КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 листопада 2021 року місто Київ

єдиний унікальний номер справи: 369/11388/20

номер провадження: 22-ц/824/11084/2021

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Верланова С.М. (суддя - доповідач),

суддів: Мережко М.В., Савченка С.І.

за участю секретаря - Владімірової О.К.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 22 квітня 2021 року у складі судді Ковальчук Л.М., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Національного банку України, третя особа: Вишнева міська державна нотаріальна контора Київської області, про скасування заборони відчуження нерухомого майна,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Національного банку України, третя особа: Вишнева міська державна нотаріальна контора Київської області, про скасування заборони відчуження нерухомого майна.

Позовна заява мотивована тим, що на підставі договору дарування від 21 вересня 1996 року ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1. Зазначала, що вказана квартира була їй подарована її чоловіком ОСОБА_2 , який придбав її на підставі договору купівлі-продажу від 27 грудня 1993 року, зареєстрованого на Товарній біржі «Українська біржа Десятинна» на виконання біржового контракту №3/3562 від 23 грудня 1993 року.

Вказувала, що на час укладання договору купівлі-продажу від 27 грудня 1993 року зазначена квартира під заставою не перебувала, будь-які встановлені обмеження та заборони на квартиру були відсутні. Зазначала, що при отриманні інформації з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна нею виявлено, що 23 липня 2004 року Вишнева міська державна нотаріальна контора на підставі архівного запису внесла відомості про обтяження нерухомого майна (заборону) за договором застави від 14 серпня 1993 року, посвідченого державним нотаріусом Києво-Святошинської державної контори Стратілат П.І. Вказувала, що договір застави було укладено 14 серпня 1993 року між ОСОБА_3 , в особі його представника за довіреністю ОСОБА_4 , та Банком «Інко», за умовами пункту 6 якого, договір застави діє до 14 лютого 1994 року. Зазначала, що відповідно до пункту 12 договору застави, Банк «Інко» має право звернути стягнення за рахунок квартири у разі не виконання умов основного зобов`язання.

Вказувала, що згідно з постановою Правління Національного банку України від 12 лютого 2002 року №60 прийнято рішення про запровадження з 12 лютого 2002 року процедури ліквідації акціонерного банку «Інко» (далі - АБ «Інко»). У постанові Вищого господарського суду України від 08 лютого 2006 року у справі №22/2-18/289 зазначено, що 20 квітня 2002 року господарським судом міста Києва у справі №15-35-6 прийнято ухвалу, якою підтверджено відповідність застосування процедури ліквідації АБ «Інко» Національним банком України відповідно до вимог Закону України «Про банки і банківську діяльність», ліквідація АБ «Інко» визнана правомірною, процедура санації АБ «Інко», що відбувалась відповідно до ухвали арбітражного суду міста Києва від 11 липня 1997 року у справі №18/254, визнана припиненою. Зазначала, що з віснику Національного банку України за серпень 2014 року їй стало відомо про те, що АБ «Інко» вилучено з Державного реєстру банків України на підставі рішення комісії Національного банку Україниз питань нагляду та регулювання діяльності банків від 17 березня 2008 року № 69. Станом на дату звернення до суду з даним позовом, Національним банком Українине було зареєстровано правонаступника АБ «Інко».

Вказувала, що 04 вересня 2020 року вона звернулась до Вишневої міської державної нотаріальної контори Київської області із заявою про зняття заборони на відчуження належної їй квартири, на яку 10 вересня 2020 року отримала відповідь про те, що відсутні підстави для зняття заборони на відчуження належної їй квартири відповідно до п.5 гл.15 розд.ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5.

Вважала, що державний нотаріус при вчиненні нотаріальної дії помилково внесла відомості на підставі архівного запису про обтяження - заборону за договором застави, не переконавшись у дійсності цього договору, чим порушила її права щодо вільного володіння та розпорядження нерухомим майном. Тому належним засобом відновлення її порушених прав є скасування заборони відчуження квартири та відновлення порушеного права, шляхом скасування архівного запису в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна.

З урахуванням наведеного, ОСОБА_1 просила скасувати заборону відчуження нерухомого майна, а саме, житлової квартири АДРЕСА_1 , архівного запису від 23 липня 2004 року № 77258, внесеного Вишневою міською державною нотаріальною конторою.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 22 квітня 2021 рокуу задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги повінстю, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що позивачкою не доведено порушення її прав з боку відповідача, оскільки такий висновок суду не ґрунтується на вимогах законодавства, що діяло на момент посвідчення договору застави та ліквідації АБ «Інко». Вказує, що саме постановою Правління Національного банку України №60 від 12 лютого 2002 року прийнято рішення про запровадження з 12 лютого 2002 року процедури ліквідації АБ «Інко» та в подальшому цей банк було вилучено з Державного реєстру банків України на підставі рішення Комісії Національного банку України з питань нагляду та регулювання діяльності банків від 17 березня 2008 року №69. До того ж постановою Вищого господарського Суду України від 08 лютого 2006 року у справі №22/2-18/289 зазначено, що 20 квітня 2002 року Господарським судом міста Києва у справі № 15-35- 6 прийнято ухвалу, якою підтверджено відповідність застосування процедури ліквідації АБ «Інко» Національним банком України вимогам Закону України «Про банки і банківську діяльність», ліквідація АБ «Інко» визнана правомірною.

