Справа №242/3634/20
Провадження №2/242/275/21
РІШЕННЯ

Іменем України

15 січня 2021 року Селидівський міський суд Донецької області у складі головуючого судді Капітонова В.І., секретар судового засідання Нарижна О.Г., розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження в м.Селидове цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Таврія» про стягнення компенсації за невикористану відпустку,

встановив:

Позивач 01.09.2020 року звернулася до суду із позовною заявою до ТОВ «Таврія» про стягнення компенсації за невикористану відпустку. В обґрунтування своїх вимог зазначила, що вона перебувала з ТОВ «Таврія» у трудових відносинах. 18.12.2019 року позивача звільнено відповідно до п.1 ч.1 ст. 36 КЗпП України, у зв`язку з чим позивач отримала розрахунок по заробітній платі та компенсацію за невикористану відпустку за 2019 рік. Вважає, що відповідачем неправомірно сплачено компенсацію за невикористану відпустку лише за останній рік роботи, та не сплачено компенсацію за невикористану відпустку за попередні періоди роботи. Зазначала, що сума компенсації за невикористану відпустку складає 45055,35 грн. (177 днів*254,55 грн. згідно підвищення окладу тарифної сітки на протягом часу роботи). Просить суд стягнути на її користь компенсацію за невикористану частину відпустки у розмірі 45055,35 грн.

Відповідно до ст. 274 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи.

Від представника відповідача до суду надійшов відзив, де позовні вимоги не визнав, просив відмовити у задоволенні позову.

Дослідивши матеріали справи судом встановлено, що позивач перебував у трудових відносинах з ТОВ «Таврія» та 18.12.2019 року звільнено на підставі п. 1 ч. 1 ст.36 КЗпП України. Дані обставини учасники справи не оспорюють, а тому відповідно до ст. 82 ЦПК України доказуванню не підлягають.

Згідно з наказом ТОВ «Таврія» №31-к від 18.12.2019 року ОСОБА_1 звільнено 18.12.2019 року за угодою сторін, п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України із виплатою компенсації за 24 календарні дні невикористаної щорічної відпустки.

З обґрунтування позовних вимог, позивач зазначала, що відповідачем не сплачено компенсацію за невикористану відпустку за періоди робота з 10.01.2011 року по 18.12.2019 року, що складає 177 днів.

Заперечуючи проти позовних вимог відповідач зазначав, що позивач використала щорічні відпустки у повному обсязі. Згідно з графіком відпусток співробітників ТОВ «Таврія» за 2015-2018 роки, позивач отримала відпустки у періоди з 01.06.2015-24.06.2015, 01.06.2016-26.06.2016, 01.06.2017-25.06.2017, 01.06.2018-25.06.2018, про що свідчить підпис позивача про ознайомлення із графіком відпусток. Позивач була відповідальною особою за дотримання графіків відпусток, не мала не використаних днів відпустки та самостійно вносила до графіків дані про загальну кількість відпусток.

З наданих позивачем доказів, а саме з Індивідуальних відомостей про застраховану особу за формою ОК-5, вбачається, що ОСОБА_1 у грудні 2019 року страхувальником ТОВ «Таврія» нарахована заробітна плата у розмірі 10280,00 грн.

З наданих відповідачем доказів вбачається, що з 10.01.2011 року ОСОБА_1 прийнято на роботу на посаду головного бухгалтера (наказ №2-к від 10.01.2011 року), з 10.01.2011 року на головного бухгалтера ОСОБА_1 покладено обов`язки відділу кадрів (наказ №9-п від 10.01.2011 року). Згідно з графіками відпусток, затверджених 2015 -2018 роки вбачається, що період надання відпустки ОСОБА_1 є 01.06.2015-24.06.2015, 01.06.2016-26.06.2016, 01.06.2017-25.06.2017, 01.06.2018-25.06.2018.

На підставі заяви від 04.10.2019 року ОСОБА_1 надано відпустку тривалістю 14 календарних дні з 04.10.2019 року, про що свідчить копія заяви ОСОБА_1 та наказ №17-к від 04.10.2019 року. Період роботи, за який надано ОСОБА_1 щорічну відпустку, у наказі не зазначено.

З відомостей про виплату грошей №3 за грудень 2019 року вбачається, що ОСОБА_1 отримала розрахунок при звільненні у розмірі 8275,01 грн., що з урахуванням обов`язкових платежів відповідає сумі, яка зазначена у формі ОК-5.

Отже, при звільнені ОСОБА_1 сплачено заборгованість по заробітній платі та компенсацію за 24 календарні дні невикористаної щорічної відпустки.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

На підставі ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтею 81 ЦПК України встановлено обов`язок сторін довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

Загальними приписами трудового законодавства визначено КЗпП України та Закон України «Про відпустки».

Згідно із ст. 74 КЗпП України громадянам, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи, надаються щорічні (основна та додаткові) відпустки із збереженням на їх період місця роботи (посади) і заробітної плати.

Статтею 75 КЗпП України визначено, що щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору.

Відповідно до ст. 79 КЗпП України щорічні основна та додаткові відпустки повної тривалості у перший рік роботи надаються працівникам після закінчення шести місяців безперервної роботи на даному підприємстві, в установі, організації. У разі надання зазначених відпусток до закінчення шестимісячного терміну безперервної роботи їх тривалість визначається пропорційно до відпрацьованого часу, крім визначених законом випадків, коли ці відпустки за бажанням працівника надаються повної тривалості. Щорічні відпустки за другий та наступні роки роботи можуть бути надані працівникові в будь-який час відповідного робочого року.

Зазначеною статтею КЗпП України передбачено, що черговість надання відпусток визначається графіками, які затверджуються власником або уповноваженим ним органом за погодженням з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником), і доводиться до відома всіх працівників. При складанні графіків ураховуються інтереси виробництва, особисті інтереси працівників та можливості їх відпочинку.

Конкретний період надання щорічних відпусток у межах, установлених графіком, узгоджується між працівником і власником або уповноваженим ним органом, який зобов`язаний письмово повідомити працівника про дату початку відпустки не пізніш як за два тижні до встановленого графіком терміну.

Поділ щорічної відпустки на частини будь-якої тривалості допускається на прохання працівника за умови, що основна безперервна її частина становитиме не менше 14 календарних днів.

Невикористана частина щорічної відпустки має бути надана працівнику, як правило, до кінця робочого року, але не пізніше 12 місяців після закінчення робочого року, за який надається відпустка.

Отже, невикористана частина відпустки обов`язково має бути надана працівнику до кінця робочого року, але не пізніше 12 місяців після закінчення робочого року, за який надається відпустка.

Згідно із ст. 2 Закону України «Про відпустки» право на відпустки мають громадяни України, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи. Право на відпустки забезпечується: гарантованим наданням відпустки визначеної тривалості із збереженням на її період місця роботи (посади), заробітної плати (допомоги) у випадках, передбачених цим Законом; забороною заміни відпустки грошовою компенсацією, крім випадків, передбачених статтею 24 цього Закону.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про відпустки» за бажанням працівника у разі його звільнення (крім звільнення за порушення трудової дисципліни) йому має бути надано невикористану відпустку з наступним звільненням. Датою звільнення в цьому разі є останній день відпустки. У разі звільнення працівника у зв`язку із закінченням строку трудового договору невикористана відпустка може за його бажанням надаватися й тоді, коли час відпустки повністю або частково перевищує строк трудового договору. У цьому випадку чинність трудового договору продовжується до закінчення відпустки.

Статтею 80 КЗпП України передбачено випадки перенесення щорічної відпустки.

