КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа №761/3977/15-ц головуючий у суді І інстанції: Гуменюк А.І.
провадження №22-ц/824/2257/2021 головуючий у суді ІІ інстанції: Сушко Л.П.
ПОСТАНОВА

Іменем України

19 січня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

Головуючого судді: Сушко Л.П.,

суддів: Поливач Л.Д., Сліпченка О.І.,

секретар судового засідання: Спеней О.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 21 червня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Шепелюк Андрій Вадимович, приватний нотаріус Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Копейчиков Іван Володимирович, Орган опіки та піклування Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації про визнання правочинів недійсними,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2015 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , в якому просила визнати недійсною довіреність, видану 18 липня 2014 року від імені ОСОБА_2 на представлення її інтересів ОСОБА_3 , посвідчену приватним нотаріусом Ірпінського МНО Київської області Копейчиковим І. В. за реєстровим № 369; визнати недійсним з моменту укладення договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , зареєстрований в реєстрі за № 654 та посвідчений 26 вересня 2014 року приватним нотаріусом КМНО Шепелюком А.В., укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , яка діяла від свого імені та від імені ОСОБА_4 і ОСОБА_2 ; скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_1 , проведену приватним нотаріусом КМНО Шепелюком А. В. (номер запису про право власності: 7138223 від 26 вересня 2014 року).

Свої вимоги ОСОБА_2 мотивувала тим, що їй на праві власності належала 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 . Співвласниками вказаної квартири були ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу від 18 червня 2001 року. 18 липня 2014 року приватний нотаріус Ірпінського МНО Київської області Копейчиков І. В. посвідчив довіреність від її імені на ОСОБА_3 , за реєстром № 369, на підставі якої ОСОБА_3 від її імені уклала договір купівлі-продажу спірної квартири з ОСОБА_1 . На момент укладення зазначеного договору купівлі-продажу квартири, у ній була зареєстрована малолітня ОСОБА_5 , яка є дочкою позивача та онукою ОСОБА_3 .. Вона, як мати малолітньої ОСОБА_5 , а також орган опіки та піклування не надавали дозволу на укладення спірного договору купівлі-продажу квартири. Довіреність на уповноваження ОСОБА_3 продати належну їй на праві власності частину квартири вона не підписувала, спірна квартира була відчужена всупереч її волі, гроші за продаж належної їй частки квартири вона не отримувала.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 21 червня 2017 року у задоволенні позову про визнання правочинів недійсними відмовлено. Зобов`язано ОСОБА_1 повернути у власність ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_1 .

Не погодившись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, у якій просила рішення суду першої інстанції скасувати, та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду матеріалам справи, та неправильне застосування норм матеріального і процесуального права. Зазначає, що суд посилається у рішенні на довідку форми № 3, видану ТОВ «Кийградсервіс» № 3192 від 29 жовтня 2014 року, при цьому не надав належної оцінки довідці ТОВ «Кийградсервіс» за вих. № 2593 від 26 вересня 2014 року, яка була надана нотаріусу під час оформлення договору купівлі-продажу квартири і відповідно до якої на дату укладення договору купівлі-продажу у квартирі зареєстрованих немає. Вказує на те, що судом помилково не застосовано до спірних правовідносин ч. 1 ст. 216 ЦК України, яка підлягала застосуванню при вирішенні питання про повернення сплачених покупцем на користь продавців грошових коштів, оскільки 26 вересня 2014 року, в день укладення оспорюваного договору, ОСОБА_1 були внесені кошти на рахунки ОСОБА_4 , ОСОБА_3 та ОСОБА_2 в рівних частинах, що підтверджується відповідними квитанціями.

Постановою Апеляційного суду міста Києва від 30 травня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 21 червня 2017 року в частині зобов`язання ОСОБА_1 повернути у власність ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_1 скасовано. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду Крата В.І., Дундар І.О., Карпенко С.О., Краснощокова Є.В., Русинчука М.М. від 11 листопада 2020 року, постанову Апеляційного суду міста Києва від 30 травня 2018 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Вирішуючи даний спір, і відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції обґрунтовував свої висновки тим, що договір купівлі-продажу квартири від 26 вересня 2014 року є нікчемним, оскільки всупереч вимогам діючого законодавства був вчинений без дозволу органу опіки та піклування Шевченківської районної у місті Києві державної адміністрації, чим було порушено права малолітньої дитини - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка на момент вчинення спірного правочину була зареєстрована та мала право користування вказаною квартирою. Суд у зв`язку із встановленням нікчемності оспореного договору купівлі-продажу квартири відповідно до вимог статті 216 ЦК України з урахуванням неподільності спірного об`єкту нерухомого майна з метою відновлення прав позивача дійшов висновку про зобов`язання ОСОБА_1 повернути спірну квартиру у власність ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .. Суд вважав відсутніми підстави для зобов`язання позивача повернути кошти ОСОБА_1 , оскільки не встановлено доказів отримання від неї коштів позивачем.

Такі висновки суду відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ч. 1 ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Відповідно до ч. ч. 1 та 2 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Відповідно до п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 9 листопада 2009 року, відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину.

Відповідно до ст. 203 ЦК Українизагальними вимогами, додержання яких є необхідним для чинності правочину: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Отже, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог щодо відповідності змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства саме на момент вчинення правочину.

