ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 532/690/21 Номер провадження 22-ц/814/2216/21Головуючий у 1-й інстанції Мороз Т. М. Доповідач ап. інст. Абрамов П. С.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 листопада 2021 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Головуючого судді: Абрамова П.С.

Суддів: Кривчун Т.О., Чумак О.В.,

за участю секретаря судового засідання: Міщенко Я.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Кобеляцького районного суду Полтавської області від 14 липня 2021 року,

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Відділ з питань надання адміністративних послуг та державної реєстрації Кобеляцької районної державної адміністрації Полтавської області, про визнання майна об`єктом спільної сумісної власності та поділ спільного майна подружжя

УСТАНОВИВ:

короткого змісту позовних вимог і рішення суду першої інстанції

У березні 2021 року позивач ОСОБА_1 завернулась до суду із вказаним позовом, відповідно до якого прохала визнати об`єктом права спільної сумісної власності вартість поліпшення будинку за адресою АДРЕСА_1 та стягнути з відповідача ОСОБА_2 на її користь вартість в спільному майні подружжя в сумі 61 393,50 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказувала, що з відповідачем вони перебували у зареєстрованому шлюбі з 21.08.1999 по 01.06.2020, який між ними було розірвано на підставі рішення суду.

Під час шлюбу вони проживали у будинку за адресою АДРЕСА_1 .

Вказаний житловий будинок є особистою приватною власністю відповідача, оскільки набутий у порядку спадкування: Ѕ частина - на підставі свідоцтва про право власності за заповітом від 25.04.2000 після смерті ОСОБА_3 , що померла ІНФОРМАЦІЯ_1 ; Ѕ частина - на підставі свідоцтва про право власності за заповітом від 12.11.2002 після смерті ОСОБА_4 , що померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .

За час спільного проживання була проведена реконструкція вказаного будинку з добудовою приміщень: кухні та санвузла.

У зв`язку із ремонтно-будівельними роботами загальна та житлова площі будинку збільшились: загальна площа будинку змінилась з 46 кв.м. на 62,7 кв.м., житлова - з 20,4 кв. на 42,8 кв.м.

На підставі проведеного на замовлення позивача оціночно-будівельного дослідження будинку № 12-21 від 16.03.2021, нею було установлено, що ринкова вартість садиби збільшилась з 95 477,00 грн. до 218 264,00 грн. на різницю - 122 787,00 грн.

Позивач вказувала, що вартість будинку, отриманого відповідачем у порядку спадкування (95 477 грн.) не підлягає розподілу, проте зроблені під час сумісного проживання поліпшення підлягають розподілу між ними як подружжям у порядку статті 60 СК України.

Вважає, що різниця між вартістю успадкованого відповідачем майна та вартістю будинку після реконструкції підлягає розподілу між ними в рівних частинах. Тобто, сума 122 787,00 грн. є сумісно нажитим майном, а тому прохала стягнути з відповідача на її користь 61 393,50 грн.

Рішенням Кобеляцького районного суду Полтавської області від 14 липня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.

короткого змісту вимог апеляційної скарги

Із вказаним рішенням не погодилась позивач ОСОБА_1 та оскаржила його в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі прохає рішення Кобеляцького районного суду Полтавської області від 14 липня 2021 року скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги, а саме: визнати об`єктом права спільної сумісної власності вартість поліпшення будинку за адресою АДРЕСА_1 та стягнути з відповідача ОСОБА_2 на її користь 61 393,50 грн., а також понесені судові витрати.

узагальнених доводів особи, яка подала апеляційну скаргу

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 вказувала, що не погоджується з рішенням суду першої інстанції.

Зазначала, що судом не було взято до уваги надані нею докази, зокрема проігноровано пояснення щодо обставин 2005-2017 року про те, що за час спільного проживання з відповідачем вона тяжко працювала, утримуючи господарство (худобу); разом з відповідачем займались реалізацією сільськогосподарської продукції та виручені грошові кошти витрачали на будівельні матеріали, якими поліпшували житловий будинок відповідача за адресою АДРЕСА_1 . Площа будинку у зв`язку із цим значно збільшилась і факт цього не спростований відповідачем.

Суд безпідставно зазначив, що вона не надала первинних документів про придбання будівельних матеріалів та договорів про надання ремонтних послуг, оскільки вона не просила у позові визнати за нею право власності на будівельні матеріали.

Також, суд не взяв до уваги пояснення свідків ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про те, що вона брала участь у здійсненні реконструкції будинку, покази яких відповідач підтвердив, та безпідставно відхилив висновок експерта № 12-21 від 16.03.2021, пославшись що він складений без внутрішнього обстеження. Даний висновок складений на підставі документів і зовнішнього обстеження будинку.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 додатково вказувала, що об`єктом поділу майна, в даному випадку, є витрати на поліпшення будинку, що складаються з витрат на будівельні матеріали та проведення будівельних робіт.

узагальнених доводів та заперечень інших учасників справи

13.09.2021 на електронну адресу суду від представника відповідача надійшла відповідь на відзив.

Відповідач прохав апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення Кобеляцького районного суду Полтавської області від 14 липня 2021 року без змін.

Вважає, що рішення суду першої інстанції винесене судом з дотриманням норм матеріального та процесуального права, з повним встановленням всіх обставин, які мають значення для справи Судом надано належну оцінку доказам, зазначивши, зокрема, що покази свідків є неналежними доказами, а інші письмові докази (документи на придбання будівельних матеріалів, договорів на проведення ремонтних робіт, тощо) не надані позивачем; висновок оціночно-будівельного дослідження № 12-21 від 16.03.2021 не підтверджує участь позивачки у поліпшенні будинку та зроблений без внутрішнього обстеження будинку.

Згідно з даними Державного реєстру прав власності на нерухоме майно за відповідачем зареєстровано право власності на житловий будинок загальною площею 46 кв.м., житловою - 20,4 кв.м., однак через добудову санвузла, кухні та коридору будинок втратив тотожність з тим, на який за відповідачем визнано право власності, а тому він є самочинним будівництвом і не може бути об`єктом права спільної сумісної власності.

встановлених судом першої інстанції та неоспорених обставин, а також обставин, встановлених судом апеляційної інстанції, і визначених відповідно до них правовідносин; доводів, за якими суд апеляційної інстанції погодився або не погодився з висновками суду першої інстанції; мотивів прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного учасниками справи в апеляційній скарзі та відзиві на апеляційну скаргу;

Місцевим судом вірно установлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 21.08.1999 по 01.06.2020, який між ними було розірвано на підставі рішення Кобеляцького районного суду Полтавської області № 532/329/20 від 01.06.2020 року, що набрало законної сили 07.08.2020.

З Витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 108142147 від 19.12.2017 вбачається, що під час перебування у шлюбі ОСОБА_2 набув право власності на житловий будинок з господарчими та побутовими спорудами загальною площею 46 кв.м, житловою площею 20,4 кв.м за адресою АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом серії та номер ВАВ № 307345, реєстровий номер № 1-3079, виданого 12.11.2002 Кобеляцькою державною нотаріальною контрою, та свідоцтва про право на спадщину за заповітом, серія та номер АВК № 346818, реєстровий номер № 1316, виданого 25.04.2000 Кобеляцькою державною нотаріальною конторою (а.с. 20-22).

Дані обставини підтверджені письмовими доказами у справі та визнаються учасниками справи (а.с. 10, 21).

Вказаний житловий будинок, набутий відповідачем у порядку спадкування, а тому є його особистою приватною власністю.

Під час шлюбу сторони проживали в зазначеному будинку та здійснили будівельні роботи, спрямовані на покращення житлово-побутових умов.

Згідно з технічними паспортами на житловий будинок від 06.04.2000 (а.с. 23-25) та від 15.01.2019 (а.с. 17-19) вбачається, що внаслідок реконструкції будинку, а саме перебудови сіней (літ. І) в санвузол (1-2), та добудови коридору (1-1) та кухні (1-6) загальна та житлова площі будинку збільшились (загальна - з 46 кв. м. на 62,7 кв. м., житлова - з 20,4 кв. на 42,8 кв. м.).

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог місцевий суд дійшов висновку про те, що проведена реконструкція житлового будинку є самочинною, без належних дозволів та з порушенням встановленого законом порядку та не призводить до виникнення права власності на неї і не може бути об`єктом права спільної сумісної власності. Також, місцевий суд дійшов висновку, що позивачем у справі не доведено належними доказами свою участь у поліпшенні спірного будинку, внаслідок чого його вартість істотно збільшилася.

Апеляційний суд вважає висновки місцевого суду такими, що відповідають вимогам матеріального та процесуального права.

Відповідно до пункту 1 розділу VII Прикінцевих положень Сімейного Кодексу України цей Кодекс набуває чинності одночасно з набуттям чинності ЦК України, тобто з 1 січня 2004 року, й до сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набуття ним чинності.

Частиною першою статті 24 КпШС України передбачено, що майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного із них.

Відповідно до статті 25 КпШС України (чинного на час виникнення спірних правовідносин), якщо майно, яке було власністю одного з подружжя, за час шлюбу істотно збільшилося у своїй цінності внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружися або їх обох, воно може бути визнане судом спільною сумісною власністю подружжя.

Положеннями статті 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Якщо один із подружжя своєю працею і (або) коштами брав участь в утриманні майна, належного другому з подружжя, в управлінні цим майном чи догляді за ним, то дохід (приплід, дивіденди), одержаний від цього майна, у разі спору за рішенням суду може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 62 СК України).

Суд першої інстанції, посилаючись на статтю 62 СК України та правову позицію Великої Палати Верховного Суду у постанові від 22.09.2020 справа № 214/6174/15-ц, виходив з того, що позивачкою не доведено належними і достатніми доказами у справі істотного збільшення вартості будинку і саме внаслідок вкладення нею власних коштів та трудової діяльності, тобто підстав, передбачених статтею 62 СК України, для визнання спірного об`єкта спільною сумісною власністю подружжя, в тому числі визнання об`єктом спільної сумісної власності і вартість поліпшення будинку.

Зазначені висновки місцевого суду є законними та обґрунтованими.

Місцевий суд вірно встановив, що проведена реконструкція житлового будинку є самочинною.

Самочинно збудоване нерухоме майно не є об`єктом права власності, а тому не може бути предметом поділу (виділу) згідно з нормами статей 364, 367 ЦК України.

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах від 04 грудня 2013 року у справі № 6-130цс13, від 30 вересня 2015 року у справі № 6-286цс15 та Верховним Судом у постанові від 06 березня 2019 року у справі № 61-44133св18.

За змістом частини першої статті 376 ЦК України самочинним вважається будівництво жилого будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво, або відведена не для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту, або з істотним порушенням будівельних норм і правил.

Отже, виходячи зі змісту цієї норми, самочинним є будівництво об`єкта нерухомого майна за наявності будь-якої із зазначених умов.

Наслідком самочинного будівництва є те, що в особи, яка його здійснила, не виникає права власності на нього як на об`єкт нерухомості (частина друга статті 376 ЦК України).

У розумінні частини першої статті 376 ЦК України самочинним будівництвом є не тільки новостворений об`єкт, а й об`єкт нерухомості, який виник у результаті реконструкції, капітального ремонту, перебудови, надбудови вже існуючого об`єкта, здійснених без одержаного дозволу місцевих органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, розробленої та затвердженої в установленому порядку проектної документації, дозволу на виконання будівельних робіт, наданого органами архітектурно-будівельного контролю, оскільки внаслідок таких дій об`єкт втрачає тотожність із тим, на який власником (власниками) отримано право власності. Усі об`єкти нерухомого майна, які зведені після одержання акту приймання в експлуатацію, незалежно від того, значились вони до одержання акту приймання в проектній документації чи ні, вважаються самочинними (пункт 3.4.1 Методичних рекомендацій з питань технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, затверджених наказом Держжитлокомунгоспу України від 05 вересня 2003 року № 146.

При цьому, за змістом частини першої статті 376 ЦК України правила про самочинне будівництво і його наслідки поширюються на всі випадки будівництва (реконструкції) всіх типів будівель, споруд та іншого нерухомого майна.

