Постанова

Іменем України

18 січня 2021 року

м. Київ

справа № 0827/1712/2012

провадження № 61-1313св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

заявник - ОСОБА_1 ,

особи, які подали апеляційні скарги: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Запорізького апеляційного суду від 11 грудня 2019 року в складі колегії суддів: Гончар М. С., Подліянової Г. С., Кочеткової І. В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів

У лютому 2012 року ОСОБА_1 звернулась до суду в порядку окремого провадження із заявою про встановлення факту користування житловим будинком.

В обґрунтування своєї заяви заявник зазначала, що вона мешкала у будинку АДРЕСА_1 . Вказаний будинок розташований на земельній ділянці площею 620,0 кв. м, де знаходяться будови: житловий будинок - літ. «А», житлова прибудова - літ. «А-1», сарай - літ. «Б», вбиральня - «літ. Б», гаражі - літ. «И», «З», шейка погріба - літ. «пг», паркан - 4, 5.

Вказаний житловий будинок побудований у 1959 році ОСОБА_5 . Згідно з технічним паспортом від 01 липня 2005 року користувачем є ОСОБА_5 , яка за життя не оформила право власності на своє ім`я.

З 2000 року вона мешкала разом з ОСОБА_5 , вела спільне господарство, оплачувала комунальні послуги. 15 січня 2007 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 укладено угоду (домашня), відповідно до якої вона придбала житловий будинок під літ. «А-1» з надвірними спорудами.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 померла. Після її смерті ОСОБА_1 залишилась мешкати у вказаному буднику, з нею мешкає її син ОСОБА_6 та її мати ОСОБА_7 . За весь цей час вона самостійно утримує будинок в належному технічному стані, а також уклала договори на надання комунальних послуг на своє ім`я. Факт її проживання та користування вищеназваним домоволодінням підтверджується довідкою квартального комітету.

З огляду на наведене, ОСОБА_1 просила суд встановити факт користування нею житловим будинком - літ. «А», житловою прибудовою - літ. «А-1», сараєм - літ. «Б», вбиральнею - літ. «Б», гаражами - літ. «И», «З», шейкою погріба - літ. «пг», парканом - 4,5, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 22 березня 2012 року заяву ОСОБА_1 задоволено. Встановлено факт, що ОСОБА_1 з 2007 року проживала та користувалось жилим будинком - літ. «А», житловою прибудовою - літ. «А-1», сараєм - літ. «Б», вбиральнею - літ. «Б», гаражами - «И,З», шейкою погріба - «пг», парканом - 4,5, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 .

Задовольняючи заяву ОСОБА_1 , суд першої інстанції керувався статтями 10-11, 209, 212, 214-215, 256, 259, 294 Цивільного процесуального кодексу України в редакції до 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України 2004 року) та дійшов висновку про те, що обставини, викладені в заяві відповідають дійсності і підтверджені наявними у справі доказами.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції особи, що не приймали участі у цій справі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 подали апеляційні скарги, в яких просили рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове рішення про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_1 про встановлення факту користування житловим будинком в частині користування гаражами під літ. «З та «И», розташованими за адресою: АДРЕСА_1 .

Постановою Запорізького апеляційного суду від 11 грудня 2019 року апеляційні скарги ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 задоволено частково. Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 22 березня 2012 року скасовано. Провадження справі за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту користування житловим будинком закрито.

Приймаючи указану постанову, апеляційний суд виходив із того, що має місце спір між заявником ОСОБА_1 та особами, які не брали участі у цій справі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 і ОСОБА_4 в межах доводів апеляційних скарг виключно з приводу користування гаражами - літ. «И» та «З», розташованими за адресою АДРЕСА_1 , тому враховуючи особливості окремого (непозовного) провадження у цій справі є підстави для скасування рішення суду першої інстанції та залишення заяви ОСОБА_1 без розгляду з огляду на частину четверту статті 315 Цивільного процесуального кодексу України в редакції, чинній з 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України).

Разом з тим, апеляційний суд встановив, що в іншій частині вимог заявника ОСОБА_1 щодо користування нею жилим будинком - літ. «А», житловою прибудовою - літ. «А-1», сараєм - літ. «Б», вбиральнею - літ. «Б», шийкою погребу - літ. «пг», парканом - 4, 5, розташованими на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 по теперішній час, які є самовільними будівлями та спорудами (належні, допустимі докази протилежного (правовстановлюючі документи на останні, зареєстровані у встановленому законом порядку) у матеріалах цієї справи відсутні), фактично має місце спір між ОСОБА_1 та Запорізькою міською радою, як представником інтересів територіальної громади м. Запоріжжя, яка не була залучена до участі у цій справі в якості заінтересованої особи взагалі.

