КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
номер апеляційного провадження: 22-ц/824/8625/2021
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 вересня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача Білич І.М.

суддів Коцюрби О.П., Слюсар Т.А.

при секретарі Довгополій А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 11 березня 2021 року ухвалене під головуванням судді Білоцерківський міськрайонного суду Київської області Бондаренко О. В.,

по цивільній справі № 357/10800/19 за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів, -

в с т а н о в и л а:

У вересні 2019 року позивачі звернулися до суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому просили стягнути з відповідача на користь ОСОБА_3 борг в сумі 96 000 грн. і судові витрати в розмірі 3 756,008 грн.;

стягнути з відповідача на користь ОСОБА_2 борг в сумі 256 000 грн., 3% річних в сумі 23 608,11 грн. і судові витрати на правничу допомогу.

Обґрунтовуючи позовні вимоги тим, що за розпискою від 03 лютого 2017 року відповідач ОСОБА_1 отримала в борг від ОСОБА_2 кошти в розмірі 80 000 грн.

Згідно розписки від 20 лютого 2017 року ОСОБА_1 отримала в борг від ОСОБА_2 кошти в розмірі 96 000 грн.

На підстави розписки від 13 березня 2017 року відповідач отримала в борг від ОСОБА_2 кошти в розмірі 80 000 грн.

Згідно з розпискою від 28 березня 2017 року ОСОБА_1 отримала в борг від ОСОБА_3 кошти в розмірі 96 000 грн.

28 березня 2017 року між ОСОБА_1 та позивачами був укладений договір безвідсоткової позики, яким було об`єднано боргові зобов`язання, які виникли раніше по розписках, і відповідач зобов`язалася повернути борги в строк до 01 липня 2017 року.

У зв`язку з порушенням зобов`язання з повернення позики, ОСОБА_2 просив стягнути з відповідача на свою користь 3% річних в порядку ст.625 ЦК України, що становить в сумі 23 608,11 грн.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 11 березня 2021 року позов ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів, задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 кошти за договором позики у розмірі 256000, 00 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 кошти за договором позики у розмірі 96000,00 грн. та судові витрати у розмірі 3545,12 грн., всього 99545,12 грн.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, відповідач подала апеляційну скаргу, за результатами розгляду якої просила суд скасувати рішення та ухвалити нове судове рішення, за яким відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

Посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильним застосуванням норм матеріального права та неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи.

Мотивуючи тим, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що у своїй позовній заяві від 25 вересня 2019 року позивачі просили суд стягнути з ОСОБА_1 на їхню користь не сплачену суму боргу в розмірі 352000,00 грн., 3% річних з простроченої суми - 23608,11 грн, всього - 375608,11 грн., а також витрати по сплаті судового збору в сумі 3756,08 грн., зазначаючи підставою для задоволення вимог позову договір безвідсоткової позики від 28 березня 2017 року про отримання 352000,00 грн., написаний та підписаний ОСОБА_1 .

Також, представником позивачів була подана заява про уточнення позовних вимог від 01 липня 2020 року, в якій зазначено, що договір на суму 352 000,00 грн. складається із сумарної кількості позик, відповідно до розписок від 03 лютого 2017 року, 20 лютого 2017 року, 13 лютого 2017 року, 28 березня 2017року. Натомість в доданих до матеріалів справи розписках зазначається про різні дати позики, а не 28 березня 2017 року, різні суми, а не 352 000 грн., та різні дати повернення, а не 01 липня 2017 р.

Тобто, договір безвідсоткової позики, що доданий до основного позову та розписки, що додані до заяви про уточнення позовних вимог є різними підставами позову. Також, як вбачається із наданої заяви про уточнення позовних вимог та копій розписок, представник просить окремо стягнути на користь ОСОБА_3 96 000,00 грн. основного боргу, судовий збір в сумі 3756,08 грн., а на користь ОСОБА_2 256 000,00 грн., та 3% річних в сумі 23 608,11 грн. за різними розписками, які мають різні дати написання та повернення, що свідчить про різний предмет позову.

Відзиву на апеляційну скаргу подано не було.

Учасники процесу про день і час розгляду справи повідомлялися належним чином у встановленому законом порядку.

Скаржник та її представник до початку розгляду справи подали заяву про можливий розгляд справи за їх відсутності.

Інші учасники в судове засідання не з`явились, поважність причин своєї неявки суду не повідомили.

Колегія суддів вважала за можливе розглянути справу за відсутності осіб, що не з`явилися в силу вимог ст. 372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що подана апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Судом установлено, що 03 лютого 2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики, що підтверджується розпискою наданою позивачем, відповідно до якого позивач передав, а відповідач отримала, кошти в розмірі 80 000 грн. зі строком повернення до 03 травня 2017 року ( а.с.126).

20 лютого 2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики, що підтверджується розпискою наданою позивачем, відповідно до якого позивач передав, а відповідач отримала, кошти в розмірі 96 000 грн. зі строком повернення до 20 травня 2017 року ( а.с. 127).

13 березня 2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики, що підтверджується розпискою наданою позивачем, відповідно до якого позивач передав, а відповідач отримала, кошти в розмірі 80 000 грн. зі строком повернення до 13 червня 2017 року (а.с.125).

28 березня 2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було укладено договір позики, що підтверджується розпискою наданою позивачем, відповідно до якого позивач передала, а відповідач отримала, кошти в розмірі 96 000 грн. зі строком повернення до 28 червня 2017 року(а.с.124).

28 березня 2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 було укладено договір безвідсоткової позики, відповідно до якого відповідач отримала від позивачів кошти у сумі 352 000,00 грн., що еквівалентно 13 000 доларам США без відсотків.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що написаний ОСОБА_1 договір безвідсоткової позики від 28 березня 2017 року не є договором новації, оскільки суб`єктивний критерій даного договору не передбачає існування на момент його укладення намірів сторін договору припинити будь-яке діюче боргове зобов`язання та замінити його новим зобов`язанням. У договорі безвідсоткової позики від 28 березня 2017 року не зазначено, що останній вважається договором новації. А лише підтверджує факт отримання відповідачем у борг від позивачів грошових коштів у сумі 352 000,00 грн. без жодних відсотків зі строком повернення до 01 липня 2017 року по розписках від 03 лютого 2017 року, 20 лютого 2017 року, 13 березня 2017 року, 28 березня 2017 року. Відповідач у добровільному порядку не повернула борг, тому суд вважав вимоги позивачів доведеними та такими що підлягають до задоволення, а саме стягнення на користь ОСОБА_3 боргу в розмірі 96 000 грн., а на користь ОСОБА_2 боргу в сумі 256 000 грн.

Відмовляючи у задоволенні вимоги щодо стягнення з відповідача на користь ОСОБА_2 3% річних в сумі 23 608,11 грн., суд першої інстанції виходив з того, що укладений між сторонами договір є безвідсотковою позикою.

Розглядаючи спір, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон який їх регулює.

Звертаючись з апеляційною скаргою, скаржник вказувала на те, що судом першої інстанції не було взято до уваги при ухваленні рішення, що написаний власноручно відповідачем договір безвідсоткової позики від 28 березня 2017 року не є договором позики в розумінні ч.1 ст.1047, ч.1,2 ст.207, п.п.3,4 ч.1 ст.208 ЦК, оскільки не відповідає цим нормам матеріального права. Так як, вказаний договір за своєю суттю є розпискою, в день написання якого грошові кошти не передавались.

Колегія суддів вважає, що зазначені доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на нормах діючого законодавства та матеріалах справи. Так, відповідно до положень ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із ч.2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до ч.1. та ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, але одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від та незважаючи на найменування документа, і в залежності від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Частиною першою ст.1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 у справі № 6-1967цс15.

Звертаючись з позовом позивачі з урахуванням уточнених вимог вказували на те, що розписка від 28 березня 2017 року із сумарної кількості позик, зокрема: за розпискою від 03 лютого 2017 року на суму 80 000 грн., за розпискою від 20 лютого 2017 року на суму 96 000 грн., за розпискою від 13 березня 2017 року на суму 80 000 грн. та за розпискою від 28 березня 2017 року на суму 96 000 грн. ( а.с. 128).

Слід зазначити, що дана розписка за своїм текстом вказує, що вона написана власноруч самою ОСОБА_1 .

Відтак, звертаючись з апеляційною скаргою, відповідач не спростувала факту отримання нею грошових коштів за розписками від 03 лютого 2017 року, 20 лютого 2017 року, 13 березня 2017 року та 28 березня 2017 року, які сумарно склали 352 000 грн., що було визнано тією ж ОСОБА_1 при складанні розписки від 28 березня 2017 року.

Враховуючи, що в ході судового розгляду, відповідачем не було надано доказів на підтвердження відсутності узгодження між сторонами істотних умов договору позики, то факт отримання грошових коштів відповідачем підтверджується змістом розписок, які власноручно нею складені, Вказаними розписками також визначено період повернення грошових коштів. А так як відповідач, не довела, що грошові кошти було повернуто кредиторам, на момент підписання безвідсоткової розписки від 28 березня 2017 року, то висновки суду першої інстанції щодо доведеності вимог позивачів підтверджуються матеріалами справи.

Обґрунтовуючи своє рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Суворе трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) можуть позбавити заявників права звертатись до суду (Перес де Рада Каванил`ес проти Іспанії).

З урахуванням того, що доводи апеляційної скарги, є ідентичними доводам відповідача при розгляді справи в суді першої інстанції, яким суд надав належну оцінку, висновки суду першої інстанції є достатньо аргументованими, колегія суддів доходить висновку про відсутність підстав повторно відповідати на ті самі аргументи відповідача, при цьому враховуючи, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

За таких обставин, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України.

Відтак, підстави для його скасування за наведених доводів апеляційної скарги відсутні.

Керуючись ст.ст. 367, 372, 374, 375, 381-383, 384, 387 ЦПК України, колегія суддів,-

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 11 березня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови складено 15 листопада 2021 року.

Суддя - доповідач:

Судді: