному підприємстві Бюро технічної інвентаризації міста Ужгорода» згідно з Витягом КП «Бюро технічної інвентаризації м. Ужгорода» про державну реєстрацію прав № 29100725 від 23.02.2011 року.

Згідно договору дарування від 30.06.2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Венжега М.Д., ОСОБА_2 подарувала вказане підвальне приміщення ОСОБА_3 .

Право власності на дане підвальні приміщення було зареєстровано за ОСОБА_3 22.06.2011 року у відповідності до витягу КП «Бюро технічної інвентаризації м.Ужгорода» про державну реєстрацію прав № 30713684 від 22.07.2011 року.

Рішенням апеляційного суду Закарпатсько області від 14.12. 2015 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Рішення Ужгородського міськрайонного суду від 20.12.2010 року у справі № 2п-9589/10 за позовом позов ОСОБА_2 до КП «Бюро технічної інвентаризації міста Ужгорода» про визнання права право власності на підвальне приміщення скасовано та ухвалено нове рішення, яким відмовлено в задоволенні зазначеного позову.

Згідно із ч.4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Судовим рішенням, яке набрало законної сили встановлено, що відповідачка ОСОБА_2 неправомірно набула у власність і здійснила за собою державну реєстрацію права власності на спірне підвальне приміщення у багатоквартирному будинку, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_3

Відповідно до ч.1 ст. 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Відповідно до ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» записи до Державного реєстру вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав та обтяжень. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону.

В ч.2 ст. 10 Закону N 2482-XII зазначено, що власники квартир багатоквартирних будинків та житлових приміщень у гуртожитку є співвласниками допоміжних приміщень у будинку чи гуртожитку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою і зобов`язані брати участь у загальних витратах, пов`язаних з утриманням будинку і прибудинкової території відповідно до своєї частки у майні будинку чи гуртожитках. Допоміжні приміщення (кладовки, сараї і т. ін.) передаються у власність квартиронаймачів безоплатно і окремо приватизації не підлягають.

Конституційний Суд України у Рішенні від 02 березня 2004 року № 4-рп/2004(справа про права співвласників на допоміжні приміщення багатоквартирних будинків) зазначив, що допоміжні приміщення (підвали, сараї,кладовки, гроища , колясочні та ін. передаюсться безплатно у спільну власність громадян одночасно з приватизацією ними квартир(кімнат у квартирах) багатоквартирних будинків. Підтвердження права власності на допоміжні приміщення не потребує здійснення додаткових дій, зокрема створення об`єднання співвласників багатоквартирного будинку, вступу до нього. Власники квартир дво- або багатоквартирних жилих будинків та жилих приміщень у гуртожитку, незалежно від підстав набуття права власності на такі квартири, жилі приміщення, є співвласниками допоміжних приміщень у будинку чи гуртожитку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою. Питання щодо згоди співвласників допоміжних приміщень на надбудову поверхів, улаштування мансард у багатоквартирних будинках, на вчинення інших дій стосовно допоміжних приміщень (оренда тощо) вирішується відповідно до законів України, які визначають правовий режим власності.

Уст.382 ЦК України встановлено, що власникам квартири у дво- або багатоквартирному жилому будинку належать на праві спільної сумісної власності приміщення загального користування, опорні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання за межами або всередині квартири, яке обслуговує більше однієї квартири, а також споруди, будівлі, які призначені для забезпечення потреб усіх власників квартир, а також власників нежилих приміщень, які розташовані у жилому будинку.

Відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦК України розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності здійснюється за згодою співвласників.

Жодних доказів того, що всі власники квартир у будинку АДРЕСА_3 надали згоду на перехід права власності на підвальні приміщення до ОСОБА_2 матеріали справи не містять, навпаки даним позовом позивач, як власник квартири, що також розташована у будинку АДРЕСА_3 , заперечує право приватної власності теперішнього власника ОСОБА_3 на спірне нерухоме майно, вважає порушеним його право як співвласника спільного майна багатоквартирного будинку.

Таким чином матеріалами справи доведено, що відповідачка ОСОБА_2 неправомірно розпорядилася підвальним приміщенням у багатоквартирному будинку, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_3 , яке їй не належало праві власності, уклавши оспорюваний договір дарування.

Заперечуючи заявлений позов у відзиві на позову заяву та у відзиві на апеляційну скаргу відповідачі вказують, що позивач не має жодного відношення до спірного підвального приміщення, оскільки після проведеної реконструкції квартири ОСОБА_2 дане спірне нерухоме майно є частиною цілісного майнового комплексу будинку за адресою в АДРЕСА_3 , яке набуто ОСОБА_2 у встановленому законом порядку, а саме на підставі свідоцтва про права власності від 07.05.2015 року, зареєстрованого в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень з реєстраційним номером об`єкта нерухомого майна 01

Такі твердження не відповідають фактичним обставинам справи і повністю спростовуються матеріалами справи.

Зокрема, з матеріалів справи вбачається, що відповідачці ОСОБА_2 на праві власності належала квартира АДРЕСА_5 . Відповідачка ОСОБА_2 здійснила реконструкцію даної квартири з виділенням в окреме будинковолодіння та отримала Декларацію про готовність об`єкта до експлуатації, яка зареєстрована управлінням ДАБІ у Закарпатській області 13.01.2015 року. Даному будинковолодінню присвоєна окрема поштова адреса: АДРЕСА_3 . 07.05.2015 року за індексним номером 37223519 ОСОБА_2 видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно : житловий будинок за адресою АДРЕСА_3 , загальною площею 64,6 кв.м., житловою площею 45, 3 кв.м. на підставі якого за ОСОБА_2 здійснено державну реєстрацію права власності із внесенням відповідного запису в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (а.с.67-73). З технічного паспорту від 06.05.2015 року на об`єкт нерухомого майна - будинку АДРЕСА_3 , виготовленого ОСОБА_2 , в бвбачється, що в її користуванні знаходиться підвальне приміщення площею 2, 6 кв.м.