Про що було також прямо зазначено в ухвалі Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 12 грудня 2011 року в іншій цивільній справі окремого провадження № 2-о/248/11 за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: ОП «ЗМБТІ» про встановлення права користування вищезазначеним житловим будинком та будівлями за адресою АДРЕСА_1 , на яку також посилались ОСОБА_2 , ОСОБА_3 і ОСОБА_4 у своїх апеляційних скаргах в обґрунтування останніх у цій справі, та якою вже було відмовлено ОСОБА_1 у відкритті провадження (окремого) у справі за її вищезазначеною тотожною заявою, роз`яснено можливість її звернення з відповідними вимогами в позовному провадженні на загальних підставах.

З огляду на вищенаведене, апеляційний суд дійшов висновку про те, що в силу вимог частини першої статті 377 ЦПК України, оскаржуване рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню в апеляційному порядку з закриттям провадження у справі з підстав, передбачених статтею 255 цього Кодексу.

Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги та позиція інших учасників справи

У січні 2020 року ОСОБА_1 із застосуванням засобів поштового зв`язку подала до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Запорізького апеляційного суду від 11 грудня 2019 року, в якій, з урахуванням уточнень і посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржуване судове рішення апеляційного суду та направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд:

- не звернув увагу на те, що наведені в апеляційних скаргах ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 доводи не містять достатніх правових підстав для залучення їх до участі в справі в якості заінтересованих осіб та розгляду по суті цих скарг;

- не дослідив питання правомірності та можливості оскарження рішення суду першої інстанції апелянтами;

- не врахував висновків Верховного Суду, викладених у постановах: від 10 травня 2018 року у справі № 910/22354/15, від 19 червня 2018 року у справі № 910/18705/17, від 11 липня 2018 року у справі № 911/2635/17, від 06 грудня 2018 року № 910/22354/15, від 12 вересня 2019 року у справах № 905/947/18 та № 905/946/18;

- став на захист майнових прав та інтересів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , яких вони набули внаслідок вчинення адміністративних та кримінальних правопорушень.

У березні 2020 року ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_2 із застосуванням засобів поштового зв`язку подали до Верховного Суду відзиви на касаційну скаргу ОСОБА_1 , в якому зазначили про безпідставність її доводів та правильність висновків апеляційного суду про наявність правових підстав для закриття провадження у справі.

Рух справи у суді касаційної інстанції

У січні 2020 року касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Запорізького апеляційного суду від 11 грудня 2019 року передано на розгляд судді-доповідачу Гулейкову І. Ю.

Ухвалою Верховного Суду від 27 січня 2020 року касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без руху для усунення недоліків до 27 лютого 2020 року, але не більше десяти днів з дня вручення цієї ухвали, зокрема запропоновано заявнику уточнити прохальну частину касаційної скарги.

У лютому 2020 року ОСОБА_1 із застосуванням засобів поштового зв`язку подала до Верховного Суду уточнену редакцію касаційної скарги.

Ухвалою Верховного Суду від 24 лютого 2020 року, після усунення недоліків касаційної скарги, відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Запорізького апеляційного суду від 11 грудня 2019 року, витребувано матеріали цивільної справи № 0827/1712/2012 із Шевченківського районного суду м. Запоріжжя, надано учасникам справи строк на подання відзивів на касаційну скаргу.

У березні 2020 року матеріали справи № 0827/1712/2012 надійшли до Верховного Суду.

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» (далі - Закон № 460-ІХ).

Відповідно до пункту 2 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону

№ 460-ІХ касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Оскільки касаційна скарга ОСОБА_1 подана до Верховного Суду у січні 2020 року, то вона підлягає розгляду в порядку та за правилами ЦПК України в редакції чинній на час її подання, тобто до 08 лютого 2020 року.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України (у редакції, чинній на дату подання касаційної скарги) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Частиною першою статті 400 ЦПК України (у редакції, чинній на дату подання касаційної скарги) передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, а постанова апеляційного суду - без змін, з огляду на таке.

Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права

Звертаючись до суду із заявою про встановлення факту користування житловим будинком, ОСОБА_1 посилалася на те, що вона мешкала у будинку АДРЕСА_1 . Вказаний будинок розташований на земельній ділянці площею 620,0 кв. м, де знаходяться будови: житловий будинок - літ. «А», житлова прибудова - літ. «А-1», сарай - літ. «Б», вбиральня - «літ. Б», гаражі - літ. «И», «З», шейки погріба - літ. «пг», паркан - 4, 5.

Цей житловий будинок був побудований у 1959 році ОСОБА_5 . Згідно з технічним паспортом від 01 липня 2005 року користувачем є ОСОБА_5 , яка за життя не оформила право власності на своє ім`я.

З 2000 року вона мешкала разом з ОСОБА_5 , вела спільне господарство, оплачувала комунальні послуги. 15 січня 2007 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 була укладена угода (домашня), по якій вона придбала житловий будинок під літ. «А-1» з надвірними спорудами.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 померла. Після її смерті ОСОБА_1 залишилась мешкати у вказаному буднику, з нею мешкає її син ОСОБА_6 та її мати ОСОБА_7 . За весь цей час вона самостійно утримує будинок в належному технічному стані, а також уклала договори на надання комунальних послуг на своє ім`я.

