ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 листопада 2021 року

м.Суми

Справа №578/258/21

Номер провадження 22-ц/816/1499/21

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Ткачук С. С. (суддя-доповідач),

суддів - Собини О. І. , Левченко Т. А.

з участю секретаря судового засідання Чуприни В.І.,

учасники справи:

позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ;

відповідач: Військова частина НОМЕР_1 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Краснопільського районного суду Сумської області від 05 серпня 2021 року в складі судді Зері Ю.О., постановлене в смт. Краснопілля, повний текст судового рішення складено 10 серпня 2021 року,

в с т а н о в и в:

Позивачі в березні 2021 року звернулися до суду з позовом, в якому просили стягнути з військової частини НОМЕР_1 на їх користь в рахунок компенсації моральної шкоди по 500000 грн. кожному або по 220,3 прожиткових мінімумів для працездатних осіб на день ухвалення судового рішення. Судові витрати покласти на відповідача.

Свої вимоги мотивували тим, що їх син ОСОБА_3 1993 р.н. був мобілізований до лав Збройних Сил України 31.05.2016 року та був направлений на Схід України для проходження операцій Об`єднаних сил. Під час проходження строкової служби в в/ч НОМЕР_1 , яка дислокується в м. Запоріжжі з ним було укладено контракт про військову службу і надалі він продовжував її виконувати як солдат контрактної служби. За своїм статусом їх син мав право вільного пересування, проживання в орендованому житлі поблизу розташування підрозділу та право перебування поза розташуванням військової частини у вільний від служби час. Вказують, що їх син загинув в результаті протиправних дій особи командного складу частини прапорщика контрактної служби ОСОБА_4 , який в стані алкогольного сп`яніння, керуючи транспортним засобом трактором «Фотон ТФ 200» 15.08.2017 року, в нічний час, рухаючись по території села Золотий колодязь, порушив правила дорожнього руху та безпеки експлуатації автотракторної техніки, скоїв наїзд на їх сина, який стояв на лівому узбіччі дороги. Від отриманих множинних травм ОСОБА_3 помер на місці ДТП. Вказують, що їх син не порушував правил дорожнього руху і не допустив будь яких необережних дій, наслідком яких могло бути заподіяння йому тілесних ушкоджень або смерті. Вказують, що відповідач намагався ввесь час представити контрактника ОСОБА_3 порушником військової дисципліни, особою, що вчинила порушення і таке інше, що вплинуло на моральний стан батьків загиблого та потягло за собою додаткові моральні страждання та змусило їх поневірятися по судах. Вказують, що все це спричинило їм моральних страждань, відчуття власної безпорадності та безсилля у відстоюванні своїх прав та свобод і зневіру в людей та існування справедливості. Крім того, органи військової адміністрації протягом кількох років відмовляли у встановленні батькам відповідного статусу та надання встановлених Законом пільг та соціальної допомоги, що посилювало моральні страждання позивачів.

Рішенням Краснопільського районного суду Сумської області від 05 серпня 2021 року позов задоволено частково.

Стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 300 000 (триста тисяч) грн. у рахунок відшкодування моральної шкоди.

Стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_2 300 000 (триста тисяч) грн. у рахунок відшкодування моральної шкоди. В іншому відмовлено.

Стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 на користь держави судовий збір у сумі 1362 грн.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що юридична чи фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їх працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків. Також, суд при визначенні розміру завданої моральної шкоди керувався засадами розумності, виваженості та справедливості, зокрема: що завдана позивачам моральна шкода спричинена злочином, внаслідок якого позивачі втратили єдиного сина, який був особою молодого віку та на допомогу якого вони розраховували у майбутньому. Внаслідок безповоротної втрати сина, позивачі змушені змінити звичний спосіб життя та переживають триваючі моральні страждання, втративши душевний спокій та рівновагу.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне встановлення фактичних обставин справи, застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржуване рішення та постановити нове, яким в задоволенні позову відмовити.

Доводи апеляційної скарги мотивує тим, що ОСОБА_3 дійсно проходив службу у військовій частині НОМЕР_1 . Вказує, що 24.05.2017 року ОСОБА_3 вибув у оперативне підпорядкування командира ОТУ «Донецьк» керівника антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей в районі бойового призначення для виконання службових (бойових) завдань. 15.08.2017 року на солдата ОСОБА_3 було здійснено наїзд цивільним транспортом внаслідок чого останній помер на місці. В ході службового розслідування було встановлено, що о 21 год. 30 хв. 15.08.2017 року після вечірньої перевірки не доповівши командиру підрозділу прапорщик ОСОБА_5 та молодший сержант ОСОБА_6 самовільно покинули розташування підрозділу та направилися до місцевого бару. Солдат ОСОБА_3 прибув туди самостійно. Зазначає, що солдат ОСОБА_3 в службовий час перебував поза межами розташування частини без дозволу безпосередніх командирів у місцевому барі. Вказує, що в зоні АТО діє заборона знімати окремим військовослужбовцям житло. Крім того, трактор на якому здійснено наїзд на ОСОБА_3 належав цивільній особі. Зазначають, що в позовній заяві позивачі зазначили, що відчувають моральні страждання внаслідок того, що тривалий час органи військової адміністрації МО України ухиляються від виконання обов`язку щодо виплати позивачем передбачених законом соціальних виплат у зв`язку з загибеллю сина. Проте відповідач не відповідає за дії військової адміністрації МО України.

Від позивачів надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останні не погоджуються з доводами апеляційної скарги та зазначають, що доводи відповідача про те, що їх син ОСОБА_3 самовільно залишив розташування військової частини не заслуговують на увагу оскільки за своїм статусом військовослужбовець контрактної служби мав право вільного пересування. Просять в задоволенні апеляційної скарги відмовити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Представник військової частини в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримав та просив суд її задовольнити.

Представник позивачів в судовому засіданні проти апеляційної скарги заперечував та просив рішення залишити без змін.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 , виданого 18.12.1993, позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , є відповідно батьком та матір`ю ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 6).

Відповідно до наявних у матеріалах справи копій паспортів ОСОБА_3 , ОСОБА_1 та ОСОБА_2 вони проживали однією сім`єю за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 30-32).

ОСОБА_3 1993 р.н., був мобілізований до лав Збройних сил України 31.05.2016. Під час строкової служби у в/ч НОМЕР_1 з ним було укладено контракт про проходження військової служби і надалі він продовжував її як солдат контрактної служби. Брав участь у бойових діях на Сході України та мав статус ветерана війни учасника бойових дій. За умовами контракту солдат ОСОБА_3 мав право вільного пересування, проживання в орендованому житлі поблизу розташування підрозділу. З 24 травня 2017 року по день загибелі 15 серпня 2017 року на підставі наказу командира військової частини пп НОМЕР_3 № 126 від 24.05.2017 солдат ОСОБА_3 був відряджений для виконання службових (бойових) завдань та безпосередньо брав участь в АТО, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районах проведення АТО-ООС на території Донецької області, зокрема, Добропільського району в районі с. Золотий Колодязь, де був тимчасово розташований його підрозділ, а тому відповідно до приписів ст.24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» вважається таким, що проходив військову службу у в/ч НОМЕР_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 помер, що підтверджується лікарським свідоцтвом про смерть №251 від 16.08.2017, на підставі якого в подальшому видано свідоцтво про смерть Серії НОМЕР_4 від 18.08.2017.

.Відповідно до витягу з протоколу засідання Центральної військово-лікарської комісії по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв №2166 від 06.08.2018 травма солдата військової служби за контрактом ОСОБА_3 , 1993 р.н.: «Сукупна травма тіла», яка і стала причиною його смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 та підтверджується: лікарським свідоцтвом про смерть №251 від 16.08.2017 «Добропільського відділення судово-медичної експертизи» та свідоцтвом про смерть № НОМЕР_5 , яке видане Краснопільським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції у Сумській області 18.08.2017 - травма і причина смерті одержані в результаті нещасного випадку, «ТАК», пов`язані з проходженням військової служби.

У лікарському свідоцтві про смерть №251 від 16.08.2017 вказано, що ОСОБА_3 , 1993 р.н., причина смерті сукупна травма тіла.

Солдат ОСОБА_3 загинув у результаті протиправних дій особи командного складу частини прапорщика контрактної служби ОСОБА_5 , який у стані алкогольного сп`яніння, керуючи чужим транспортним засобом трактором «Фотон-ТФ200», 15 серпня 2017 року в нічний час, рухаючись територією села Золотий Колодязь, порушив правила дорожнього руху та безпеки експлуатації автотракторної техніки та скоїв наїзд на солдата ОСОБА_3 , який стояв на лівому узбіччі дороги. Від отриманих множинних травм ОСОБА_3 помер на місці ДТП. Відповідно до вироку Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 16.02.2018 у справі № 227/3134/17 смерть ОСОБА_3 настала від злочинних дій іншого військовослужбовця та знаходиться в прямому причинному зв`язку з його злочинними діями.

Вироком Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 16.02.2018 №227/3134/17 встановлено, що 15 серпня 2017 року, приблизно о 23 годині 00 хвилин, водій ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , керуючи технічно справним трактором «Фатон-ТФ-200», без реєстраційного номеру, який належить на підставі договору купівлі-продажу від 29.10.2010 громадянину ОСОБА_7 , діючи в порушення п.п.2.1, 2.9 Правил дорожнього руху, відповідно до яких: п.2.1 - Водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі: а) посвідчення на право керування транспортним засобом відповідної категорії; п. 2.9 - Водієві забороняється: а) керувати транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння або перебуваючи під впливом наркотичних чи токсичних речовин; не маючи посвідчення на право керування транспортним засобом відповідної категорії, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, здійснював рух зі швидкістю приблизно 10 км/годину по проїжджій частині АДРЕСА_2 , з боку автодороги сполученням «Добропілля-Краматорськ» у напрямку будівлі сільської ради.

Проїжджаючи ділянку вказаної дороги, розташовану по вул. Миру в с. Золотий Колодязь Добропільського району Донецької області, в районі магазину «Продукти», діючи в порушення вимог п. 12.1 Правил дорожнього руху України, відповідно до яких: п.12.1 під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху водій повинен ураховувати дорожню обстановку, а також особливості вантажу, що перевозиться, і стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним; проявляючи злочинну самовпевненість, діючи необережно, легковажно розраховуючи на запобігання дорожньо-транспортної події, маючи об`єктивну можливість спостерігати за дорожньою обстановкою, перебуваючи під дією алкоголю, не маючи перешкод технічного характеру, не вибрав безпечну швидкість руху керованого ним трактора «Фотон ТФ-200», без реєстраційного номера, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним, не впорався з керуванням, втратив курсову стійкість транспортного засобу, що призвело до зміни його напрямку руху та некерованості, в результаті чого скоїв наїзд на пішохода ОСОБА_3 , який знаходився на проїжджій частині біля лівого краю дороги.

Отже, внаслідок вказаної дорожньо-транспортної події пішохід - військовослужбовець в/ч НОМЕР_1 ОСОБА_3 помер на місці події від отриманих тілесних ушкоджень, травма і причина смерті одержані в результаті нещасного випадку пов`язані з проходженням військової служби.

За порушення правил безпеки дорожнього руху ОСОБА_5 , який на час вчинення кримінального правопорушення проходив військову службу у в/ч НОМЕР_1 , вироком Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 16.02.2018 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України.

Згідно представленого акту службового розслідування, затвердженого т.в.о. командира в/ч НОМЕР_1 04.09.2017р., за порушення вимог абзаців 3,5 ст.ст.11,16, абзацу 6 ст.ст. 126, 241 Статуту внутрішньої служби ЗС України, абзаців 2,6,7 ст.4 Дисциплінарного статуту ЗС України прапорщика ОСОБА_5 , командира відділення штабних машин польового вузла зв`язку в/ч НОМЕР_1 пропоновано притягнути до дисциплінарної відповідальності та в порядку ст.45 Дисциплінарного статуту ЗС України, накласти на нього дисциплінарне стягнення «звільнення з військової служби за контрактом за службовою невідповідністю».

Згідно довідки Військової частини НОМЕР_1 № 497 від 11.09.2017 про безпосередню участь особи в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України, солдат ОСОБА_3 , дійсно в період з 24.05.2017 по 15.08.2017 брав безпосередню участь в антитерористичній операції на території Донецької та Луганської областей.

Відповідно до витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) № 69 від 08.09.2017 померлого солдата ОСОБА_3 водія електрика радіовзводу польового вузла зв`язку, виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення з 08.09.2017.

Вказані обставини встановлені у рішеннях Сумського окружного адміністративного суду від 18.07.2019 у справі № 480/1523/19, від 24.02.2020 у справі № 480/4200/19, від 03.04.2020 у справі № 480/5249/19, а також вироком Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 16.02.2018 у справі № 227/3134/17, відтак, в силу положень ст. 82 Цивільного процесуального кодексу України не потребують доказування.

Відповідно до витягу з протоколу засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 13.03.2020 № 37 на виконання рішення Сумського окружного адміністративного суду від 18.07.2019 у справі № 480/1523/19 призначено одноразову грошову допомогу батьку та матері померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 внаслідок травми, одержаної в результаті нещасного випадку, пов`язаної з проходженням військової служби, солдата ОСОБА_3 ( ОСОБА_8 ), на підставі свідоцтва про смерть НОМЕР_4 від 18.08.2017 в розмірі 500-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня 2017 року, в сумі 800000 (вісімсот тисяч) грн. 00 коп. у рівних долях кожному (а.с. 23).

Відповідно до витягу з протоколу засідання Центральної військово-лікарської комісії Збройних сил України по встановленню причинного зв`язку захворювань, (поранень, контузій, травм, каліцтв) від 16.01.2021 №20 травма солдата військової служби за контрактом ОСОБА_3 , 1993 р.н.: «Сукупна травма тіла», яка і стала причиною його смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 та підтверджується: лікарським свідоцтвом про смерть №251 від 16.08.2017 з Добропільського відділення судово-медичної експертизи, свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_4 від 18.07.2017, яке видане Краснопільським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції у Сумській області та рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 03.04.2020 у справі № 480/5249/19 - травма та причина смерті, «ТАК», пов`язані з виконанням обов`язків військової служби (а.с. 12).

Довідкою № 543 щодо результатів медичного огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, виданою КЗОЗ «Добропільська лікарня інтенсивного лікування», встановлено, що ОСОБА_5 (особа, яка заподіяла смерть сину позивачів), особу якого встановлено згідно з посвідченням прапорщика НОМЕР_6 , на момент вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 268 КК України, перебував у стані алкогольного сп`яніння.

Відповідно до витягу з командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 14.06.2016 № 158 прапорщика ОСОБА_5 зараховано до списків особового складу частини на всі види забезпечення, з 14.06.2021 він є таким, що прийняв справи та посаду і приступив до виконання службових обов`язків за посадою (а.с. 211).

Відповідно до витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 07.09.2017 № 68 прапорщика ОСОБА_5 , командира відділення штабних машин польового вузла зв`язку частини, звільненого наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 05.09.2017 № 171-рс з військової служби у запас за пунктом «е» частини шостої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» (через службову невідповідність), виключено із списків особового складу частини, всіх видів забезпечення і направлено до Прилуцько-Варвинського ОМВК Чернігівської області для постановки на військовий облік (а.с. 27).

Правовою основою військового обов`язку і військової служби є Конституція України, Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу», Закон України «Про оборону України», «Про Збройні Сили України», «Про мобілізаційну підготовку і мобілізацію», інші Закони України, а також прийняті відповідно до них укази Президента України та інші нормативно-правові акти щодо забезпечення обороноздатності держави, виконання військового обов`язку, проходження військової служби, служби у військовому резерві та статусу військовослужбовців, а також міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

В статті 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» викладено поняття військового обов`язку, який включає проходження військової служби.

Військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби. Проходження військової служби здійснюється громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом. Громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які проходять військову службу, є військовослужбовцями. Військова служба за контрактом осіб рядового складу належить до видій військової служби. (ст.2 цього Закону) Загальні умови укладення контракту на проходження військової служби та питання прийняття на військову службу за контрактом наведені в статтях 19,20 цього Закону. Початок і закінчення проходження військової служби. Час та місце виконання обов`язків військової служби врегульовані у статті 24 цього Закону. Так, відповідно до частин 1-3 ст.24 цього Закону початком проходження військової служби вважається: день зарахування до списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) - для громадян, прийнятих на військову службу за контрактом, у тому числі військовозобов`язаних, які проходять збори, та резервістів під час мобілізації; Закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України. Військовослужбовці вважаються такими, що виконують обов`язки військової служби: 1) на території військової частини або в іншому місці роботи (занять) протягом робочого (навчального) часу, включаючи перерви, встановлені розпорядком (розкладом занять); 2) на шляху прямування на службу або зі служби, під час службових поїздок, повернення до місця служби; 3) поза військовою частиною, якщо перебування там відповідає обов`язкам військовослужбовця або його було направлено туди за наказом відповідного командира (начальника); 4) під час виконання державних обов`язків, у тому числі у випадках, якщо ці обов`язки не були пов`язані з військовою службою; 5) під час виконання обов`язку з урятування людського життя, охорони державної власності, підтримання військової дисципліни та охорони правопорядку. Звільнення з військової служби здійснюється у разі припинення (розірвання) контракту, а військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, звільняються з військової служби: через службову невідповідність;

За ст. 40 цього Закону гарантії правового і соціального захисту громадян України, які виконують конституційний обов`язок щодо захисту Вітчизни, забезпечуються відповідно до Законів України «Про Збройні Сили України», «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», «Про державні гарантії соціального захисту військовослужбовців, які звільняються із служби у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України, та членів їхніх сімей» та іншими законами.

Відповідно до ст.16 Закону України «Про Збройні Сили України» держава забезпечує соціальний і правовий захист військовослужбовців, резервістів, які виконують обов`язки служби у військовому резерві, та військовозобов`язаних, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, членів їх сімей, працівників Збройних Сил України, а також членів сімей військовослужбовців, резервістів та військовозобов`язаних, які загинули (померли), пропали безвісти, стали особами з інвалідністю під час виконання службових обов`язків або постраждали у полоні в ході бойових дій (війни), в умовах надзвичайного стану чи під час виконання службових обов`язків за межами України в порядку військового співробітництва або у складі національного контингенту чи національного персоналу у міжнародних операціях з підтримання миру і безпеки.

Статтею 56 Конституції України визначено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади органів місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до статті 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї самої та у зв`язку із приниженням її честі, гідності, а також ділової репутації; моральна шкода відшкодовується грішми, а розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом з урахуванням вимог розумності і справедливості.

В силу ст. 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Як зазначено у частині 2 ст.1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, який її завдав, якщо шкоди завдано смертю фізичної особи наслідок джерела підвищеної небезпеки та і інших випадках, встановлених законом.

За змістом ст.1168 цього Кодексу моральна шкода може відшкодовуватися одноразово або здійснення щомісячних платежів.

Статтями 1173, 1174 цього Кодексу передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що військова служба за контрактом є державною службою особливого характеру, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. На час проходження військової служби за контрактом військовослужбовцям держава гарантує правовий і соціального захист, який забезпечуються відповідно до Законів України «Про Збройні Сили України», «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», «Про державні гарантії соціального захисту військовослужбовців, які звільняються із служби у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України, та членів їхніх сімей» та іншими законами.

Отже, держава забезпечує соціальний і правовий захист військовослужбовців, членів їх сімей, та членів сімей військовослужбовців, які загинули (померли), пропали безвісти, стали особами з інвалідністю під час виконання службових обов`язків.

Матеріалами справи доведено в суді, що син позивачів ОСОБА_3 загинув внаслідок вчинення кримінального правопорушення військовослужбовцем прапорщиком ОСОБА_5 в період проходження ним військової служби у в/ч НОМЕР_1 за контрактом. Смерть солдата ОСОБА_3 пов`язана з виконанням обов`язків військової служби, тобто смерть загиблого наступила через незаконні дії службової особи військової частини, що входить до складу військового формування - Збройних Сил України, діяльність яких здійснює Генеральний штаб, який підпорядковується Міністерству оборони України.

Відповідно до положення «Про Міністерство оборони України», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 листопада 2014 р. № 671, Міністерство оборони України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України., що забезпечує функціонування системи управління охороною праці в Міноборони, Збройних Силах та Держспецтрансслужбі, і є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, який забезпечує формування та реалізує державну політику з питань національної безпеки у воєнній сфері, сферах оборони і опосередково .координує та здійснює контроль за такою роботою в органах військового управління, військових частинах та забезпечує життєдіяльність Збройних Сил, їх функціонування, бойову та мобілізаційну готовність, боєздатність, підготовку до виконання покладених на них завдань.

Зі змісту позовної заяви подружжя ОСОБА_9 вбачається, що вони звернулися до суду, мотивуючи вимоги про відшкодування моральної шкоди зокрема тим, що втратили єдиного сина через що зазнали душевних страждань, оскільки син загинув у молодому віці під час проходження військової служби, а тому мають право від держави на відшкодування моральної шкоди шляхом виплати одноразової грошової суми, оскільки держава здійснює свої обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Таким чином, відповідно до ст. 170 ЦК України юридична особа - військова частина НОМЕР_1 , як складова частина Збройних Сил України, військового формування створеного державою є тим органом виконавчої влади, на якого державою покладено здійснення заходів із забезпечення національної безпеки країни, і де проходили військову службу і загиблий солдат ОСОБА_3 , і службова особа ОСОБА_4 , від незаконних дій якого наступила смерть ОСОБА_3 , що стало причиною завдання моральної шкоди його батькам. Тому саме військова частина НОМЕР_1 повинна нести цивільну відповідальність перед позивачами, як членам сім`ї загиблого військовослужбовця на підставі ст. 1174 ЦК України.

Відповідно до статті 1 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції.

За змістом зазначеної статті поряд із негативним зобов`язанням, держава має позитивні зобов`язання - гарантувати ефективне використання визначених Конвенцією прав кожному, хто перебуває під її юрисдикцією. Порушення кожного з цих зобов`язань є самостійною підставою відповідальності держави.

Права, гарантовані статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, а також позитивні обов`язки згідно з практикою ЄСПЛ можуть передбачати певні заходи, необхідні для захисту права потерпілих від незаконних дій службових осіб створених нею органів виконавчої влади. У процесуальному аспекті існування позитивних обов`язків процесуального характеру відповідно до цього положення визнаються ЄСПЛ у справах, що стосуються державних органів, а також у спорах між приватними особами (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «Котов проти Росії», § 114)

Колегія суддів звертає увагу на те, що відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції позивач може претендувати на компенсацію за шкоду, спричинену внаслідок смерті сина позивачів від незаконних дій службової особи органу державної влади, з чим пов`язують завдання їм моральної шкоди.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).

Суд першої інстанції детально дослідив надані позивачами докази в їх сукупності і виходячи з принципів розумності та виваженості з урахуванням глибини душевних страждань, які зазнали батьки втратив свого єдиного сина, обґрунтовано визнав справедливим розмір відшкодування моральної шкоди на рівні 300000 грн кожному.

Доводи апеляційної скарги з приводу знаходження солдата ОСОБА_3 в службовий час поза межами розташування частини без дозволу безпосередніх командирів у місцевому барі, притому що в зоні АТО діє заборона знімати окремим військовослужбовцям житло, а транспортний засіб яким було вчинено наїзд і травмовано останнього, внаслідок чого він загинув відразу на місці ДТП, належить цивільній фізичній особі, не дають підстав для звільнення в/ч НОМЕР_1 від цивільної відповідальності.

Як наведено вище, підстави для відповідальності за завдану моральну шкоду настають незалежно від вини органу державної влади, якщо шкоди завдано смертю фізичної особи внаслідок джерела підвищеної небезпеки. В даному випадку шкоду завдано наїздом трактору «Фатон-ТФ-200» під керуванням водія військовослужбовця ОСОБА_5 . Фактичне знаходження солдата ОСОБА_3 поза межами розташування частини в стані алкогольного сп`яніння не пов`язано з обставинами за яких відбулось вчинення кримінального правопорушення, що передбачене ч.2 ст. 286 КК України, і не може бути розцінене як груба необережність потерпілого, яка сприяла виникненню або збільшенню шкоди, що відповідно до ст. 1193 ЦК України може бути враховано для зменшення розміру моральної шкоди.

Колегія суддів зауважує, що застосування суду першої інстанції ст.1172 ЦК України, якою врегульовані питання відшкодування юридичними особами шкоди завданої їх працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків є помилковим, оскільки завдання моральної шкоди відбулось внаслідок незаконних дій військовослужбовця під час проходження державної військової служби. Проте, неправильне застосування конкретної статті матеріального закону не вплинуло на законні та обґрунтовані висновки суду при вирішенні по суті заявлених вимог.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів визнає, що суд першої інстанції всебічно і повно з`ясував, обставини, що мають значення для справи і доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про порушення судом норм матеріального чи процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-382, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення.

Рішення Краснопільського районного суду Сумської області від 05 серпня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і на неї може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 17 листопада 2021 року.

Головуючий - С.С. Ткачук

Судді: О.І. Собина

Т.А. Левченко