Отже, щорічна відпустка на вимогу працівника повинна бути перенесена на інший період у разі:

1) порушення власником або уповноваженим ним органом терміну письмового повідомлення працівника про час надання відпустки (частина п`ята статті 79 цього Кодексу);

2) несвоєчасної виплати власником або уповноваженим ним органом заробітної плати працівнику за час щорічної відпустки (частина третя статті 115 цього Кодексу).

З аналізу зазначених статей КЗпП України слідує, що за два тижні до встановленого графіком терміну власник або уповноважений ним органом зобов`язаний письмово повідомити працівника про дату початку відпустки та у разі порушення власником або уповноваженим ним органом терміну письмового повідомлення працівника про час надання відпустки щорічна відпустка на вимогу працівника повинна бути перенесена на інший період.

З наданих суду доказів вбачається, що ТОВ «Таврія» у 2015, 2016, 2017, 2018 роках було затверджено графіки відпусток. При цьому ОСОБА_1 була обізнана про визначений період початку відпустки, оскільки вона була ознайомлена із зазначеними графіками відпусток та на неї наказом №9-п від 10.01.2011 року покладено обов`язки ведення кадрової служби. Отже, позивач була відповідальною особою за ведення кадрової роботи, у тому числі дотримання вимог КЗпП та Закону України «Про відпустки».

Статтею 83 КЗпП України визначено, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи. За бажанням працівника частина щорічної відпустки замінюється грошовою компенсацією. При цьому тривалість наданої працівникові щорічної та додаткових відпусток не повинна бути менше ніж 24 календарних дні.

Враховуючи зміст ст. 79 КЗпП України, згідно з якою невикористана частина щорічної відпустки має бути надана працівнику до кінця робочого року, але не пізніше 12 місяців після закінчення робочого року, за який надається відпустка, та змісту ст. 83 КЗпП України, якою визначено, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, суд дійшов висновку, що мова йде про виплату компенсації за останній робочий період, а саме за 2018-2019 рік.

Відповідно до п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24.12.1999 року "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" - якщо працівник з незалежних від нього причин (не з його вини) не використав щорічну відпустку і за роки, що передували звільненню, суд на підставі ст.238 КЗпП України має право стягнути грошову компенсацію за всі дні невикористаної відпустки.

Надані суду докази не свідчать, що ОСОБА_1 з незалежних від неї причин не використала щорічні відпустки, а також те, що позивач зверталася до роботодавця із заявами про надання щорічної відпустки. Жодного посилання чи доказу того, що відповідач не надавав на прохання позивача відпустки, заперечував наданню позивачу відпусток, чи якимось чином перешкоджав цьому - суду не було надано. З наданих доказів вбачається, що ОСОБА_1 перед звільненням перебувала у щорічній відпустці терміном 14 календарних дні, без зазначення періоду роботи за який позивачу надано частину щорічної відпустки.

Разом з тим, слід звернути увагу, що у наказі ТОВ «Таврія» №31-к від 18.12.2019 року зазначалося про звільнення ОСОБА_1 за згодою сторін, п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України із виплатою компенсації за 24 календарні дні невикористаної щорічної відпустки.

Даний наказ є чинним, та у судовому порядку дії відповідача з приводу виплати компенсації за час не використаної відпустки за 24 календарні дні, неправомірними не визнавалися, формулювання наказу про звільнення в цій частині у судовому порядку не змінювалося, а тому суд дійшов висновку, що позовні вимоги не обґрунтовані та надані суду докази не підтверджують той факт, що позивач з незалежних від неї причин не використала щорічні відпустки.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 задоволенню не підлягають.

Відповідно до ст.141 ЦПК України судові витрати по справі компенсувати за рахунок держави.

Керуючись ст. ст. 12,13,81,259,258,263-265 ЦПК України, суд, -

ухвалив:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Таврія» про стягнення компенсації за невикористану відпустку - відмовити.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга на рішення суду подається до Донецького апеляційного суду через Селидівський міський суд Донецької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а після її функціонування, безпосередньо до Донецького апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя В.І.Капітонов