Зазначає, що станом на момент прийняття рішення про ліквідацію АБ «Інко» ст.87 Закону України «Про банки та банківську діяльність» (в редакції станом на 2002 рік) передбачено можливість ліквідації банку саме з ініціативи Національного банку України. Вказує, що за змістом положень ст.67 Закону України «Про банки і банківську діяльність» саме Національний банк України здійснює банківський нагляд у формі інспекційних перевірок і дистанційного нагляду. Скасування заборони відчуження належного позивачці нерухомого майна призведе до ефективного захисту її порушеного права.

Національний банк України подав відзив на апеляційну скаргу, у якому зазначає, що держателем Державного реєстру речових прав на нерухоме майно є Міністерство юстиції України. Технічним адміністратором Державного реєстру речових прав на нерухоме майно є державне унітарне підприємство, визначене Міністерством юстиції України та віднесене до сфери його управління, що здійснює заходи із створення, впровадження та супроводження його програмного забезпечення, відповідає за технічне і технологічне забезпечення, збереження та захист даних цього реєстру. Тому вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що Національний банк Українине є учасником спірних правовідносин та є неналежним відповідачем у даній справі. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.

Третя особа: Вишнева міська державна нотаріальна контора не скористалась своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направила.

Згідно з ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до положень ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, врахувавши доводи, наведені у відзиві на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Установлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалено із додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи скарги цих висновків не спростовують.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 на підставі договору дарування квартири від 21 вересня 1996 року, укладеного між ОСОБА_2 (дарувальник) та ОСОБА_1 (обдарований). Даний договір посвідчений державним нотаріусом Вишневої державної нотаріальної контори Київської області Омельченко Н.А. та зареєстрований в реєстрі за №4470 (а.с.11).

Відповідно до пункту 5 цього договору дарування, вказана квартира нікому іншому не подарована, не заставлена, під забороною та арештом не перебуває, судового спору щодо неї немає.

Установлено, що ОСОБА_2 був власником вказаної вище квартири АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 27 грудня 1993 року, укладеного між ОСОБА_2 (покупець) та ОСОБА_5 (продавець), який зареєстрований на Товарній біржі «Українська біржа Десятинна» на виконання біржового контракту №3/3562 від 23 грудня 1993 року (а.с.12).

Згідно з пунктом 3 цього договору купівлі-продажу, відчужена квартира належить продавцю ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу, зареєстрованого на товарній будівельно-паливній біржі «Українська біржа» 02 грудня 1993 року за № 3206-3213 та зареєстрованого у Київському міжміському бюро технічної інвентаризації 14 грудня 1993 року за № 515/93.

Відповідно до пункту 4 договору купівлі-продажу, продавець засвідчує, що відчужена квартира на момент підписання договору не продана, не подарована, не заставлена, під арештом не перебуває, спір щодо квартири відсутній.

З матеріалів справи вбачається, що 14 серпня 1993 року між ОСОБА_4 , який діяв від імені ОСОБА_3 (заставодавець) та Інвестиційним відділенням акціонерного банку «Інко» (заставодержатель) було укладено договір застави, відповідно до пункту 1 якого заставодавець передає в заставу заставодержателю в якості забезпечення отриманої у Інвестиційному відділенні акціонерного банку «Інко» позики в розмірі 200 000 карбованців відповідно до кредитного договору від 26 липня 1993 року, належну на праві власності ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1 . Даний договір застави посвідчений державним нотаріусом Києво-Святошинської державної нотаріальної контори Стратилат П.І. та зареєстрований в реєстрі за №1-2780 (а.с.13-14).

Згідно з пунктом 6 цього договору застави, строк дії договору застави до 14 лютого 1994 року.

Відповідно до пункту 14 договору застави, на заставлену квартиру накладено заборону.

У пункті 15 договору застави передбачено, що заставодавець засвідчує, що заставлена квартира на час підписання договору нікому не продана, не подарована, не надана в оренду, під забороною, арештом не перебуває, судовий спір щодо неї відсутній.

Судом першої інстанції встановлено, що 17 березня 2008 року АБ «Інко» було вилучено з державного реєстру банків України на підставі рішення комісії Національного банку України з питань нагляду та регулювання діяльності банків від 17 березня 2008 року № 69.

Відповідно до інформації, що міститься в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, щодо об`єкту нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_2 належить на праві приватної власності ОСОБА_1 на підставі договору дарування серія та номер 7611, виданого 22 жовтня 1996 року (дата реєстрації 20 липня 2020 року). На підставі договору застави №1-2780 від 14 серпня 1993 року, посвідченого державним нотаріусом Києво-Святошинської державної нотаріальної на вказану квартиру накладено обтяження: заборона (архівний запис), яка 23 липня 2004 року зареєстрована реєстратором Вишневою міською державною нотаріальною конторою Київської області за №77258 (а.с.8).

