ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/641/21 Справа № 201/7433/19 Суддя у 1-й інстанції - Федоріщев С. С. Суддя у 2-й інстанції - Куценко Т. Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 січня 2021 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого Куценко Т.Р.,

суддів: Деркач Н.М., Макарова М.О.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справиапеляційну скаргу

ОСОБА_1 ,

на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 03 липня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «ОТП Банк», третя особа ОСОБА_2 про визнання кредитного договору припиненим, -

ВСТАНОВИЛА:

У червні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства «ОТП Банк», третя особа ОСОБА_2 про визнання кредитного договору припиненим(а.с. 1-8).

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що 27 квітня 2006 року між ним та ЗАТ «ОТП Банк» (правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк») був укладений кредитний договір № ML -302/96/2006, згідно якого позивач отримав кредит в розмірі 98650 доларів США на придбання нерухомого майна, зі строком повернення 27 квітня 2021 року зі сплатою за користування кредитом фіксованої процентної ставки в розмірі 10,5% річних. У забезпечення виконання кредитних зобов`язань позичальника між банком та ОСОБА_2 було укладено договір поруки № SR-302/96/2006, за умовами якого поручитель зобов`язалася відповідати перед банком у повному обсязі солідарно із позичальником за своєчасне виконання останнім своїх кредитних зобов`язань. Позивач зазначає, що 15 січня 2019 року він звернувся до судового експерта та поставив питання на вирішення експерта щодо загальної вартості кредиту, розміру документально обґрунтованого щомісячного платежу (в тому числі за кредитом та процентами) згідно умов зазначених на момент укладання кредитного договору та суми коштів фактично сплаченої позичальником у валюті договору. Відповідного висновку № 02 від 25 січня 2019 року, фактично сплачена ОСОБА_1 сума коштів у валюті договору на виконання умов кредитного договору станом на 10 березня 2015 року становить 149 059,16 доларів США. Реальна процентна ставка за кредитним договором на момент укладення договору складала 11,82% річних та абсолютне подорожчання кредиту складає 87 521,79 доларів США. Крім того, сам кредитний договір та додатки до нього не містять даних про загальну вартість кредиту (реальну проценту ставку та абсолютне подорожчання кредиту). Позивач вважає, що через неправомірні дії відповідача він має переплатити за користування кредитом 87 521,79 доларів США та вказує на те, що у кредитному договорі та додаткових угодах до нього вбачається, що в ньому немає відомостей щодо загальної вартості кредиту. У ньому відсутня інформація щодо вартості всіх супутніх послуг, інших фінансових зобов`язань споживача за кожним платіжним періодом, немає зазначення сукупної вартості кредиту за кожним платіжним періодом. Кредитний договір не містить вказівки на вид та предмет кожної супутньої послуги, пов`язаної з оформленням кредиту, яка має фінансуватися позичальником, на її вартість та обґрунтування такої вартості. Також немає умов відкриття, ведення та закриття рахунку, тарифів та всіх сум коштів, які споживач має сплатити у зв`язку з отриманням кредиту, його обслуговуванням і погашенням. Для обрахування щомісячного платежу фактично банком була встановлена відсоткова ставка в розмірі 11,824% річних. Таким чином, умови кредитування не відповідають волевиявленню позивача. За таких обставин позивач зазначає, що банк приховав від позичальника об`єктивну інформацію щодо сукупної вартості кредиту, вказав занижені значення процентної ставки як істотної умови договору, тим самим ввівши позивача в оману. Факт приховування важливої інформації перед укладенням кредитного договору та невідповідність визначених у договорі умов фактично встановленим, що призвело до отримання додаткового прибутку на користь банку. Також позивач зазначив, що у вересні 2016 року ПАТ «ОТП Банк» звернувся з позовом до позичальника ОСОБА_1 та поручителя ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, заборгованість, яка складається із заборгованості за кредитом та заборгованості по відсоткам. В ході розгляду справи в суді І та II інстанції було винесено рішення про стягнення з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ «ОТП Банк» заборгованості у сумі 32 542,94 доларів США. Позивач, враховуючи висновки судового експерта та рішення Дніпровського апеляційного суду зробив висновок, що Банк ввівши в оману Позичальника отримав додатковий дохід з Кредитного договору у розмірі 87 521,79 доларів США, а рішенням суду встановлено, що Позичальник має сплатити на користь Банку для погашення заборгованості 32 542,94 доларів США. ПАТ «ОТП Банк» використало право вимагати дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, шляхом надіслання позичальникам вимоги про дострокове погашення заборгованості від 09.02.2015 року №22-2/864636. Позивач вважає, що наявність вимоги кредитора про дострокове повернення усієї суми кредиту, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, а отже, строк дії договору змінився з тридцятого дня з дати, зазначеної на квитанції, яка надається банку відділенням зв`язку при відправленні позичальнику листа з вимогою про дострокове повернення кредиту, сплату процентів за користування ним з повідомленням про вручення, і вважається таким, що має бути виконаним у повному обсязі.

Враховуючи наведене позивач просив суд визнати спірний кредитний договір припиненим.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 03 липня 2020 рокуу задоволенні заявлених позовних вимог відмовлено в повному обсязі /а.с. 189-193/.

Не погоджуючись з вказаним рішенням ОСОБА_1 , подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення заявлених позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права (а.с. 199-202).

АТ ОТП Банк своїм правом передбаченим ст. 360 ЦПК України скористалось та подало відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 (а.с. 213-215).

ОСОБА_1 подав відповідь на відзив (а.с. 223-225).

Частиною 3 статті 3 ЦПК України встановлено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Суд апеляційної інстанції розглядає апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 03 липня 2020 року в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними в ній матеріалами на підставі пункту 1 частини 4 статті 274 ЦПК України.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін, з наступних підстав.

Згідно з положенням частини 2 статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з їх безпідставності та недоведеності.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 27 квітня 2006 року між АКБ «Райффайзенбанк України» (правонаступники: ЗАТ «ОТП Банк», АТ «ОТП Банк») та ОСОБА_1 укладено споживчий кредитний договір № ML-302/96/2006, за умовами якого позичальнику на придбання нерухомості надано кредит в розмірі 98 650 доларів США на строк до 27 квітня 2021 року зі сплатою за користування кредитом 10,50% річних (фіксованою процентною ставкою).

Згідно п. 4 зазначеного вище договору, зокрема, детальний порядок повернення кредиту та сплати процентів визначений в частині № 2 цього договору; повернення кредиту та сплата відсотків відбувається шляхом сплати позичальником платежів, що зменшуються, а саме, щомісячне погашення кредиту відбувається рівними частинами з нарахуванням процентів на залишок заборгованості по кредиту.

У пункті 6 зазначеного вище кредитного договору погоджено, що інші істотні умови цього договору викладені в Частині № 2, яка є невід`ємною частиною цього договору.

За змістом пункту 1.11.1 Частини № 2 зазначеного вище договору, усі платежі для повернення суми Кредиту та сплати процентів за користування кредитом повинні здійснюватись позичальником у валюті кредиту в строки та умовах, встановлених цим договором.

Відповідно до пункту 1.11.1.1 кредитного договору № ML-302/96/2006 від 27.04.2006 року, інші платежі згідно з умовами цього договору розраховуються у валюті кредиту і підлягають сплаті у валюті України, виходячи з валютного курсу НБУ на день сплати.

Також, відповідно до застереження у пункті 1.11.2 Частини № 2 кредитного договору № ML-302/96/2006 від 27.04.2006 року, підписанням цього договору позичальник висловлює свою обізнаність з діючими тарифами банку, обов`язковими платежами, передбаченими чинним законодавством України (а.с. 9-13).

27 квітня 2006 року між АКБ «Райффайзенбанк України» (правонаступники: ЗАТ «ОТП Банк», ПАТ «ОТП Банк») та ОСОБА_2 було укладено договір поруки №SR-302/96/2006, за умовами якого поручитель зобов`язалась солідарно відповідати за виконання позичальником кредитних зобов`язань за вказаним кредитним договором (а.с. 14-15).

