ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 554/5458/21 Номер провадження 22-ц/814/2485/21Головуючий у 1-й інстанції Чуванова А. М. Доповідач ап. інст. Карпушин Г. Л.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 листопада 2021 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого (судді-доповідача): Карпушина Г.Л., суддів: Бутенко С.Б., Гальонкіна С.А., при секретарі судового засідання: Бродській В.О., -

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою Державного підприємства «Харківський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою», в інтересах якого апеляційну скаргу подано адвокатом Павловим Кирилом Дмитровичем на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 10 серпня 2021 року (ухвалене суддею Чувановою А.М., повний текст рішення складено суддею 16 серпня 2021 року) у справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Державного підприємства «Харківський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» про стягнення заборгованості із заробітної плати, -

В С Т А Н О В И В :

У червні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Державного підприємства «Харківський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» про стягнення заборгованості із заробітної плати, в якому просила стягнути з Державного підприємства «Харківський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» на її користь заборгованість по заробітній платі в розмірі 33290,64 гривень.

В обґрунтування вимог позивач зазначила, що її було призначено на посаду бухгалтера відділу «Бухгалтерія» Полтавської регіональної філії Державного підприємства «Харківський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» 21.08.2020 року, згідно з наказом №21-ОС від 20.08.2020 року в порядку переведення із Державного підприємства «Полтавський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою». 19.04.2021 року ОСОБА_1 було звільнено із посади бухгалтера відділу «Бухгалтерія» Полтавської регіональної філії Державного підприємства «Харківський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» за угодою сторін, про що було зроблено запис в трудовій книжці. Станом на 20.04.2021 року ідентифікаційний код філії 43588119 в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підрпиємців та громадських формувань вже був відстуній через ліквідацію філії головним підприємством. За час перебування у трудових відносинах із відокремленим підрозділом відповідача станом на 19.04.2021 року позивачу була нарахована, але не виплачена заробітна плата у розмірі 33290,64 гривень, з якої 4431,81 гривень становить компенсація за невикористану щорічну відпустку. Наявність та розмір заборгованості із зарплати та компенсації за невикористану відпустку підтверджується довідкою №01-21/160 від 19.04.2021 року.

Ухвалою суду від 10.08.2021 року провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Харківський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» про стягнення заборгованості із заробітної плати було закрито в частині позовних вимог ОСОБА_1 до Державного підприємства «Харківський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» про стягнення заборгованості із заробітної плати в сумі 3957,49 гривень.

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 10 серпня 2021 року позов ОСОБА_1 до Державного підприємства «Харківський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» про стягнення заборгованості із заробітної плати задоволено.

Стягнуто з Державного підприємства «Харківський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі в сумі 29333,15 гривень.

Стягнуто з Державного підприємства «Харківський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» на користь держави судовий збір в сумі 908 гривень.

З вказаним рішенням суду не погодилось Державне підприємство «Харківський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою», в інтересах якого апеляційну скаргу подано адвокатом Павловим Кирилом Дмитровичем, в якій прохав скасувати рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 10 серпня 2021 року та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити. Апелянт вважає, що рішення суду першої інстанції є незаконним, необґрунтованим та таким, що приянято з порушенням норм матеріального та процесуального права.

В обгрунтування доводів апеляційної скарги вказує на те, що у відзиві на позовну заяву відповідач зазначив, що дійсна загальна сума заборгованості із невиплаченої заробітної плати та розміру компенсації за невикористану відпустку перед ОСОБА_1 становить 25 325,83 грн. з урахуванням відрахувань до сплати обов?язкових платежів та зборів. Також, судом першої інстанції при розгляді справи залишено поза увагою доводи відповідача щодо порушення процедури прийняття наказів Полтавської регіональної філії ДП«Харківський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» від 26.03.2021 №27-ос та від 15.04.2021 №43-ос відповідно до яких ОСОБА_1 було нараховано одноразову надбавку до посадового окладу за інтенсивність праці та особливий характер роботи за березень і квітень 2021 року у сумі 2757,27 грн та у сумі 1378,64 грн відповідно. В результаті чого, суд першої інстанції дійшов неправильних висновків щодо чинності таких наказів, а отже це ставить під сумнів правильність розрахованої позивачем заборгованості з невиплаченої заробітної плати. Крім того, зазначив, що судом першої інстанції порушено норми Кодексу Законів про працю України, ЗУ «Про оплату плаці» та ЗУ «Про колективні договори і угоди». Посилається на те, що директором підприємства не закріплювалися за ОСОБА_1 виконання особливих завдань та функцій, а також не погоджувалися і не доручалися їй особливо важкі роботи. Крім того, вищевказаними наказами жодним чином не обгрунтовано в чому саме полягала інтенсивність праці та особливий характер робіт ОСОБА_1 у березні-квітні 2021 року. Також, вказані накази директором підприємства не погоджувалися, отже вони є нечинними. Вказує, що судом першої інстанції взагалі не надано правової оцінки сумі заборгованості, яка підлягає сплаті ОСОБА_1 за невикористану відпустку та проігноровано вимоги КМУ від 08.02.1995 №100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» чим порушено норми матеріального права.

Відзив на апеляційну скаргу від позивача до суду апеляційної інстанції не надходив.

Судове засідання проводилося в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, без повідомлення сторін згідно положень передбачених ч.13 ст.7 ЦПК України, та ч.1ст. 369 ЦПК України, з дотриманням принципу гласності судового процесу та забезпеченням сторонам права на своєчасне та повне отримання інформації про хід та результати розгляду справи.

Колегія суддів, заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи та мотиви апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

У відповідності з ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно вимог ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно ч.1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, що ОСОБА_1 з 21.08.2020 року працювала на посаді бухгалтера відділу «Бухгалтерія» Полтавської регіональної філії Державного підприємства «Харківський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою», з якої звільнена 19.04.2021 року за угодою сторін на підставі п.1 ст.36 КЗпП України (а.с.8-17 трудова книжка, а.с.19 наказ про звільнення).

Наказом №20 від 19.04.2021 року припинено Полтавську регіональну філію Державного підприємства «Харківський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою», шляхом її ліквідації (а.с.22 наказ).

В день звільнення з позивачем не було проведено розрахунок, існувала заборгованість у розмірі 33290,64 гривень (а.с.21 довідка відповідача). У зв`язку з частковою виплатою заробітної плати, згідно виписки з карткового рахунку позивача від 01.07.2021 року виплачено ОСОБА_1 2000,00 грн та 1957,49 грн, невиплаченою залишилась заборгованість по заробітній платі в розмірі 29333,15 гривень.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що для відновлення порушених прав та захисту законних інтересів позивача, стягнути з відповідача на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі в сумі 29333,15 гривень.

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин.

Згідно ст. 43 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до частин першої, другої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов?язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Вимогами статті 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред?явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до частини першої статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Виплата працівникові середнього заробітку за час затримку розрахунку при звільненні є формою матеріальної відповідальності роботодавця, яка виникає у випадку вчинення ним порушення норм трудового законоадвства. Тягар відсутності вини у вчиненні такого порушення покладається на роботодавця.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; при невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Таким чином, обов?язковою умовою для виплати власником або уповноваженим органом середнього заробітку звільненому працівнику за весь час затримки виплати розрахункових являється наявність вини роботодавця.

Так, з наданих матеріалів справи вбачається, що в день звільнення з позивачем не було проведено розрахунок, існувала заборгованість у розмірі 33290,64 гривень (а.с.21 довідка відповідача). У зв?язку з частковою виплатою запробітної плати, згідно виписки з карткового рахунку позивача від 01.07.2021 року виплачено ОСОБА_1 2000,00 грн та 1957,49 грн, тобто невиплаченою залишилась заборгованість по заробітній платі в розмірі 29333,15 гривень.

Виходячи з викладеного суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що для відновлення порушених прав та захисту законних інтересів позивача, з відповідача на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню заборгованість по заробітній платі в сумі 29333,15 гривень.

Матеріалами справи встановлено, що відповідач фактично частково визнав позовні вимоги ОСОБА_1 . Однак, при розгляді справи у суду відсутні дані, які б спростовували посилання позивача на наявність саме такого розміру заборгованості по заробітній платі, яка залишається невиплаченою відповідачем.

Разом з цим, місцевий суд вірно зазначив, що вiдсутнiсть фiнансово-господарської дiяльностi або коштiв у роботодавця не виключає його вини в невиплатi належних звiльненому працiвниковi коштiв та не звiльняє роботодавця вiд вiдповiдальностi, передбаченої ст.117 КЗпП України (правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 03 липня 2013 року № 6-64цс13). Відповідач як юридична особа і господарюючий суб`єкт повинен таким чином організовувати виробництво, щоб бути спроможним виплатити зарплату своїм працівникам, щонайменше тим, що звільнилися з роботи.

Доводи відповідача щодо неправомірності нарахування частини заборгованості є необґрунтованими, оскільки нарахування проводилися уповноваженим органом відповідно до внутрішніх наказів, які є чинними. Позивачем будь-яких недобросовісних дій, які б сприяли даному факту не вживалися. Законість вказаних наказів не є предметом розгляду справи, а тому доводи відповідача в цій частині є необґрунтованими.

Приведені в апеляційній скарзі доводи про те, що суд не дав оцінки наданих сторонами доказам не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці.

Відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Крім цього, зазначене також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно братидо уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).

Тому, вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджені письмовими матеріалами справи та поясненнями учасників процесу.

За таких обставин, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, а тому задоволенню вони не підлягають.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстав для перерозподілу судових витрат за перегляд справи у апеляційному порядку не вбачається.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, Полтавський апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Державного підприємства «Харківський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою», в інтересах якого апеляційну скаргу подано адвокатом Павловим Кирилом Дмитровичем залишити без задоволення.

Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 10 серпня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови виготовлено 19 листопада 2021 року.

Головуючий суддя : __________________ Г.Л. Карпушин

Судді: _______________ С.Б. Бутенко_______________ С.А. Гальонкін