Номер провадження: 22-ц/813/7299/21
Номер справи місцевого суду: 522/9098/19
Головуючий у першій інстанції Абухін Р. Д.
Доповідач Погорєлова С. О.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.11.2021 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: Погорєлової С.О.

суддів: Таварткіладзе О.М., Князюка О.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , Виконавчого комітету Одеської міської ради (треті особи: ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ) про відшкодування моральної шкоди, на рішенняПриморського районного суду м. Одеси, постановленого під головуванням судді Абухіна Р.Д. 18 січня 2021 року у м. Одеса, -

встановила:

У травні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, який в подальшому було уточнено, у якому просила суд стягнути з відповідачів на користь позивача кошти в розмірі 120 000 грн. в якості завданої моральної шкоди, а саме: з ОСОБА_2 та ОСОБА_10 по 30 000 грн.; з ОСОБА_4 , ОСОБА_5 і ВК ОМР по 20 000 грн. з кожного.; судові витрати просила стягнути з відповідачів.

Заявлені вимоги ОСОБА_1 обґрунтовувала тим, що у судах різних інстанцій перебували різні провадження за участю сторін по справі. Так, позивачем протягом 2011 - 2019 років було витрачено багато сил та часу, необхідних для захисту її прав та інтересів, у вказаний період вона була позбавлена нормального, звичайного образу життя, спілкування з друзями, не могла придбати та поїхати на відпочинок оскільки постійно готувалась та відвідувала судові засідання та інші правоохоронні органи. У зв`язку із вищенаведеним позивач вважала, що їй було завдано моральну шкоду, яку вона оцінила у 120 000 грн., що стало підставою для звернення до суду із даним позовом.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 18 січня 2021 року в задоволенні позову ОСОБА_1 було відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що попередні рішення судів та медичні документи підтверджують причинно-наслідкові зв`язки між поведінкою відповідачів та фізичними та психологічними стражданнями апелянта на протязі дев`яти років, які довели останню до гіпертонічного кризу.

Заслухавши суддю-доповідача, здійснивши розгляд апеляційної скарги в письмовому провадженні, дослідивши наведені в ній доводи, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що 15 жовтня 2010р. ОСОБА_2 по договору дарування одержала 184/1000 частки комунальної квартири АДРЕСА_1 та зареєструвала по вказаній адресі свою доньку ОСОБА_3 , яка, без згоди співвласників, у 184/1000 частці квартири зробила реконструкцію та у коридорі загального користування збудувала стіну до стелі і встановила металеві двері.

12 жовтня 2012р. співвласники подали колективну позовну заяву до Приморського районного суду м.Одеси, який 10 грудня 2013р. прийняв рішення про незаконність: дій ОСОБА_2 , Акту фактичного користування приміщеннями від 01 листопада .2011р. та свідоцтва про право власності на 10/50 часток від 12 січня 2012р. ,та зобов`язав ОСОБА_2 здійснити певні дії. Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 16 жовтня 2014р. вказане рішення суду було залишено у силі.

Рішення суду ОСОБА_2 не виконувала, тому позивач звернулась до Державної виконавчої служби про примусове виконання рішення суду.

У травні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , Виконавчого комітету Одеської міської ради (треті особи: ОСОБА_9 , ОСОБА_6 , ОСОБА_8 , ОСОБА_7 ) з позовом, у якому просила визнати недійсним договір дарування 10/50 частин в комунальній квартирі АДРЕСА_2 , укладений 26 грудня 2012 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , посвідчений 26 грудня 2012 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Бутенко Н.П., зареєстрованим у реєстрі за №738; визнати недійсним Свідоцтво серії НОМЕР_1 про право власності на 12/50 частини квартири АДРЕСА_2 , видане Виконавчим комітетом Одеської міської ради 01 серпня 2012 року на ім`я ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на підставі розпорядження Приморської районної адміністрації Одеської міської ради №1052 від 25 листопада 2011 року; визнати недійсним договір дарування 12/50 частин в комунальній квартирі АДРЕСА_2 , укладений 14 вересня 2012 року між ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_2 , посвідчений 14 вересня 2012 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Бутенко Н.П., зареєстрованим у реєстрі за №460; визнати недійсним договір дарування частини квартири від 16 липня 2013 року, згідно з яким ОСОБА_2 подарувала ОСОБА_3 12/50 частин квартири АДРЕСА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Бутенко Н.П., зареєстрованим у реєстрі за №555; скасувати реєстрацію права власності 10/50 та 12/50 частин в комунальній квартирі АДРЕСА_2 за ОСОБА_3 на підставі вказаного договорів дарування.

До спільного розгляду з первісним позовом ОСОБА_1 ухвалою суду від 04 жовтня 2016 року був прийнятий позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 (треті особи: ОСОБА_7 , ОСОБА_9 , ОСОБА_6 , ОСОБА_8 ), за яким, з урахуванням уточнень, ОСОБА_3 просила: Визнати недійсним договір дарування частини квартири від 26 грудня 2012 року, згідно з яким ОСОБА_2 подарувала ОСОБА_3 10/50 частин квартири АДРЕСА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Бутенко Н.П., зареєстрованим у реєстрі за №738. Визнати недійсним договір дарування частини квартири від 16 липня 2013 року, згідно з яким ОСОБА_2 подарувала ОСОБА_3 12/50 частин квартири АДРЕСА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Бутенко Н.П., зареєстрованим у реєстрі за №555. Визнати за ОСОБА_3 право власності на 109/250 часток квартири АДРЕСА_3 .

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 19 травня 2020 року позов ОСОБА_1 було задоволено частково. Визнано недійсним договір дарування 10/50 частин в комунальній квартирі АДРЕСА_2 , укладений 26 грудня 2012 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , посвідчений 26 грудня 2012 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Бутенко Н.П., зареєстрованим у реєстрі за №738. Визнано недійсним Свідоцтво серії НОМЕР_1 про право власності на 12/50 частини квартири АДРЕСА_2 , видане виконавчим комітетом Одеської міської ради 01 серпня 2012 року на ім`я ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на підставі розпорядження Приморської районної адміністрації Одеської міської ради №1052 від 25 листопада 2011 року. Визнано недійсним договір дарування 12/50 частин в комунальній квартирі АДРЕСА_2 , укладений 14 вересня 2012 року між ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_2 , посвідчений 14 вересня 2012 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Бутенко Н.П., зареєстрованим у реєстрі за №460. В іншій частині вимог ОСОБА_1 - відмовлено.

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 - задоволено. Визнано недійсним договір дарування частини квартири від 26 грудня 2012 року, згідно з яким ОСОБА_2 подарувала ОСОБА_3 10/50 частин квартири АДРЕСА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Бутенко Н.П., зареєстрованим у реєстрі за №738. Визнано недійсним договір дарування частини квартири від 16 липня 2013 року, згідно з яким ОСОБА_2 подарувала ОСОБА_3 12/50 частин квартири АДРЕСА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Бутенко Н.П., зареєстрованим у реєстрі за №555. Визнано за ОСОБА_3 право власності на 109/250 часток квартири АДРЕСА_3 .

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 06 грудня 2017 року рішення Приморського районного суду м. Одеси було залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 11 липня 2018 року касаційну скаргу ОСОБА_1 , до якої приєдналися ОСОБА_6 , ОСОБА_7 було задоволено частково. Ухвалу апеляційного суду Одеської області від 06 грудня 2017 року в частині вирішення позову ОСОБА_3 про визнання права власності на 109/250 часток спірної квартири скасовано, справу направлено у цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постановою Одеського апеляційного суду від 05 лютого 2019 року рішення Приморського районного суду м. Одеси від 19 травня 2017 року було скасовано в частині задоволення зустрічного позову та ухвалено в цій частині нове судове рішення, яким у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 про визнання права власності на 109/250 часток спірної квартири було відмовлено.

Крім того, позивач зазначала, що вона ініціювала звернення до інших правоохоронних органів щодо порушення з боку ОСОБА_3 ОСОБА_1 також посилалась на те, що нею протягом 2011 - 2019 років було витрачено багато сил та часу, необхідних для захисту її прав та інтересів, у вказаний період вона була позбавлена нормального, звичайного образу життя, спілкування з друзями, не могла поїхати на відпочинок, оскільки постійно готувалась та відвідувала судові засідання та правоохоронні органи. У зв`язку із вищенаведеним позивач вважала, що їй було завдано моральну шкоду, яку вона оцінила в 120 000 грн.

Статтями 15, 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист в суді свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, зокрема, шляхом відшкодування моральної шкоди.

Згідно п.3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень, а суд згідно ст. 13 ЦПК України розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

Згідно ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права.

Статтею 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Цивільна - правова відповідальність за завдану моральну шкоду настає при наявності протиправної поведінки заподіювача шкоди, встановлення причинного зв`язку між шкодою та протиправною поведінкою, вини заподіювача.

Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (стаття 23 ЦК України).

Як зазначено в п. 9 Постанови від 31 березня 1995 р. №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема враховується стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити з засад розумності, виваженості та справедливості.

Згідно ч.1ст.81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно ч.6 ст.81 Цивільного процесуального кодексу України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як вірно зазначено судом першої інстанції, надані позивачем докази не підтверджують наявності завдання відповідачами їй моральної шкоди, наявності причинно-наслідкового зв`язку, між погіршенням її соціальних зв`язків та життєвих умов та діями відповідачів.

Таким чином, колегія суддів погоджується із висновком суду про те, що у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди не зазначено, з яких міркувань позивач виходила, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується, не надано доказів причинно-наслідкового зв`язку між поведінкою відповідачів та моральними стражданнями ОСОБА_1 .

З наведеного вище суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що у задоволенні позову про стягнення моральної шкоди необхідно було відмовити за недоведеністю вимог.?

Колегія суддів вважає необґрунтованим посилання у апеляційній скарзі ОСОБА_1 про те, що попередні рішення судів та медичні документи підтверджують причинно-наслідкові зв`язки між поведінкою відповідачів та фізичними та психологічними стражданнями апелянта на протязі дев`яти років, які довели останню до гіпертонічного кризу.

Так, відповідно до частини другої 23 ЦК України,моральна шкода полягає:

1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;

2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів;

3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна;

4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).

Колегія суддів враховує, що жодного належного та допустимого доказу, який би підтвердив спричинення моральної шкоди позивачу з боку відповідачів, матеріали справи не містять. Надані апелянтом медичні довідки свідчать про наявність у ОСОБА_1 загальних медичних захворювань, та жодним чином не підтверджують, що вказані захворювання виникли з вини відповідачів.

Таким чином, колегія суддів вважає недоведеним та невстановленим факт спричинення моральної шкоди позивачу, у зв`язку із чим погоджується із висновком суду першої інстанції про недоведеність позовних вимог ОСОБА_1 .

Інші докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановлені судом дотримані норми матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення.

При зазначених обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно й всебічно дослідив та надав оцінку обставинам по справі, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, що їх регулює. Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 18 січня 2021 року ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування немає.

Керуючись ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 375, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів,-

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 18 січня 2021 року- залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню у касаційному порядку не підлягає за винятками, передбаченими п.2«а» - 2 «г» ч.3 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 18 листопада 2021 року.

Судді Одеського

апеляційного суду С.О. Погорєлова

О.В. Князюк

О.М. Таварткіладзе