26 січня 2009 року між ЗАТ «ОТП Банк» (правонаступник: ПАТ «ОТП Банк») та ОСОБА_1 укладено Додатковий договір № 1 до кредитного договору № ML-302/96/2006 від 27 квітня 2006 року, яким було викладено Графік платежів в новій редакції та визначено, що повернення відповідної частини кредиту та сплата процентів буде здійснюватись шляхом сплати позичальником ануїтетних платежів у розміри, строки та з періодичністю, що визначені у Графіку платежів та шляхом внесення в касу Банку або безготівкове перерахуванням на Поточний рахунок (п.2.1.2.1 Додаткового договору №1) ( а.с. 154-155).

27 травня 2009 року між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_1 укладено Додатковий договір № 2 до кредитного договору № ML-302/96/2006 від 27 квітня 2006 року, яким було викладено Графік платежів в новій редакції та змінено фіксовану процентну ставку на період з 27 травня 2009 року до 27 жовтня 2009 року в розмірі 7,0% річних, а з 27 жовтня 2009 року до 10,5% річних (а.с. 159-160).

28 грудня 2009 року між ПАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_1 укладено Додатковий договір № 3 до кредитного договору № ML-302/96/2006 від 27 квітня 2006 року, яким було викладено Графік платежів в новій редакції та змінено фіксовану процентну ставку на період з 28 грудня 2009 року до 29 березня 2010 року в розмірі 6,5% річних, а з 29 березня 2010 року до 10,8% річних (п.2.1.1 Додаткового договір №3) (а.с. 165-167).

23 червня 2014 року між сторонами укладено Додатковий договір № 4 до кредитного договору № ML-302/96/2006 від 27 квітня 2006 року, яким було викладено Графік платежів в новій редакції та змінено фіксовану процентну ставку на період з 27 червня 2014 року до 26 листопада 2014 року в розмірі 7,09% річних, а з 27 листопада 2014 року до 11,09% річних (п.2.1.1 Додаткового договору № 4) (а.с. 172-174).

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно ч. 1 ст. 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язання є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають із підстав, установлених ст. 11 цього Кодексу, зокрема: договорів та інших правочинів (ч. 2 ст. 509 ЦК України).

Зобов`язання перестає діяти в разі його припинення з підстав, передбачених договором або законом (ч.1 ст. 598 ЦК України), та ці підстави зазначені в ст.ст. 599, 600, 601, 604-609 ЦК України, та за відсутності інших підстав припинення зобов`язання, передбачених договором або законом, зобов`язання припиняється його виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України).

Належним виконанням зобов`язання є виконання, прийняте кредитором, у результаті якого припиняються права та обов`язки сторін зобов`язання.

Відсутність у боржника необхідних коштів не є підставою звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання, як це передбачено статтею 617 ЦК України.

Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами; боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України).

Зі змісту оспорюваного ОСОБА_1 кредитного договору вбачається, що сторони передбачили всі істотні умови договору відповідно до вимог чинного законодавства та інших нормативно-правових актів і дійшли згоди щодо всіх умов, на яких він укладався. Серед іншого обов`язок позичальника сплачувати проценти за використання кредиту в розміру та в порядку, передбаченому цим договором, а також своєчасно та в повному обсязі погашати кредит із нарахованими процентами за фактичний час його використання.

Підписанням кредитного договору та додаткових договорів до нього, позивач визнав чинність, законність та правомірність кредитного договору. Ніхто не змушував позичальника укладати кредитний договір. Він укладався на підставі вільного волевиявлення сторін.

Як вбачається із тексту оспорюваного кредитного договору та Додаткових договорів до нього, ОСОБА_1 своїм підписом підтвердив факт ознайомлення зі змістом цих договорів, з умовами кредитування, за якими йому надавався кредит, та погодився з його умовами, що свідчить про те, що договір був укладений з урахуванням волевиявлення позивача. Будь-яких доказів на спростування вказаного позивачем надано не було.

За змістом ст. ст. 12 та 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Статтею 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтями 77 - 80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Позивач не надав жодного доказу на підтвердження факту припинення зобов`язання з підстав, визначених законом або договором, тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність позовних вимог.

Постановою апеляційного суду Дніпропетровської області від 03.05.2018 року у цивільній справі 201/12709/16 (провадження №22-ц/774/805/18) за позовом ПАТ «ОТП Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором №ML -302/96/2006 від 27.04.2006 року, рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 05.09.2017 року скасовано; стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ «ОТП Банк» солідарно на погашення заборгованості за кредитним договором № ML-302/96/2006 від 27.04.2006 року, станом на 14.07.2016 року, в розмірі 32542,94 дол. США (екв. 866872,33 грн.) заборгованості за кредитом та судові витрати по 13653,23 грн., з кожного; постанова набрала законної сили.

Зі змісту вказаної вище постанови вбачається, що в задоволенні іншої частини позовних вимог ПАТ «ОТП Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , зокрема, про стягнення заборгованості за відсотками в сумі 11 857,33 грн., відмовлено (а.с. 34-37).

Однак, саме по собі ухвалення рішення не припиняє зобов`язальні правовідносини між банком та позивачем й не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання.

В зв`язку з чим, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для припинення кредитного договору, оскільки матеріалами справи не встановлено виконання спірного кредитного договору у повному обсязі, а саме по собі рішення суду про стягнення заборгованості, не може бути підставою для визнання його припиненим.

Також, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо невзяття до уваги посилання позивача на недотримання банком вимог щодо надання інформації про сукупну орієнтовну вартість кредиту, оскільки останнім не надано суду жодного доказу на підтвердження своїх посилань.

Вся необхідна інформація про умови отримання кредиту, тип відсоткової ставки, валютні ризики, процедуру виконання договору та ін., які передують укладенню договору була надана позичальнику та не оспорювалась ним.

Відповідно до положень п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел в діях однієї зі сторін правочину.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Як вбачається з позовної заяви, позивач не надав жодних належних допустимих доказів того, що під час укладання кредитного договору банк ввів в оману позичальника щодо істотних умов кредитного договору.

Крім того, вказані обставини вже були предметом розгляду у цивільній справі №201/5683/18 за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства ОТП Банк, третя особа ОСОБА_2 , про визнання недійсним кредитного договору та яким рішеннями постановленими в цій справі була надана обгрунтована оцінка, а тому вказані обставини додатковому правовому аналізу не підлягають та у відповідності до ст. 82 ЦПК не підлягають доказуванню.

Виходячи з встановлених конкретних обставин справи, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, про відсутність підстав для задоволення позовних вимог та ухвалив обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам закону.

Колегія суддів вважає, що справа розглянута всебічно, встановлені правовідносини, що склалися між сторонами, яким надана вірна правова оцінка, досліджені наявні докази, висновки суду першої інстанції обґрунтовані чинними нормами матеріального права.

Посилання позивача на порушення при укладенні кредитного договору вимог пункту 2.1 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року №168, яким передбачено, що банки зобов`язані в кредитному договорі або додатку до нього надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов`язань споживача, зазначивши таке: значення процентної ставки та порядок обчислення процентних доходів відповідно до вибраного банком методу згідно з вимогами нормативно-правових актів Національного банку; перелік, розмір і базу розрахунку всіх комісій (тарифів) банку, що пов`язані з наданням, обслуговуванням і погашенням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, здійснення валютно-обмінних операцій, юридичне оформлення тощо; перелік і розмір інших фінансових зобов`язань споживача, які виникають на користь третіх осіб згідно з вимогами законодавства України та/або умовами кредитного договору (страхові платежі під час страхування предмета застави, життя та працездатності споживача, розмір зборів до Пенсійного фонду України, комісії під час купівлі-продажу іноземної валюти для погашення кредиту та процентів за користування ним, біржові збори, послуги реєстраторів, нотаріусів, інших осіб тощо), - не може бути прийнято до уваги, адже зазначені Правила, які набрали чинності 05.06.2007 року (втратили чинність 10.06.2017 року), не були чинними на час укладення оспорюваного кредитного договору №ML-302/96/2006 від 27.04.2006 року.

