Справа № 367/1890/21
Провадження №2/367/3860/2021
РІШЕННЯ

Іменем України

28 вересня 2021 року Ірпінський міський суд Київської області у складі:

головуючого - судді Кравчук Ю.В.,

за участю:

секретаря судових засідань - Бичок Т.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Ірпені цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Служба миттєвого кредитування» про визнання кредитного договору недійсним,-

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ТОВ «Служба миттєвого кредитування» про визнання кредитного договору недійсним. В обґрунтування позову зазначила, що 10 червня 2019 року між нею та ТОВ «Служба миттєвого кредитування» був укладений договір кредиту № 794 на підставі типової форми договору, запропонованої кредитором (договір в електронній формі). Згідно укладеного договору кредитор зобов`язався надати споживчий кредит в сумі 4001 (чотири тисячі одну) гривню, а споживач повернути кредит та сплатити відсотки за користування. Згідно інформації, що була надана в особистому кабінеті кредит надається строком на 16 (шістнадцять) днів. Вищевказаний договір має форму Заяви - анкети для отримання кредиту. На сайті компанії відсутня інформація про кредитний договір (публічний договір), точний розмір відсотків під які отримувався кредит в договорі зазначений не чітко, а також дата закінчення вищевказаного договору відрізняється від дати, що вказана в особистому кабінеті. Для врегулювання ситуації що склалася 26 вересня 2020 року ОСОБА_1 звернулася до компанії ТОВ «Служба миттєвого кредитування» про надання договору та розрахунок заборгованості за споживчим кредитом. У відповідь отримала розрахунок , що взагалі не відповідав інформації в особистому кабінеті. 06 листопада 2020 року ОСОБА_1 звернулася з письмовою заявою до Національного Банку України щодо врегулювання наступної ситуації. Згідно відповіді НБУ - ТОВ «Служба миттєвого кредитування» вбачаються ознаки порушення в частині нарахування відсотків, а також ТОВ «Служба миттєвого кредитування» повідомили що в неї відкрито одночасно п`ять договорів на різні суми з різними датами на загальну суму 4800 (чотири тисячі вісімсот) гривень з різними датами та термінами користування.

ОСОБА_1 стверджує, що сума заборгованості за договором №794 від 10 червня 2019 року на даний час становить: 111 011 (сто одинадцять тисяч одинадцять) гривень, що в рази перевищує тіло кредиту та суперечить ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів». На рахунок компанії ОСОБА_1 було здійснено оплати: в загальній сумі 4 700 (чотири тисячі сімсот) гривень.

Зазначає, що підписання договору про надання кредиту стало наслідком чисельного порушення норм чинного законодавства та прав позичальника, як споживача кредитної послуги, з боку ТОВ «Служба миттєвого кредитування», невиконання переддоговірної роботи з позичальником, зміст правочину суперечить чисельним нормам законодавства України.

ОСОБА_1 посилаючись на п. 6 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів», вказує, що у разі коли зміна положення або визнання договору недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача,договір можу бути визнаним недійсним у цілому.

Зазначає також, що несправедливими є умови які стосуються нарахування пені та штрафів, зазначає також, що зміст спірного договору суперечить частині 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки ні перед укладенням договору, ні протягом його дії відповідач не повідомив позивача у письмовій формі про умови надання кредиту, та не надав в повному обсязі інформації про умови кредитування, як того вимагає Закон, позивач стверджує, що між сторонами не укладався договір в письмовій формі, як це вимагається положеннями Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), Законів України «Про споживче кредитування», «Про електронну комерцію», «Про електронні довірчі послуги». Вказує, що позивач не підписував ані фізично, ані накладанням електронного цифрового підпису жодного кредитного договору, а також заяви про прийняття такої пропозиції в електронній формі. Отже, він не висловив свого волевиявлення на укладання цього договору згідно з ч. 3 ст. 203 ЦК України.

На підставі викладеного позивач просить визнати недійсними кредитні договори № 794 від 10 червня 2019 року, та договори № 125 від 10 червня 2019 року, №757 від 10 липня 2019 року, №499 від 11 липня 2019 року, №300 від 20 липня 2019 року. Зобов`язати TOB «Служба миттєвого кредитування» прийняти у ОСОБА_1 суму залишкової заборгованості. Надати ОСОБА_1 додатковий термін для повернення/перерахунку коштів на розрахунковий рахунок TOB «Служба миттєвого кредитування» сум залишкової заборгованості

Ухвалою Ірпінського міського суду Київської області від 04 червня 2021 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі в спрощеному порядку, встановлено учасникам справи строки для подання заяв по суті справи.

12 травня 2021 року від ТОВ «Служба миттєвого кредитування» в особі директора ОСОБА_2 надійшов відзив на позовну заяву в якій ОСОБА_2 із позовом не погодилася, зазначила про те, що між ТОВ «Служба миттєвого кредитування» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 794 від 10 червня 2019 року на суму 4 001 (чотири тисячі одна) гривня, проте договір з зазначеними реквізитами не укладався між сторонами. Між позивачем та відповідачем укладено кредитний договір № 794 від 20 липня 2019 року на суму 200 (двісті) гривень. Крім того зазначає, що позивач стверджує, що уклала тільки 1 кредитний договір та стверджує, що він недійсний, а в прохальній частині просить визнати недійсними 4 договори. З яких підстав повинні бути визнані інші кредитні договори недійсними, позивач не зазначає та жодним чином не обґрунтовує. Вказує, що між позивачем та відповідачем укладено наступні кредитні договори: №125 від 10 червня 2019 року, № 300 від 20 липня 2019 року, № 794 від 20 липня 2019 року, № 757 від 10 липня 2019 року, № 499 від 11 липня 2019 року. Зазначила, що позивач фактично обґрунтовує позов обставинами, які є підставами для визнання договору неукладеним, а не недійсним. У той же час, сторонами було дотримано порядок укладання спірного договору, оскільки позивач заповнив свої дані на сайті відповідача, ознайомився з умовами та правилами позики, підтвердив свою згоду, проставивши відповідну галочку, подав заявку, отримав унікальний код підтвердження оформлення позики через СМС на свій мобільний номер телефону, якій ввів на сайті відповідача. Зазначена послідовність дій узгоджується із приписами чинного законодавства. Крім того, позивачеві було надано кредитні кошти шляхом перерахування платіжною системою на картку, вказану позивачем. Позивач здійснив оплату в рахунок погашення кредиту. Вказані дії свідчать про укладення договору, наявність в позивача відповідного волевиявлення на його укладання, та фактичне виконання ним договору. З наведених підстав просила в задоволенні позову відмовити.

18 травня 2021 року представником позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_3 було надано відповідь на відзив у якій вказав, що позивачем ОСОБА_1 було укладено 5 кредитних договорів, а саме: №794 від 20 липня 2019 року на суму 204 (двісті чотири) гривні, №125 від 10 червня 2019 року на суму 3 978 (три тисячі дев`ятсот сімдесят вісім) гривень, №757 від 10 липня 2019 року на суму 200 (двісті) гривень, №499 від 11 липня 2019 року на суму 200 (двісті) гривень, №300 від 20 липня 2019 року на суму 300 (триста) гривень, позивач просить визнати недійними всі вищезазначені договори.

27 травня 2021 року до Ірпінського міського суду Київської області від ТОВ «Служба миттєвого кредитування» в особі директора ОСОБА_2 надійшло заперечення на відповідь на відзив, в якому ОСОБА_2 зазначає, що заповненням анкети-заяви позичальник підтвердив прийняття відповідних умов надання кредиту, які діяли станом на 19 лютого 2019 року, а також засвідчив, що він повідомлений кредитодавцем у встановленій законом формі про всі умови, повідомлення про які є необхідними відповідно до вимог чинного законодавства України.

Інші заяви по суті справи від сторін не надходили.

Позивач у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового засідання повідомлялася належним чином, подала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового засідання повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив, заяв про відкладення розгляду справи або про розгляд справи за його відсутності не надавав.

Зважаючи на те, що відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 223 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) неявка в судове засідання належним чином повідомленого учасника справи не перешкоджає її розгляду, суд вважав за можливе розглянути справу за відсутності сторін.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у зв`язку із неявкою в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами в межах заявлених позовних вимог, суд встановив наступне.

10 червня 2019 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Служба миттєвого кредитування» було укладено кредитний договір № 125, 10 липня 2019 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Служба миттєвого кредитування» було укладено кредитний договір № 757, 11 липня 2019 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Служба миттєвого кредитування» було укладено кредитний договір № 499, 20 липня 2019року між ОСОБА_1 та ТОВ «Служба миттєвого кредитування» було укладено кредитний договір № 300, 20 липня 2019 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Служба миттєвого кредитування» було укладено кредитний договір № 794 (а.с. 7-11).

За змістом позовної заяви позивач просить визнати недійсними договори № 794 від 10 червня 2019 року, № 125 від 10 червня 2019 року, №757 від 10 липня 2019 року, №499 від 11 липня 2019 року, №300 від 20 липня 2019 року, а тому розгляд даної справи здійснюється саме в межах цих позовних вимог відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України.

Вивчивши матеріали справи, відзив проти позову, відповідь на відзив, заперечення на відповідь на відзив, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, повно і всебічно з`ясувавши обставини, на які посилається позивач як на підставу своїх вимог, підтверджених тими доказами, які були досліджені, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову з наступних підстав.

Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі ст.ст.4,5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ст.ст.12,13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється виключно на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведеності перед судом їх переконливості.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 81 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

Згідно ч. 1ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають з дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також з дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують права та обов`язки.

Відповідно до ч.ч.3, 5 вказаної правової норми цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.

Особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд, у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.

При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб.

Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (ч. 1 ст. 12, ч.ч.1,2,3ст. 13 ЦК України).

Суд встановив, що у позовній заяві позивачем викладені обставини щодо договору №794 , проте вважає недійсними договори № 794 від 10 червня 2019 року, та договори № 125 від 10 червня 2019 року, №757 від 10 липня 2019 року, №499 від 11 липня 2019 року, №300 від 20 липня 2019 року.

Крім цього відповідно до додатків наданих позивачем до позовної заяви, договір № 794 про який йдеться в позові, було укладено саме 20 липня 2019 року.

Судом встановлено, що відповідач виконав свої зобов`язання з приводу надання грошових коштів. Кошти за кредитними договорами відповідач перерахував на банківську картку позичальника платіжною системою Товариство з обмеженою відповідальністю фінансова компанія «ВЕЙ ФОР ПЕЙ» (WayForPay), яка є учасником внутрішньодержавної платіжної системи «FLASHPAY».

Суд не погоджується з позивачем, що вона не підписувала з відповідачем спірні кредитні договори, так як спірні кредитні договори були укладені в електронному вигляді за допомогою інформаційно-телекомунікаційної системи, і з огляду на ч. 1 ст. 1 Закону України «Про електронну комерцію» до них мають бути застосовані приписи цього Закону.

Відповідно до ч. 3 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію», електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

Відповідно до ч. 6. ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію», відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.

Так, відповідно до ст. 9 Закону України «Про споживче кредитування», кредитодавець розміщує на своєму офіційному веб-сайті інформацію, необхідну для отримання споживчого кредиту споживачем. Така інформація повинна містити наявні та можливі схеми кредитування у кредитодавця. Споживач перед укладенням договору про споживчий кредит має самостійно ознайомитися з такою інформацією для прийняття усвідомленого рішення. Споживач зобов`язаний надати кредитодавцю підтвердження про ознайомлення з інформацією, надання якої передбачено частинами другою та третьою цієї статті, у письмовій формі (у паперовому вигляді або у вигляді електронного документа, створеного згідно з вимогами, визначеними Законом України "Про електронні документи та електронний документообіг"). Споживач, який внаслідок ненадання йому визначеної у цій статті інформації або надання її в неповному обсязі чи надання недостовірної інформації уклав договір на менш сприятливих для себе умовах, ніж ті, що передбачені у цій інформації, має право вимагати приведення укладеного договору у відповідність із зазначеною інформацією шляхом направлення кредитодавцю відповідного письмового повідомлення. Кредитодавець зобов`язаний привести договір у відповідність з умовами, зазначеними у наданій інформації, протягом 14 днів з дати отримання такого повідомлення.

Будь-яких вимог приведення укладеного договору у відповідність із зазначеною в Законі інформацією до Товариства з обмеженою відповідальністю «Служба миттєвого кредитування» від ОСОБА_1 не надходило.

Згідно послідовності укладення спірних кредитних договорів, клієнт заповнює свої дані на сайті відповідача. Перш ніж отримати позику, клієнт зобов`язаний ознайомитися з правилами та умовами позики переглянувши їх по посиланню https://bistrozaim.ua/oferta.pdf і підтвердити свою згоду, поставивши відповідну галочку в пункті «3 Правилами й умовами надання позики ознайомлений, і підтверджую направлення оферти у відповідності до запропонованої редакції, а також згоду на обробку персональних даних, в тому числі на передачу даних в бюро кредитних історій».

Далі, після подачі заявки, клієнт отримує унікальний код підтвердження оформлення позики через СМС на свій мобільний номер вказаний при реєстрації на сайті bistrozaim.ua. СМС відправляється через зовнішній сервіс СМС-розсилок TurboSMS (https://turbosms.ua/). Після отримання СМС, клієнт повинен ввести отриманий код на сайті, і таким чином підтвердити подачу заявки.

Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію», якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання, в тому числі, електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом.

Відповідно до п. 6 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію», електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.

Після подачі заявки, позивач отримав на свій телефон, вказаний у заявці, СМС повідомлення з унікальним кодом, який ввів на сайті bistrozaim.ua.

У разі позитивного рішення про видачу позики, система генерує унікальний код, який використовується уповноваженою особою відповідача для підтвердження підписання кредитного договору в порядку, визначеному ст. ст.11, 12 Закону України «Про електронну комерцію», і тільки після цього система переводить клієнту на карту суму зазначену в заявці.

Відповідно до постанови Верховного суду від 12.01.2021 у справі № 524/5556/19 електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (стаття 11 Закону України «Про електронну комерцію»).

Частиною п`ятою статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» встановлено, що пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним.

Положеннями статті 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Згідно з частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Абзац другий частини другої статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі.

Стаття 652 ЦК України дає визначення, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

З урахуванням викладеного слід дійти висновку про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205, 207 ЦК України).

Важливо розуміти в якому конкретному випадку потрібно створювати електронний договір у вигляді окремого електронного документа, а коли досить висловити свою волю за допомогою засобів електронної комунікації.

Метою підписання договору є необхідність ідентифікації підписанта, підтвердження згоди підписанта з умовами договору, а також підтвердження цілісності даних в електронній формі.

Якщо є електронна форма договору, то і підписувати його потрібно електронним підписом.

Відповідно до частини першої статті 12 Закону України «Про електронну комерцію» моментом підписання електронної правової угоди є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання коштів електронного цифрового підпису всіма сторонами електронної правової угоди; електронний підпис одноразовим ідентифікатором, визначеними цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) при письмовій згоді сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Не кожна електронна правова угода вимагає створення окремого електронного договору у вигляді окремого електронного документа. Електронний договір можна укласти в спрощеній формі, а можна класично - у вигляді окремого документа.

Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору.

Це комбінація цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом.

При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (веб-сайту інтернет-магазину) вказується особа, яка створила замовлення.

Суди, встановивши фактичні обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, вірно застосувавши норми матеріального права, дійшов обґрунтованого висновку про те, що оспорюваний договір про надання фінансового кредиту підписаний позивачем за допомогою одноразового паролю-ідентифікатора, тобто належними та допустимими доказами підтверджено укладання між сторонами спірного правочину. Без отримання листа на адресу електронної пошти та/або смс-повідомлення, без здійснення входу на сайт товариства за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету кредитний договір між позивачем та відповідачем не був би укладений. Сторони досягли згоди щодо усіх істотних умов правочину, що спростовує доводи касаційної скарги у цій частині.

Доказів протилежного матеріали справи не містять, позивачем таких не надано, що в силу положень статей 12, 81 ЦПК України є його процесуальним обов`язком.

До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах: від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18 (провадження № 61-8449 св 19); від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19 (провадження № 61-7203 св 20). Тобто судова практика у цій категорії справ є незмінною».

Отже, керуючись чинним законодавством та практикою Верховного Суду, можна зробити висновок, що спірні кредитні договори були підписані позивачем електронним підписом одноразовим ідентифікатором. Окрім того, з усією необхідною інформацією для отримання споживчого кредиту позивач ознайомився, тому твердження позивача є недоведеними жодним доказом.

Товариство з обмеженою відповідальністю «Служба миттєвого кредитування» є фінансовою установою та здійснює діяльність щодо надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту на підставі ліцензії від 24.07.2015 р. (Розпорядження Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг (Нацкомфінпослуг) про переоформлення ліцензії від 26.01.2017 № 163).

Нацкомфінпослуг здійснювала державне регулювання ринків фінансових послуг в період укладання спірного кредитного договору, у межах, визначених законодавством та на підставі Положення про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, затвердженого Указом Президента України від 23 листопада 2011 року 1070/2011. Згідно роз`яснень, розміщених на офіційному сайті Нацкомфінпослуг /https://www.nfp.gov.ua/ua/Holovni-podii/27162.html/, належним доказом підтвердження укладення фінансовою установою зі споживачем електронного договору може бути посвідчена керівником фінансової установи роздруківка інформації з електронного файлу, що визначає послідовні дії учасників електронної комерції (фінансової установи та споживача) в ІТС (далі Log file), якою зафіксовано чітку послідовність (хронологію) всіх дій фінансової установи та споживача щодо укладання електронного договору в інформаційно-телекомунікаційній системі, яку фінансова установа використовує для укладення електронних договорів.

Згідно даних ІТС ТОВ «Служба миттєвого кредитування», позивач здійснив укладання електронного договору, що підписаний за допомогою одноразового ідентифікатора у вигляді алфавітно-цифрової послідовності.

Відповідно до Заяв-анкет для отримання кредиту зазначено ціни договорів: № 125 на суму 3 500 (три тисячі п`ятсот) гривень, № 794 на суму 200 (двісті) гривень, №757 на суму 200 (двісті) гривень, №499 на суму 200 (двісті) гривень, №300 на суму 300 (триста) гривень. Отже, ціну договорів визначено сторонами.

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного суду України від 04.09.2019 у справі № 752/4239/15-ц стосовно визнання кредитного договору недійсним на підставі ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», за змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише у тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.

У справі, яка переглядається, суди встановили, що спірний договір споживчого кредиту підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; позивач на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та у подальшому виконував його умови; відповідач надав позивачу всю необхідну інформацію про умови надання послуг фінансового кредиту із зазначенням вартості цієї послуги для позичальника.

Отже, у цій справі суди дійшли правильного висновку про відсутність правових підстав для визнання недійсними положень кредитного договору, правильно застосувавши положення статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Зважаючи на зазначену позицію Верховного суду України, підстав для визнання спірних кредитних договорів недійсними на підставі Закону України «Про захист прав споживачів» немає;

- позивач посилається на п. 5 ч. 3ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», згідно з яким визначено, що є несправедливими умови договору, зокрема, щодо встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором.

Разом з тим,ч. 2ст. 551 ЦК України визначено, що якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі, якщо таке збільшення не заборонено законом.

Отже, встановлення розміру пені є умовами, що визначаються у договорі на розсуд сторін.

Закон України «Про захист прав споживачів» не встановлює розміру неустойки за порушення зобов`язань за договором споживчого кредиту.

Пеня є видом забезпечення виконання стороною зобов`язань за договором. Вона нараховується за кожен день прострочення виконання зобов`язань, відповідно, її розмір залежить від періоду, за який вона може бути нарахована. Тому, установлення в договорі пені за прострочення виконання зобов`язань в розмірі 1% в день не суперечить вимогам Закону.

Позивачем були здійснені внесення коштів на рахунок відповідача в рахунок погашення заборгованості за спірними кредитними договорами. При цьому дані часткові оплати були здійснені за кожним договором, що підтверджується відповідними довідками Товариства з обмеженою відповідальністю Фінансова компанія «ВЕЙ ФОР ПЕЙ» про перерахування коштів позивача на рахунок відповідача за спірними кредитними договорами. У зв`язку з цим, можна стверджувати, що відповідач здійснив дії, що свідчать про визнання боргу.

Суд звертає увагу на те, що закон не містить переліку дій, що свідчать про визнання особою свого боргу або іншого обов`язку, але їх узагальнюючою рисою є те, що такі дії мають бути спрямовані на виникнення цивільних прав і обов`язків (див. частина перша статті 11 ЦК України). В цьому сенсі діями, спрямованими на визнання боргу, є дії боржника безпосередньо стосовно кредитора, які свідчать про наявність боргу, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій. Аналогічний правовий висновок викладено постановах Верховного Суду від 09.11.2018 року у справі № 911/3685/17, від 10.09.2019 року у справі № 916/2403/18 та від 04.06.2020 у справі № 640/18354/14-ц.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Встановивши ці обставини, суд відмовляє в задоволенні позову про визнання правочину недійсним. Наслідки недійсності правочину не застосовуються до правочину, який не вчинено. Окрім того, твердження позивача про те, що вона була введена в оману при отриманні кредитних послуг, також є об`єктивно суперечливим та не знаходить свого відображення у фактичних обставинах справи з огляду на те, що позивач уклав декілька кредитних договори з ТОВ «СМК». Тобто будучи введеним в оману при укладанні Кредитного договору № 125 від 10 червня 2019 року, позивач укладає наступні кредитні договори з ТОВ «Служба миттєвого кредитування».

Згідно спірних кредитних договорів, відсоткова ставка за користування кредитом складає 2% за кожен день такого користування, а також при виникненні заборгованості стягується неустойка у вигляді штрафу у розмірі 3% від суми виданого кредиту та пеня у розмірі 1 % від суми заборгованості починаючи з першого дня заборгованості. Дані істотні умови спірних кредитних договорів були відомі позивачу на час укладення договорів та не змінювались.

Також Законом України «Про споживче кредитування» передбачено право споживача протягом 14 календарних днів з дня укладення договору про споживчий кредит відмовитися від договору про споживчий кредит без пояснення причин, у тому числі в разі отримання ним грошових коштів (стаття 15).

Тобто навіть якщо припустити, що позивач дійсно був уведений в оману відповідачем, чинне законодавство передбачає гарантії у вигляді відмови від договору про споживчий кредит.

Таким чином, підстави для визнання спірних кредитних договорів недійсними відсутні.

З урахуванням зазначеного, суд приходить до висновку про відмову у задоволені позову у повному обсязі.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України», (CASE OF SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE), рішення від 10 лютого 2010 року.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.1-13, 81, 89, 141, 258-259, 263-265 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в :

У задоволені позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Служба миттєвого кредитування» про визнання кредитного договору недійсним - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга подається до Київського апеляційного суду через Ірпінський міський суд Київської області.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Ю.В. Кравчук