04 вересня 2020 року ОСОБА_1 звернулась до Вишневої міської державної нотаріальної контори із заявою, в якій просила виправити помилку щодо внесення архівного запису про заборону та зняти заборони відчуження належної їй квартири АДРЕСА_1 , накладену Вишневою міською державною нотаріальною конторою 23 липня 2004 року за №77258 на підставі архівного запису (а.с.19).

10 вересня 2020 року державним нотаріусом Вишневої міської державної нотаріальної контори Київської області Філатовою І.І. позивачу надано відповідь за №1001/01-16 про те, що ОСОБА_1 не надала документи необхідні для зняття заборони відчуження з квартири АДРЕСА_1 . Тому відсутні підстави для зняття заборони відчуження (а.с.20).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивачкою не доведено порушених прав та інтересів зі сторони відповідача Національного банку України. Суд дійшов висновку, що Національний банк України не наділений функціями скасовувати право застави та скасовувати заборони відчуження нерухомого майна. Національний банк України не є правонаступником ліквідованого АБ «Інко» та не наділений правом вчиняти нотаріальні дії, а тому не є належним відповідачем у даній справі.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи та вимогах закону.

Відповідно до ст.48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

Згідно з положеннями ст.51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд справи починається спочатку.

Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача.

Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження.

Відповідно ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду від 16 червня 2021 року у справі № 752/3612/19 (провадження № 61-1129св20) зроблено висновок про те, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача.

Звертаючись до суду з даним позовом до Національного банку України, ОСОБА_1 посилалась на те, що АБ «Інко» (заставодержатель) було ліквідовано Національним банком України, а правонаступника ліквідованого банку не визначено, тому, на її думку, відповідачем у даній справі має бути саме Національний банк України.

Відповідно до ст.104 ЦК України юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обов`язки переходять до правонаступників. Юридична особа є такою, що припинилася, з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення.

У ч.4 ст.4 Закону України «Про Національний банк України» встановлено, що національний банк не відповідає за зобов`язаннями інших банків, а інші банки не відповідають за зобов`язаннями Національного банку, крім випадків, коли вони добровільно беруть на себе такі зобов`язання.

Віднесення банку до категорії неплатоспроможних, а також відкликання банківської ліцензії та ліквідація банку є заходами впливу в розумінні ст. 77 Закону України «Про банки і банківську діяльність».

Згідно з ч.7 ст.77 Закону України «Про банки і банківську діяльність» процедура ліквідації банку вважається завершеною, а банк ліквідованим з дня внесення запису про це до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців.

Апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що Національний банк України не є належним відповідачем у даній справі, оскільки він не наділений функціями офіційного визнання і підтвердження фактів набуття, зміни або припинення обтяжень речових прав на нерухоме майно. Національний банк України не відповідає за зобов`язаннями інших банків, а інші банки не відповідають за зобов`язаннями Національного банку, крім випадків, коли вони добровільно беруть на себе такі зобов`язань.

Аналогічного висновку у подібних правовідносинах дійшов Верховний Суд у постанові від 20 жовтня 2021 року у справі № 477/1140/19 (провадження № 61-11644св20).

Та обставина, що АБ «Інко» було ліквідовано Національним банком України, а правонаступника ліквідованого банку не визначено, не спростовує висновків суду про те, що Національний банк України не є належним відповідачем у даній справі, оскільки відповідно до наведених вище вимог закону Національний банк України не наділений функціями офіційного визнання і підтвердження фактів набуття, зміни або припинення обтяжень речових прав на нерухоме майно та не відповідає за зобов`язаннями інших банків, в тому числі, ліквідованих.

Таким чином, суд першої інстанції виконав вимоги ст.263 ЦПК України щодо законності та обґрунтованості рішення суду, повно і всебічно дослідив і оцінив докази та встановив обставини у справі.

Доводи апеляційної скарги про те, що скасування заборони відчуження належного позивачці нерухомого майна призведе до ефективного захисту її порушеного права, апеляційний суд не приймає до уваги, оскільки лише за наявності належного складу відповідачів у справі суд у змозі вирішувати питання про обґрунтованість позовних вимог та вирішити питання про їх задоволення, без залучення таких належних відповідачів позовні вимоги вирішені бути не можуть.

Такого ж правового висновку щодо можливості вирішення справи по суті позовних вимог лише за наявності належного складу відповідачів дійшов Верховний Суд у постанові від 28 жовтня 2020 року у справі № 761/23904/19 (провадження № 61-9953св20).

При цьому, у суду апеляційної інстанції на стадії апеляційного перегляду справи відсутня можливість щодо вирішення питання про залучення до участі у справі належного відповідача, оскільки відповідно до Розділу V ЦПК України суд апеляційної інстанції не має процесуальних повноважень залучати учасників справи (див. постанову Верховного Суду від 20 жовтня 2021 року у справі № 477/1140/19 (провадження № 61-11644св20)).

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело до неправильного вирішення справи, а зводяться до переоцінки доказів, яким судом надана належна правова оцінка, на правильність висновків суду не впливають та їх не спростовують.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, а тому це рішення відповідно до ст.375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст.374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 22 квітня 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів. У випадку проголошення лише вступної і резолютивної частини, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Головуючий

Судді: