ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«18» січня 2021 року

м. Харків

справа № 635/2555/16-ц

провадження № 22ц/818/1071/21

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В., (суддя-доповідач),

суддів - Хорошевського О.М., Яцини В.Б.,

за участю секретаря - Дмитренко А.Ю.,

учасники справи:

позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

відповідачі Пісочинська селищна рада Харківського району Харківської області, Головне управління Держгеокадастру у Харківській області (процесуальний правонаступник Управління Держгеокадастру у Харківському районі Харківській області), ОСОБА_3 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на рішення Харківського районного суду Харківської області від 29 жовтня 2020 року в складі судді Шинкарчука Я.А.

в с т а н о в и в:

У березні 2016 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до Пісочинської селищної ради Харківського району Харківської області, Головного управління Держгеокадастру у Харківській області (процесуальний правонаступник Управління Держгеокадастру у Харківському районі Харківській області), ОСОБА_3 про поновлення строку для визнання недійсним рішення селищної ради, визнання незаконним та скасування рішення селищної ради, скасування державного акту про право власності, зобов`язання селищної ради відвести земельну ділянку позивачам з фактичного користування.

Позовна заява мотивована тим, що житловий будинок АДРЕСА_1 на праві приватної власності належить ОСОБА_1 та ОСОБА_2 кожній по Ѕ частині. До 1965 року земельна ділянка розміром 0,12 га була закріплена за цим будинком.

Зазначили, що 2009 році вони звернулися до Пісочинської селищної ради Харківського району Харківської області із заявою про надання дозволу на приватизацію земельної ділянки та сільською радою надано відповідний дозвіл на розробку технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку розміром 0,12 га.

Вказали, що в 2010 році з даним дозволом вони звернулися до Приватного підприємства «Фінансово-правовий консалтинг» з метою розробки технічної документації. В технічній документації з землеустрою був акт погодження меж земельної ділянки від 25 грудня 2010 року, підписаний і погоджений власниками суміжних ділянок, яка в подальшому була передана для погодження Міськрайонному Управлінню Держкомзему у м. Люботині Харківському районі Харківської області.

20 грудня 2011 року земельній ділянці надано кадастровий номер :00:003:0106, також необхідно було виготовити обмінний файл в електронному вигляді, але за цей час технічна документація була тричі повернута на доопрацювання, поки вони не звернулися до прокуратури із відповідною заявою.

Зазначили, що лише 22 травня 2013 року електронний документ був перевірений і внесений до Державного земельного кадастру.

28 серпня 2013 року ними до Пісочинської селищної ради Харківського району Харківської області подано заяву про затвердження технічної документації із землеустрою щодо оформлення документів, що посвідчують право сумісної власності на земельну ділянку площею 0,1179 га, розташованої по АДРЕСА_1 , для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд по фактичному користуванню.

Рішенням XXIV сесія VI скликання Пісочинської селищної ради Харківського району Харківської області від 11 жовтня 2013 року їм відмовлено в затвердженні технічної документації із землеустрою щодо оформлення документів з посиланням на те, що ця земельна ділянка належить ОСОБА_3 на підставі Державного акту серії ЯМ № 951110, зареєстрований за № 07754 від 16 жовтня 2012 року.

Вважали, що фактично ОСОБА_3 приватизувала земельну ділянку, яка належить їм, та вона, як суміжний землекористувач, не погоджувала розташування межі між своєю ділянкою і їхньою.

Посилалися на те, що в серпні 2015 року була проведена повторна топографо-геодезична зйомка та виявилось, що на адресу: АДРЕСА_1 існує місце накладання сусідньої земельної ділянки по АДРЕСА_2 .

Просили поновити строк позовної давності про визнання рішення XXIV сесія VI скликання Пісочинської селищної ради Харківського району Харківської області від 11 жовтня 2013 року про відмову у наданні їм земельної ділянки у власність (користування) недійсним; визнати незаконним і скасувати рішення Х сесії VI скликання Пісочинської селищної ради Харківського району Харківської області від 26 грудня 2011 року про приватизацію земельної ділянки та скасувати Державний акт про право власності серії ЯМ № 951140, зареєстрований за № 07754 від 16 жовтня 2012 року, виданий Надточій В.О.; зобов`язати Пісочинську селищну раду Харківського району Харківської області відвести їм земельну ділянку 0,1179 га, розташовану по АДРЕСА_1 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд по фактичному користуванню.

Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 29 жовтня 2020 року в задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 , ОСОБА_2 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 , ОСОБА_2 подали апеляційну скаргу, в якій просили рішення скасувати і ухвалити нове судове рішення по суті позовних вимог; постановити ухвалу про скасування рішення і закрити провадження у справі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції, ухвалюючи судове рішення, неповно з`ясував обставини у справі, не звернув увагу на те, що ніякого домоволодіння по АДРЕСА_2 не існує. Доказів того, що відповідачка продала спірну земельну ділянку іншій особі, яка є громадянином іншої країни матеріали справи не містять. Вказали, що експертом ОСОБА_4 в судовому засіданні зазначено, що межі земельної ділянки в натурі за адресою: АДРЕСА_2 не винесені, оскільки цієї земельної ділянки не існує (існує лише на папері в технічній документації ОСОБА_3 ). Існує земельна ділянка по АДРЕСА_1 , яка належить їм. Вказали, що погодження меж полягає у тому, щоб суміжнику було запропоновано підписати відповідний акт, але орган, уповноважений вирішувати питання про приватизацію земельної ділянки, навіть не запропонував та не повідомив суміжних землекористувачів підписати цей акт.

Відзивів на апеляційну скаргу від учасників справи до суду апеляційної інстанції не надходило.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення з`явившихся учасників справи, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 необхідно залишити без задоволення, рішення суду залишити без змін.

Рішення суду першої інстанції, з висновком якого погоджується судова колегія, мотивовано тим, що позивачами не доведено факту порушення їхніх прав та інтересів.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 18 вересня 1947 року між ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , ОСОБА_8 укладено договір купівлі-продажу, за яким ОСОБА_7 , ОСОБА_8 придбали домоволодіння АДРЕСА_1 на садибі 0,12 га (а.с.21 том 1).

ОСОБА_1 належить на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 04 квітня 2007 року Ѕ частина житлового будинку АДРЕСА_1 . На земельній ділянці розташований житловий будинок літ «А-1», дерев`яний, житловою площею 13,80 кв м, загальною площею 33,40 кв м. При цьому житловому будинку є надвірні будівлі: сарай літ «Б», льох літ «В», кухня літ «Г», сарай літ «Д», вбиральня літ «Е», огорожа № 2-3. Ця Ѕ частина житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель належить спадкодавцю ОСОБА_9 на підставі договору дарування, посвідченого 15 вересня 1971 року Другою державною нотаріальною конторою Харківського району Харківської області, реєстровий номер № 2705, зареєстрованого Харківським міжміським бюро технічної інвентаризації 21 вересня 1971 року, реєстрова книга № 19, реєстровий № 2223 (а.с.4, 188 том 1).

Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 03 вересня 2008 року у справі № 2-3736/08 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності в порядку спадкування за законом, позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено, визнано за ОСОБА_2 право власності на Ѕ частину житлового будинку АДРЕСА_1 після смерті батька ОСОБА_7 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.5, 185-186 том 1).

Рішенням XXIV сесія VI скликання Пісочинської селищної ради Харківського району Харківської області від 16 квітня 2009 року надано дозвіл ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на розробку технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та складання документів, що посвідчують право спільної сумісної власності на земельну ділянку, розташовану по АДРЕСА_1 , для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд по фактичному користуванню. Орієнтовна площа земельної ділянки 0,12 га (а.с.16, 173 том 1).

Рішенням XXV сесія V скликання Пісочинської селищної ради Харківського району Харківської області від 16 квітня 2009 року надано дозвіл ОСОБА_3 на розробку містобудівного обґрунтування можливості виділення земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку, господарчих будівель і споруд в АДРЕСА_3 (а.с.160 том 1).

Рішенням XXIХ сесія V скликання Пісочинської селищної ради Харківського району Харківської області від 03 грудня 2009 року затверджено містобудівне обґрунтування розташування індивідуальної житлової забудови ОСОБА_3 в АДРЕСА_1 (а.с.161 том 1).

Рішенням XХХІ сесія V скликання Пісочинської селищної ради Харківського району Харківської області від 18 лютого 2010 року затверджено містобудівне обґрунтування та надано дозвіл ОСОБА_3 на розробку проекту відведення земельної ділянки щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку, розташовану в АДРЕСА_4 і № 4 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарчих будівель і споруд, орієнтовною площею 0,11 га. Присвоєно поштову адресу земельній ділянці АДРЕСА_4 (а.с.138 том 1).

Рішенням X сесія VI скликання Пісочинської селищної ради Харківського району Харківської області від 26 грудня 2011 року затверджено проект відведення із землеустрою щодо встановлення зовнішніх меж земельної ділянки та складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарчих будівель і споруд, розташовану по АДРЕСА_2 . Передано безоплатно у власність ОСОБА_3 земельну ділянку загальною площею 0,1090 га, в тому числі, 0,1090 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарчих будівель і споруд, розташовану по АДРЕСА_2 . Видано ОСОБА_3 державний акт на право власності на земельну ділянку (а.с.99, 139 том 1).

На підставі вказаного рішення селищної ради ОСОБА_3 16 жовтня 2012 року видано Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯМ № 951140, кадастровий номер :00:003:0105, площею 0,1090 га у межах згідно з планом, що розташована по АДРЕСА_2 для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (а.с.118 том 1).

Рішенням XXIV сесія VI скликання Пісочинської селищної ради Харківського району Харківської області від 11 жовтня 2013 року відмовлено ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у затвердженні технічної документації із землеустрою з переоформлення права власності на земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарчих будівель і споруд, розташовану по АДРЕСА_1 . Зобов`язано ОСОБА_2 та ОСОБА_1 демонтувати паркан з металевої сітки та звільнити самовільно зайняту приватизовану земельну ділянку по АДРЕСА_2 . Рекомендовано ОСОБА_2 та ОСОБА_1 виконати геодезичну зйомку земельної ділянки по АДРЕСА_1 без урахування прилеглої приватизованої земельної ділянки по АДРЕСА_2 (а.с.17 том 1).

Як вбачається з висновку судової земельно-технічної експертизи № 11231, складеної 15 листопада 2017 року Харківським науково-дослідним інститутом судових експертиз ім. Засл. проф. М.С. Бокаріуса, фактичне розташування меж земельної ділянки АДРЕСА_1 не відповідає розташуванню меж згідно даних, які містяться в технічній документації із землеустрою. Згідно порівняних даних, які містяться в технічній документації на земельну ділянку, кадастровий номер :00:003:0106, за адресою: АДРЕСА_1 та даних, які містяться в проекті землеустрою на земельну ділянку № :00:003:0105 за адресою: АДРЕСА_2 накладення меж земельних ділянок відсутнє.

Окрім того, згідно мотивувальної частини висновку експерта, провести співставлення координат точок повороту фактичних меж земельної ділянки № НОМЕР_1 з координатами точок повороту відповідно до даних технічної документації не надається можливим, у зв`язку з відсутністю координат точок повороту фактичних меж земельної ділянки № НОМЕР_1 , як і провести співставлення координат точок повороту фактичних меж земельної ділянки № НОМЕР_1 з координатами точок повороту відповідно до даних проекту землеустрою на земельну ділянку № НОМЕР_2 не надається можливим, у зв`язку з відсутністю координат точок повороту фактичних меж земельної ділянки № НОМЕР_1 . Відтак, визначити фактичну площу накладення земельних ділянок між собою (земельної ділянки № НОМЕР_1 та земельної ділянки АДРЕСА_2 ) можливо при надання на дослідження координат точок повороту фактичних меж земельної ділянки № 4 (а.с.209-213 том 1).

Статтями 15, 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено право особи на звернення до суду за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Відповідно до статті 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.

Суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси (частина статті 21 ЦК України).

Отже, підставами для визнання недійсним акта (рішення) є його невідповідність вимогам законодавства або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт, порушення у зв`язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів позивача у справі.

Відповідно до частини першої статті 2 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» місцеве самоврядування в Україні - це гарантоване державою право та реальна здатність територіальної громади - жителів села чи добровільного об`єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища, міста - самостійно або під відповідальність органів та посадових осіб місцевого самоврядування вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції та законів України.

Згідно зі статтею 25 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» сільські, селищні, міські ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України, цим та іншими законами до їх відання.