З даних документів не вбачається, що спірне підвальне приміщення площею 78, 2 кв. м., є складовою будинку АДРЕСА_3 , до даного обкту відноситься лише підвальне приміщення площею 2.6 кв.м.

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, сформованої судом 08.11.2012 року , підвальне приміщення площею 78, 2 кв.м. за адресою АДРЕСА_3 на праві власності належить відповідачці ОСОБА_3 на підставі договору дарування від 30.06.2011 року.

Таким чином, спірне підвальне приміщення, як на момент проведення відповідачкою ОСОБА_2 , реконструкції належної їй кварти і виділення її в окреме будинковолодіння та відповідної державної реєстрації права власності, так і на даний час, є окремо зареєстрованим об`єктом нерухомого майна і не є складовою цілісного майнового комплексу будинку за адресою в АДРЕСА_3 .

Оформлення за ОСОБА_2 права власності на спірне підвальне приміщення та послідуюче відчуження даного нерухомого майна без згоди всіх співвласників цього майна , порушує законні права та інтерси позивача, як одного із співвласників даного майна, а тому його вимоги про скасуваня державної реєстрації права власності за ОСОБА_2 , яка проведена на підставі рішення Ужгородського міськрайонного суду від від 20 грудня 2010 року, яке скасоване, та вимоги позивача про визнання недісним договору даврування від 30 червня 2011 року є обґрунтованими і підлягають задоволенню, а порушене право захисту. Такий спосіб захисту порушеного права відповідає ч.2 ст 16 ЦК України, ст 5 ЦПК України, і є ефективним, оскільки забезпечить відновлення прав позивача, як одного із співвласників спірного майна у багатоквартирному будинку.

Разом з тим не підлягають до задоволення заявлені вимоги позивача про витребування спірного майна, оскільки однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» Рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, та є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем. Однак, позивач не є єдиним власником спірного нерухомого майна, а є лише одним із чотирнадцяти співвласників, які мають квартири в будинку АДРЕСА_3 і є також співвласниками спірного нерухомого майна, які не залучені до участі у справі, а тому витребування спірного манна лише на користь позивача порушить законні права та інтереси інших співвласників майна і не відповідає закону та загальним засадам цивільного законодавства, зазначеним у ст.3 ЦК країни, зокрема: неприпустимість позбавлення права власності; справедливість, добросовісність та розумність.

Не заслуговують на увагу посилання відповідачів у відзиві на позовну заяву та у відзиві на апеляційну скаргу щодо пропущення позивачем строків позовної давності з врахуванням наступного.

Згідно зі статтею 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За загальним правилом перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

У позовній заяві позивач вказує, що в червні 2015 року йому стало відомо про те, що 20.12.2010року Ужгородський міськрайонний суд ухвалив рішення за позовом ОСОБА_2 , яким визнано за нею право власності на спірне підвальне приміщення, і саме з цього часу він дізнався про порушення свої прав. Дані твердження позивача відповідають матеріалам справи, оскільки за апеляційною скаргою ОСОБА_1 дане рішення суду було скасовано рішенням апеляційного суду Закаорпатської області від 14 грудня 2015 року.

Таким чином з червня 2015 року позивач довідався про порушення своїх прав та про особу , яка його порушила, і саме з цього моменту починається перебіг строку позовной давності. В суд з даним позовом позивач звернувся у вересні 2017 року, тобто в межах встановленом законом трьорічного строку позовної давності, і такий ним не прощений.

Суд першої інстанції, розглядаючи даний спір, не врахував вищенаведені фактичні обставини справи та вимоги матеріального і процесуального права, повно та всебічно не дослідив наявні у справі докази, не дав їм належної правової оцінки і дійшов помилкових висновків про відмову у позові.

Відповідно до ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За вказаних обставин рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про про часткове задоволення позову з вищенаведених підстав.

Керуючись ст.ст.374, 376,381-384 ЦПК України, апеляційний суд ,-

постановив :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 23 квітня 2020 року скасувати, ухваливши у справі нове рішення.

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Скасувати рішення про державну реєстрацію прав власності із внесенням до Державного реєстру прав запису про скасування державної реєстрації прав на підставі рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області за № 2п-9589 /10 від 20 грудня 2010 року, яке набуло законної сили 31 грудня 2010 р., зареєстрованого в КП «Бюро технічної інвентаризації м. Ужгорода» Ужгородської міської ради за реєстровим номером 32976066, згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 23.02.2011 р. № 29100725, яким зареєстровано за ОСОБА_2 право власності на підвальне приміщення, площею 78,2 кв.м., що знаходиться за адресою АДРЕСА_3 .

Визнати недійсним та скасувати договір дарування від 30 червня 2011 р. посвідченим приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Венжега М.Д., укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , яким відчужено підвальне приміщення площею 78, 2 кв. м., що згідно технічного паспорту знаходиться за адресою : АДРЕСА_3 та скасувати рішення про державну реєстрацію прав власності із внесенням до Державного реєстру прав запису про скасування державної реєстрації прав № 32976066 від 22.07.2011 року. В решті заявлених вимог - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена до Верховного Суду

Повний текст судового рішення складено 19 листопада 2021 року.

Головуючий :

Судді: