ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/8772/21 Справа № 205/207/21 Суддя у 1-й інстанції - Басова Н. В. Суддя у 2-й інстанції - Петешенкова М. Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 листопада 2021 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Петешенкової М.Ю.,

суддів Городничої В.С., Лаченкової О.В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у м. Дніпрі цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 04 серпня 2021 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «САН ЕНЕРДЖІ ГРУП УКРАЇНА» про стягнення заборгованості по заробітній платі та компенсації за невикористану відпустку, -

В С Т А Н О В И Л А:

У січні 2021 року ОСОБА_2 звернулася до суду з вищевказаним уточненим в ході розгляду справи позовом посилаючись на те, що з 21 вересня 2020 року по 21 жовтня 2020 рік перебувала у трудових відносинах з відповідачем у справі, працюючи на посаді помічника директора. Відповідно до наказу №3 від 21 жовтня 2020 року її було звільнено на підставі ст. 36 КЗпП України.

Проте, в день звільнення відповідач не виплатив їй заробітну плату та грошову компенсацію за невикористану щорічну відпустку, у зв`язку з чим просила стягнути з відповідача на свою користь невиплачені при звільненні грошові кошти у розмірі 3 333,33 грн., з яких: 952,38 грн. нарахована, але не виплачена заробітна плата без урахування прибуткового податку й інших обов`язкових платежів; 2 380,95 грн. компенсація за невикористану щорічну відпустку.

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 04 серпня 2021 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем не нанадо належних та допустимих доказів на підтвердження наявності заборгованості ТОВ «САН ЕНЕРДЖІ ГРУП УКРАЇНА» перед ОСОБА_2 по заробітній платі та компенсації за невикористану відпустку щорічну відпустку за спірний період, як і належних при звільненні сум у визначені статті 116 КзпП України строки. Надані позивачем відомості нарахування та виплати заробітної плати за вересень-жовтень 2020 року, вважав не належними та допустимими доказами, які не можуть бути підставою для стягнення заробітної плати та компенсації за невикористану щорічну відпустку.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_2 звернулася з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення її позову.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що при вирішенні спору, суд першої інстанції поклав тягар доказування на позивача. На думку скаржника, суд не повно дослідив зібрані у справі докази та дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позові. Матеріали справи містять всі необхідні докази, які дають підстави визнати порушення її прав з боку ТОВ «САН ЕНЕРДЖІ ГРУП УКРАЇНА», а відтак судове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог підлягає скасуванню.

Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 21 вересня 2020 року ОСОБА_2 згідно наказу № 21 від 21 вересня 2020 року була прийнята на роботу до ТОВ «САН ЕНЕРДЖІ ГРУП УКРАЇНА» на посаду помічника директора (а.с. 12).

21 жовтня 2020 року згідно наказу № 3 від 21 жовтня 2020 року ОСОБА_2 було звільнено з займаної посади за угодою сторін за статею 36 КЗпП України (а.с. 9).

Доказів про наявність заборгованості із заробітної плати на момент звільнення та компенсації за невикористану відпустку, позивач не подала.

Надані на підтвердження позовних вимог докази не дають підстав для висновку про наявність заборгованості на момент звільнення, оскільки відомості про нарахування та виплати заробітної плати за вересень-жовтень 2020 року, не завірені належним чином.

Статтею 47 КЗпП України передбачено обов`язок власника або уповноваженого ним органу в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Статтею 110 КЗпП України встановлено, що при кожній виплаті заробітної плати власник або уповноважений ним орган повинен повідомити працівника про такі дані, що належать до періоду, за який провадиться оплата праці: загальна сума заробітної плати з розшифровкою за видами виплат; розміри і підстави відрахувань та утримань із заробітної плати; сума заробітної плати, що належить до виплати.

Отже, виходячи з положень КЗпП України, Закону України «Про оплату праці», заробітна плата працівникам виплачується за умови виконання ними своїх функціональних обов`язків на підставі укладеного трудового договору з дотриманням установленої правилами внутрішнього трудового розпорядку тривалості щоденної (щотижневої) роботи за умови провадження підприємством господарської діяльності.

Нарахування та виплата заробітної плати працівникам проводиться на підставі документів з первинного обліку праці та заробітної плати: штатний розклад, розцінки та норми праці, накази та розпорядження (на виплату премій, доплат, надбавок тощо), табель обліку використаного часу, розрахункова-платіжна відомість.

Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно з частинами третьою, четвертою статті 12, частинами першою, шостою статті 81 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу для своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, при з`ясуванні, якими доказами кожна сторона буде обґрунтовувати свої доводи чи заперечення щодо невизнаних обставин, суд повинен виходити з принципу змагальності цивільного процесу, за яким кожна сторона несе обов`язки щодо збирання доказів і доказування тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, якщо інше не встановлено процесуальним законом.

Згідно положень статей 115, 116 КЗпП України, відсутність заборгованості перед позивачем має довести саме роботодавець, але це не позбавляє позивача від обов`язку доведення наявності права на отримання певних сум.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, що мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, що містять інформацію щодо предмету доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частини перша, третя статті 77, частина друга статті 78 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції виходив із положень частин 1 статті 94 КЗпП України, у розумінні яких, сам по собі факт звільнення позивача не може бути підставою для задоволення позовних вимог, оскільки заробітна плата виплачується працівникові за виконану роботу, а не за факт перебування у трудових відносинах.

З урахуванням наведеного, правильним є висновок суду першої інстанції про недоведеність позивачем своїх вимог про наявність заборгованості із виплати заробітної плати та компенсації за невикористану відпустку, адже наданих відповідачем доказів про відсутність такої заборгованості ОСОБА_2 не спростувала належними і допустимими доказами.

Аргументи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині рішення та зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками суду щодо їх оцінки.

Обставин, які б дали суду апеляційної інстанції підстави для спростування указаних висновків суду, апеляційна скарга не містить.

Доводи апеляційної скарги повторюють зміст її позовної заяви, який був предметом дослідження суду першої інстанції, у зв`язку із чим йому надано належну правову оцінку відображену у рішенні суду, а отже повторної перевірки ці доводи не потребують.

Оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, на їх законність та обґрунтованість не впливають, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - без змін.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази, дав їм належну оцінку, тому рішення суду підлягає залишенню без змін.

Оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення, то відповідно до статті 141 ЦПК України розподіл судових витрат не проводиться.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 04 серпня 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: М.Ю. Петешенкова

Судді: В.С. Городнича

О.В. Лаченкова