Відповідно до пункту 34 частини першої статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» до виключної компетенції пленарних засідань сільських, селищних, міських рад віднесено вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин.

Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи місцевого самоврядування зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку (частина 10 статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»).

Відповідно до частини третьої статті 116 ЗК України безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі: а) приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; б) одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки погоджується в порядку, встановленому статтею 186-1 ЗК України (частина восьма статті 118 цього Кодексу).

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а в разі необхідності здійснення обов`язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи) приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність (частина дев`ята статті 118 ЗК України).

Положеннями частини першої статті 116 ЗК України передбачено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

Відповідно до частини першої статті 125 ЗК України право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації.

Умовами статті 126 ЗК України визначено, що право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами. Форми державних актів затверджуються Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 02 квітня 2002 № 449 «Про затвердження форм державного акта на право власності на земельну ділянку та державного акта на право постійного користування земельною ділянкою» було затверджено форму державного акта на право власності на земельну ділянку. Видавалися державні акти вказаного зразка державними органами земельних ресурсів при місцевих державних адміністраціях або органах місцевого самоврядування, підписувались головою місцевої державної адміністрації або органу місцевого самоврядування, а також начальником державного органу земельних ресурсів.

Постановами Кабінету Міністрів України від 16 жовтня 2008 року № 926, від 12 листопада 2008 року № 1019 були змінені форми державного акту на право власності на земельну ділянку.

До 01 січня 2013 року державна реєстрація земельних ділянок, які передавалися у власність із земель державної чи комунальної власності, здійснювалась з видачею державних актів на право власності на земельні ділянки. Реєстрація державних актів на право власності здійснювалась у книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі.

З 01 січня 2013 року у зв`язку з набранням чинності Закону України «Про Державний земельний кадастр» державні акти на право власності чи право постійного користування земельною ділянкою не видаються, а право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» шляхом внесення відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до пункту "в" статті 2 Закону України «Про землеустрій» (тут і далі у редакції, чинній на момент прийняття оскарженого рішення органу місцевого самоврядування) встановлення і закріплення на місцевості меж адміністративно-територіальних утворень, територій природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного призначення, оздоровчого, рекреаційного та історико-культурного призначення, меж земельних ділянок власників і землекористувачів.

За змістом пунктів "г" та "ґ" статті 20 того ж Закону землеустрій проводиться в обов`язковому порядку на землях усіх категорій незалежно від форми власності встановлення в натурі (на місцевості) меж земель, обмежених у використанні і обмежених (обтяжених) правами інших осіб (земельні сервітути) та організації нових і впорядкування існуючих об`єктів землеустрою.

Одним із видів документації із землеустрою є технічна документація із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку (пункту "і" частини першої статті 25 Закону України «Про землеустрій»).

Вимоги до технічної документації із землеустрою передбачені статтею 55 Закону України «Про землеустрій». Зокрема, встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) проводиться відповідно до топографо-геодезичних і картографічних матеріалів. Встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється на основі технічної документації із землеустрою, якою визначається місцеположення поворотних точок меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Документація із землеустрою щодо встановлення меж житлової та громадської забудови розробляється у складі генерального плану населеного пункту, проектів розподілу територій і є основою для встановлення меж земельних ділянок в натурі (на місцевості).

Водночас, згідно статті 63 цього Закону функції по проведенню самоврядного контролю при здійсненні землеустрою покладаються на сільські, селищні, міські, районні та обласні ради відповідно до законодавства України.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 29 вересня 2020 року (справа № 688/2908/16-ц) звернула увагу, що відсутність договірних відносин між сторонами до моменту укладення договору не означає, що на переддоговірній стадії сторони не несуть жодних обов`язків по відношенню одна до одної. Добросовісність та розумність належать до фундаментальних засад цивільного права (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Отже, і на переддоговірній стадії сторони повинні діяти правомірно, зокрема, поводитися добросовісно, розумно враховувати інтереси одна одної, утримуватися від недобросовісних дій чи бездіяльності. Прояви таких обов`язків та недобросовісної чи нерозумної поведінки є численними і не можуть бути визначені у вичерпний спосіб. Зокрема, недобросовісну поведінку може становити необґрунтоване припинення переговорів, пропозиція нерозумних умов, які завідомо є неприйнятними для контрагента, вступ у переговори без серйозних намірів (зокрема, з метою зірвати укладення договору з третьою особою, наприклад, з конкурентом недобросовісної сторони переговорів), не розкриття необхідної контрагенту інформації тощо.

При цьому обов`язок діяти добросовісно поширюється на обидві сторони.

Так, може кваліфікуватися як недобросовісна така поведінка власника земельної ділянки (в особі органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування), коли він необґрунтовано зволікає з наданням дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, не повідомляє чи несвоєчасно повідомляє про відмову у наданні дозволу або не наводить вичерпні мотиви такої відмови, надає дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, завідомо знаючи про перешкоди у наданні земельної ділянки в оренду, необґрунтовано зволікає з розглядом проекту землеустрою щодо відведення, безпідставно відмовляє у його затвердженні і у той же час надає дозвіл на розробку проекту землеустрою та затверджує цей проект щодо іншої особи.

З іншого боку, якщо особа, отримавши дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, сама зволікає з його розробкою та поданням на затвердження, вона цілком може очікувати, що земельна ділянка буде надана в користування іншій особі. Не вважатиметься добросовісною і поведінка особи, яка отримала дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, розробила проект та подала його на затвердження, завідомо знаючи про перешкоди у наданні земельної ділянки в оренду.

Велика Палата Верховного Суду у зазначеній постанові зазначила, що судам при вирішенні такої категорії справ слід враховувати, що подати позов до суду про захист свого законного інтересу може будь-яка особа, яка звернулася до органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування з метою отримання земельної ділянки в оренду, залежно від істотних ознак кожної конкретної правової ситуації (зокрема, від добросовісності поведінки усіх зацікавлених осіб, обізнаності їх про інтереси інших осіб щодо цієї земельної ділянки тощо).

Матеріали справи свідчать про те, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є співвласниками домоволодіння кожна по Ѕ частині, що знаходиться по АДРЕСА_1 .

Рішенням Пісочинської селищної ради Харківського району Харківської області від 16 квітня 2009 року позивачкам надано дозвіл на розробку технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку орієнтовною площею 0, 12 га. Однак, до селищної ради із заявою щодо вирішення питання про затвердження технічної документації із землеустрою вони звернулись лише у 2013 році.

При цьому, ОСОБА_3 визначені законом вимоги для приватизації земельної ділянки було проведено у 2011 році та за їх результатами передано безоплатно у власність земельну ділянку загальною площею 0,1090 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, розташовану по АДРЕСА_2 , а у 2012 році їй видано відповідний Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯМ №951140.

Як вбачається із висновку судової земельно-технічної експертизи №11231 від 15 листопада 2017 року, за даними технічної документації на земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 та даними, які містяться в проекті землеустрою на земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_2 , накладення меж земельних ділянок ? відсутнє. Разом з тим, судовим експертом встановлено, що фактичне розташування меж земельної ділянки АДРЕСА_1 не відповідає розташуванню меж згідно даних, які містяться в технічній документації із землеустрою.

У мотивувальній частині висновку судової земельно-технічної експертизи №11231 від 15 листопада 2017 року зазначено, що у зв`язку з відсутністю координат точок повороту фактичних меж земельної ділянки № НОМЕР_1 , не видається можливим встановити фактичну площу накладення земельних ділянок між собою (земельної ділянки № НОМЕР_1 та земельної ділянки АДРЕСА_2 ).

Оскільки позивачки, розробивши проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки лише у 2013 році, подали його на затвердження належному розпоряднику спірної земельної ділянки та не отримали дозвіл на оформлення речового права на неї, позивачки не набули ані право власності, ані право користування спірною земельною ділянкою у передбаченому законом порядку, отже, оскаржуваним рішенням Пісочинської селищної ради Харківського району Харківської області від 26 грудня 2011 року їхні права порушено не було.

Зволікання із поданням на затвердження проекту землеустрою не свідчить про їхню добросовісну поведінку та наявність у них інтересу щодо отримання у власність земельної ділянки. Заявники не наводять жодних аргументів, які б давали підстави для висновку про поважність причин неподання у передбачений законом строк проекту землеустрою для його затвердження.

При цьому позивачки повинні цілком очікувати, що земельна ділянка у зв`язку із таким зволіканням може бути надана в користування або у власність іншій особі (особам), що у справі, яка переглядається, й відбулося.

В суді апеляційної інстанції позивачка посилалася тільки на судову експертизу, якою не встановлено порушення її прав. З цією експертизою вона була згодна, однак, вважала, що її права порушено відповідачкою. Клопотань щодо проведенні повторної або додаткової судової експертизи вона не заявляла. Інших доказів порушення її прав та законних інтересів не надала.

Виходячи з викладеного, колегія суддів вважає, що позивачками не доведено незаконність набуття права власності на земельну ділянку АДРЕСА_2 , тоді як отримання позивачами дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки формує у особи легітимні очікування щодо набуття у власність цієї земельної ділянки, однак не означає автоматичного прийняття позитивного рішення про її передання у власність чи у користування.

У зв`язку з тим, що відсутні підстави для визнання незаконним і скасування рішення Пісочинської селищної ради від 26 грудня 2011 року, тому як наслідок не підлягає задоволенню вимоги позивачок про скасування Державного акту про право власності серії ЯМ №951140, зареєстрованого за №07754 від 16 жовтня 2012 року, виданого на ім`я ОСОБА_3 .

Відмовляючи у задоволенні вимоги щодо зобов`язання селищної ради відвести їм земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд по фактичному користуванню, суд першої інстанції правильно зазначив, що вирішення питань щодо безоплатної передачі земельних ділянок громадянам належить до виключної компетенції відповідних органів виконавчої влади або органу місцевого самоврядування та не належить до компетенції суду, а відтак суд не повноважний перебирати функції іншого суб`єкта владних повноважень в реалізації відповідних управлінських функцій і вирішенні питань, віднесених до виключної компетенції такого суб`єкта та зобов`язувати його приймати рішення, які входять до його компетенції чи до компетенції іншого органу.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову позивачкам у задоволенні позову.

Доказів на підтвердження того, що до 1965 року спірна земельна ділянка розміром 0,12 га була закріплена за будинком АДРЕСА_1 , позивачками не надано і судом не здобуто, тому їхнє посилання на статтю 1225 ЦК України та статтю 131 ЗК України є помилковим.

Посилання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на те, що погодження меж полягає у тому, щоб суміжнику було запропоновано підписати відповідний акт, але орган уповноважений вирішувати питання про приватизацію ділянки навіть не запропонував та не повідомив суміжних землекористувачів підписати цей акт, колегія суддів відхиляє, з огляду на таке.

Статтею 56 Закону України «Про землеустрій» передбачено, що до складу технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку, включаються матеріали польових геодезичних робіт і план земельної ділянки, складений за результатами кадастрової зйомки.

Відповідно до частини другої статті 198 ЗК України кадастрова зйомка включає, зокрема, погодження меж земельної ділянки з суміжними власниками та землекористувачами.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 580/168/16-ц (провадження № 61-19526сво18) зроблено висновок, що погодження меж є виключно допоміжною стадією у процедурі приватизації земельної ділянки, спрямованою на те, щоб уникнути необов`язкових технічних помилок. Підписання акта погодження меж самостійного значення не має, воно не призводить до виникнення, зміни або припинення прав на земельну ділянку, як і будь-яких інших прав у процедурі приватизації. Непогодження меж земельної ділянки із власником та/або землекористувачем не може слугувати підставою для відмови відповідної місцевої ради в затвердженні технічної документації за умови правомірних дій кожного із землекористувачів чи землевласників. Не надання особою своєї згоди на погодження меж земельної ділянки суміжного землекористувача та/або власника не може бути перешкодою для розгляду місцевою радою питання про передачу земельної ділянки у власність відповідачу за обставин виготовлення відповідної технічної документації. Непідписання суміжним власником та/або землекористувачем акту узгодження меж земельної ділянки саме по собі не є підставою для визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів.

Оскільки судове рішення перевіряється в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія визнає, що рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду без змін.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстав для перерозподілу судових витрат немає.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст.374, ст.375, ст. ст. 381-384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Харківського районного суду Харківської області від 29 жовтня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді О.М. Хорошевський

В.Б. Яцина

Повний текст постанови складено 20 січня 2021 року.