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що не підлягають поділу (виділу) об`єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об`єкти нерухомого майна.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно із частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Місцевий суд вірно встановив, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі та проживали в будинку, який є особистою власністю відповідача у справі, за адресою буд. АДРЕСА_1 з 1999 року.

Позивач у справі вказувала, що за час спільного проживання за рахунок ведення спільного господарства вони, як подружжя, виручили спільні грошові кошти та витратили на поліпшення будинку відповідача (придбання будівельних матеріалів, проведення ремонтних робіт для добудови приміщень (кухні, санвузлу).

Спільні витрати, сума яких за розрахунком позивача становить різницю вартості будинку до реконструкції та після (122 787,00 грн.), позивач вважає спільним майном подружжя та прохала поділити ці кошти на загальних підставах у порядку статті 60 СК України.

Такі вимоги позивача є безпідставними та не ґрунтуються на вимогах закону з огляду на наступне.

У період шлюбу позивач проживала з відповідачем у будинку, що не є майном набутим під час шлюбу, тобто не є спільним майном подружжя, користувались житловим приміщенням, який, у подальшому перейшов в особисту власність відповідача.

Відповідно до положень статті 156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Повнолітні члени сім`ї власника зобов`язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту.

Право вимагати стягнення витрат на проведення ремонту будівлі, що належить власникові, у членів сім`ї власника виникає лише у випадку, якщо їх затрати на ремонт жилого приміщення перевищували покладений на них статтею 156 ЖК Української РСР обов`язок.

Матеріали справи не містять жодних доказів, які б свідчили, що витрати, які були понесені на поліпшення умов проживання в житловому будинку перевищували покладений на позивачку статтею 156 ЖК Української РСР обов`язок.

Здійснені ремонтно-будівельні роботи є невід`ємною частиною будинку та не є окремим об`єктом спільної сумісної власності подружжя, в тому числі і вартість цього ремонту.

Вказані висновки відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду від 23 вересня 2020 року у справі № 441/1820/12 (провадження № 61-10072св18), в постанові від 03 червня 2020 року у справі № 722/1882/16-ц, в постанові від 12 травня 2020 року у справі № 243/5477/15-ц (провадження № 61-46081св18).

Доводи апеляційної скарги про те, що позивачка проживала з відповідачем тривалий час, тяжко працювала, тримаючи худобу та птицю, а виручені від реалізації сільськогосподарської продукції грошові кошти вони спрямовували на реконструкцію будинку, не підтверджують факт того, що витрачені на ремонт будинку грошові кошти перевищували покладений на позиваку обов`язок по утриманню майна.

Не є таким доказом і покази свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , які надали свідчення що дійсно позивачка брала участь у реконструкції будинку.

Висновок судового експерта Маківського М.В. № 12-21 від 16.03.2021 року про визначення ринкової вартості садиби в АДРЕСА_1 (а.с. 10-16), містить лише дані щодо вартості будинку до реконструкції та вартості будинку після реконструкції. Даний висновок експертизи не містить жодних фактичних даних, які б давали підстави для висновку щодо понесених сторонами витрат на це будівництво, а вартість будинку не є таким показником.

Ані в ході розгляду справи в місцевому суді, ані в апеляційній скарзі позивачкою не наведено жодних доказів, які б спростували висновки місцевого суду, що проведена реконструкція будинку не є самочинною, та здійснювалася у відповідності з вимогами закону.

Таким чином, доводи апеляційної скарги висновків місцевого суду не спростували.

висновків за результатами розгляду апеляційної скарги з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції

Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи те, що рішення місцевого суду ухвалене з дотриманням вимог матеріального та процесуального права, підстави для його зміни чи скасування відсутні.

Оскільки в задоволенні апеляційної скарги необхідно відмовити, а рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін, підстави для відшкодування судових витрат, понесених позивачем під час розгляду справи, відсутні.

Керуючись п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Кобеляцького районного суду Полтавської області від 14 липня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня її проголошення, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції, яким є Верховний Суд.

Головуючий суддя П.С. Абрамов

Судді

Т.О. Кривчун

О.В. Чумак