Не заслуговують на увагу доводи скарги про те, що банк не попередив позичальника про ризики під час виконання зобов`язань за кредитним договором в іноземній валюті, оскільки істотна зміна становища щодо виконання боргових зобов`язань за кредитними договорами внаслідок підвищення курсу іноземної валюти не є підставою для визнання кредитних договорів недійсними чи його припинення, оскільки зазначене стосується обох сторін договору й позичальник при належній завбачливості міг, виходячи з динаміки зміни курсів валют з моменту введення в обіг національної валюти та її девальвації, передбачити в момент укладення договору можливість зміни курсу гривні до іноземної валюти, а також можливість отримання кредиту в національній валюті (пункт 16 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року N 5 "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин").

Перевіряючи доводи скарги в частині не надання судом відповідної оцінки доданого позивачем до матеріалів справи висновку експерта, колегія суддів зазначає, що визнати вказаний висновок повним та об`єктивним в сукупності із іншими наявними в матеріалах справи доказами та обставинами, встановленими судом, суд не може, а тому відноситься до висновків, викладених в зазначеному експертному висновку, критично, оскільки суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Крім того, вказаний висновок складений без дотримання вимог ст. 102 ЦПК України, а саме у висновку не зазначено, що експерт попереджений (обізнаний) про відповідальність за завідомо неправдивий висновок.

Також, висновок експерта за результатами проведення експертизи не спростовує обізнаність та погодження позивача з усіма умовами надання кредиту банком, у тому числі, із сукупною вартістю кредиту у вигляді реальної ставки за кредитним договором та абсолютного подорожчання кредиту. Встановлені у висновку експерта обставини самі по собі не можуть слугувати підставою для припинення кредитних правовідносин.

Доводи скарги про наявність умислу в діях відповідача і як наслідок введення його в оману щодо умов спірного договору є необґрунтованими, оскільки позивачем такий умисел банку та обман не доведено.

Жодних належних та допустимих доказів, які б підтвердили, що під час укладення кредитного договору з боку банку існувало свідоме приховування реального розміру відсоткової ставки та сукупної вартості кредитного договору, і такими діями позивачку введено в оману, заявником не надано.

Доводи в апеляційній скарзі про те, що підставою для визнання договору кредиту припиненим є направлення банком на адресу позичальника вимоги, а не відсутність зобов`язань за цим договором, у зв`язку із направленням вимоги, банк змінив строк виконання основного зобов`язання, а тому саме з цієї дати договір припинив свою дію, колегія суддів вважає безпідставними, необґрунтованими та такими, що не впливають на законність оскаржуваного рішення, оскільки направлення банком повідомлення про порушення основного зобов`язання та стягнення заборгованості в судовому порядку не є правовою підставою для визнання кредитного договору припиненим.

Доводи апеляційної скарги, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такі доводи є безпідставними, не спростовують обґрунтованих висновків суду щодо відсутності підстав для задоволення позову, та зводяться до викладення обставин справи із наданням особистих коментарів та тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд, висвітлення цих обставин у спосіб, що є зручним для апелянта, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.

Апелянт не скористався наданими йому правами, не обґрунтував свої позовні вимоги та доводи апеляційної скарги, не надав суду доказів на їх підтвердження, а згідно із ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках, а відповідно до ч.3 ст.12, ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана надати суду докази на підтвердження своїх вимог або заперечень.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Згідно з ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи, приведені в апеляційній скарзі зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду 1 інстанції, яким у досить повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка. Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення не встановлено, тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду відповідає вимогам ст. 263, 264 ЦПК України, і його слід залишити без змін.

керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 03 липня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Т.Р. Куценко

Судді: Н.М. Деркач

М.О. Макаров