Відповідно до частини першої статті 234 ЦПК України 2004 року окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Згідно з частиною першою статті 256 ЦПК України 2004 року суд розглядає справи про встановлення факту: родинних відносин між фізичними особами; перебування фізичної особи на утриманні; каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з ім`ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.

Відповідно до частини другої статті 256 ЦПК України 2004 року у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо з заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи, - залишає заяву без розгляду (частина четверта статті 256 ЦПК України 2004 року).

Аналогічні норми містяться і у статтях 293, 315 ЦПК України у чинній редакції.

Разом з тим, відповідно до статті 377 ЦПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Апеляційний суд, дослідивши наявні у справі докази та надавши їм належну оцінку, правильно виходив із того, що фактично має місце спір між заявником у цій справі ОСОБА_1 та особами, які не брали участі у цій справі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 і ОСОБА_4 в межах доводів апеляційних скарг виключно з приводу користування гаражами - літ. «И» та «З», розташованими за адресою: АДРЕСА_1 , тому, враховуючи особливості окремого (непозовного) провадження у цій справі, є підстави для скасування рішення суду першої інстанції та залишення заяви ОСОБА_1 про встановлення факту користування житловим будинком без розгляду на підставі частини четвертої статті 315 ЦПК України (аналог частини четвертої статті 256 ЦПК України 2004 року).

Разом з тим, апеляційний суд обґрунтовано встановив, що в іншій частині вимог заявника ОСОБА_1 щодо користування нею жилим будинком під літ. «А», житловою прибудовою літ. «А-1», сараєм - літ. «Б», вбиральнею - літ. «Б», шийкою погребу - літ. «пг», парканом - 4,5, розташованими на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 по теперішній час, які є самовільними будівлями та спорудами (належні, допустимі докази протилежного (правовстановлюючі документи на останні, зареєстровані у встановленому законом порядку) у матеріалах цієї справи відсутні), фактично має місце спір між ОСОБА_1 та Запорізькою міською радою, як представником інтересів територіальної громади м. Запоріжжя, яка не була залучена до участі у цій справі в якості заінтересованої особи взагалі.

Ці обставини також були встановлені в ухвалі Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 12 грудня 2011 року в іншій цивільній справі окремого провадження № 2-о/248/11 за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: ОП «ЗМБТІ» про встановлення права користування вищезазначеним житловим будинком та будівлями за адресою: АДРЕСА_1 , на яку також посилались ОСОБА_2 , ОСОБА_3 і ОСОБА_4 у своїх апеляційних скаргах в обґрунтування останніх у цій справі, та якою вже було відмовлено ОСОБА_1 у відкритті провадження (окремого) у справі за її вищезазначеною тотожною заявою, роз`яснено можливість її звернення з відповідними вимогами в позовному провадженні на загальних підставах.

Тому, апеляційний суд дійшов правильного висновку про те, що в силу вимог частини першої статті 377 ЦПК України, оскаржуване рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню в апеляційному порядку з закриттям провадження у справі з підстав, передбачених статтею 255 цього Кодексу.

Доводи касаційної скарги про те, що апеляційний суд не врахував висновків Верховного Суду, викладених у постановах: від 10 травня 2018 року у справі № 910/22354/15, від 19 червня 2018 року у справі № 910/18705/17, від 11 липня 2018 року у справі № 911/2635/17, від 06 грудня 2018 року № 910/22354/15, від 12 вересня 2019 року у справах № 905/947/18 та № 905/946/18, є необґрунтованими, оскільки у наведених заявником постановах Верховного Суду та оскаржуваних судових рішеннях встановлено різні фактичні обставини справ.

Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти лише такі рішення, де аналогічними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Зокрема, постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 11 липня 2018 року прийнята у справі № 911/2635/17 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Сонячний квартал» до Броварської міської ради Київської області про визнання незаконним та скасування рішення відповідача щодо надання земельних ділянок у користування.

А у справі, що переглядається предметом розгляду є заява ОСОБА_1 про встановлення факту користування житловим будинком.

Аргументи касаційної скарги про те, що наведені в апеляційних скаргах ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_2 доводи не містять достатніх правових підстав для залучення їх до участі в справі в якості заінтересованих осіб та розгляду по суті їх апеляційних скарг, є безпідставними, оскільки спростовуються змістом вказаних апеляційних скарг та доданими до них доказами.

Інші наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують правильність висновків апеляційного суду, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині оскаржуваної постанови апеляційного суду та зводяться до незгоди заявника з цим оскаржуваним судовим рішенням.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (§ 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України», заява № 63566/00).

При цьому Верховний Суд враховує, що, як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30).

Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії», заява № 49684/99).

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а постанова апеляційного суду - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Щодо розподілу судових витрат

Статтею 416 ЦПК України передбачено, що постанова суду касаційної інстанції складається, в тому числі із розподілу судових витрат.

Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено, то підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України (у редакції, чинній на дату подання касаційної скарги), Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Запорізького апеляційного суду від 11 грудня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:І. Ю. Гулейков

О. В. Ступак

Г. І. Усик