Відповідно до ч. 3 ст. 244 ЦК України довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.

Відповідно до ч. 1 ст. 245 ЦК України форма довіреності повинна відповідати формі, в якій відповідно до закону має вчинятися правочин.

Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Відповідно до ст. 71 ЦК України опікун не має права без дозволу органу опіки та піклування: 1) відмовитися від майнових прав підопічного; 2) видавати письмові зобов`язання від імені підопічного; 3) укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, в тому числі договори щодо поділу або обміну житлового будинку, квартири; 4) укладати договори щодо іншого цінного майна.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства» (в редакції, яка була чинна на момент укладання договору купівлі-продажу квартири) батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки та піклування укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятись від належним дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов`язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов`язання.

Відповідно до ч. 1 ст. 224 ЦК України правочин, вчинений без дозволу органу опіки та піклування (стаття 71 цього Кодексу), є нікчемним.

Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 9 листопада 2009 року визначено, що судам відповідно до статті 215 ЦК ( 435-15 ) необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо).

Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду.

Відповідно до ст. 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Відповідно до ч.1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з вимогами ст.ст. 57-60 ЦПК України, засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Встановлено, що ОСОБА_2 (дівоче прізвище - ОСОБА_2 ), ОСОБА_3 та ОСОБА_4 були співвласниками, кожний в рівній частині (по 1/3 частині), квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 18 червня 2001 року, посвідченим приватним нотаріусом КМНО Степаненко В.Д. та зареєстрованим в реєстрі за № 3274.

18 квітня 2014 року приватним нотаріусом Ірпінського МНО Київської області Копейчиковим І. В. посвідчено довіреність, якою ОСОБА_2 уповноважила ОСОБА_3 продати за ціну та на умовах за її розсудом належну їй на праві власності частину квартири АДРЕСА_1 , для чого довіреній особі надано право, зокрема підписати від імені ОСОБА_2 договір купівлі-продажу в якості представника продавця, одержати належні від продажу вказаної частини квартири грошові кошти тощо.

26 вересня 2014 року між ОСОБА_3 , яка діяла від свого імені та від імені ОСОБА_4 , на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом КМНО Харкавою О. В. 23 липня 2014 року за реєстровим № 640, та від імені ОСОБА_2 , на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Ірпінського МНО Київської області Копейчиковим І. В. 18 липня 2014 року за реєстровим № 369 та ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Шепелюком А. В. та зареєстрований в реєстрі за № 654, відповідно до якого продавці продали, а покупець купила у власність квартиру, що належить продавцям на праві власності за адресою: АДРЕСА_2 .

У пункті 1.5. договору купівлі-продажу від 26 вересня 2014 року, зокрема, зазначено, що продавці в особі представника, який також являється продавцем вказаної в цьому договорі частини нерухомого майна наступним гарантують, що на момент укладення цього договору за адресою місцезнаходження нерухомого майна не проживають та не зареєстровані малолітні та/чи неповнолітні діти, а також будь-які інші особи, яких за законом повинні утримувати продавці, а також відсутні малолітні діти, що мають право користування нерухомим майном.

На виконання умов вищевказаного договору купівлі-продажу квартири ОСОБА_1 сплачено на рахунки ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 грошові кошти за належні їм частки спірної квартири в загальній сумі 611000,00 грн..

На час укладення спірного договору купівлі-продажу квартири від 26 вересня 2014 року, згідно довідки Форми № 3, виданої ТОВ «Кийградсервіс» вихідний № 3192 від 29 жовтня 2014 року, у квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 ..

Згідно довідки Форми № 3 ТОВ «Кийградсервіс» від 26 вересня 2014 року вихідний № 2593, на житловій площі у квартирі АДРЕСА_1 зареєстрованих немає.

Згідно довідки адресно- довідкового бюро підрозділу ГУДМС УДМС України ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 знятий з реєстрації 29.07.2014року квартири АДРЕСА_1 (а.с.18 т.1).

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції вірно не взяв до уваги довідку Форми № 3 ТОВ «Кийградсервіс» від 26 вересня 2014 року вихідний № 2593, про те, що на житловій площі у квартирі АДРЕСА_1 зареєстрованих немає, оскільки недостовірність даних зазначених у цій довідці підтверджується довідкою адресно- довідкового бюро підрозділу ГУДМС УДМС України, відповідно до якої на момент здійснення правочину у квартирі були зареєстровані особи. Крім того довідка форми №3, яка видана після укладання правочину,а саме 29.10.2014року, підтверджує реєстрацію неповнолітньої особи ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_3 з 06.11.2010року в спірній квартирі.

З урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позову в частині визнання недійсним правочину та вірно задовольнив позовні вимоги про зобов`язання ОСОБА_1 повернути спірну квартиру у власність ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , оскільки договір купівлі-продажу квартири від 26 вересня 2014 року є нікчемним, оскільки всупереч вимогам діючого законодавства був вчинений без дозволу органу опіки та піклування Шевченківської районної у місті Києві державної адміністрації, чим було порушено права малолітньої дитини - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка на момент вчинення спірного правочину була зареєстрована та мала право користування вказаною квартирою. Суд у зв`язку із встановленням нікчемності оспореного договору купівлі-продажу квартири відповідно до вимог статті 216 ЦК України з урахуванням неподільності спірного об`єкту нерухомого майна з метою відновлення прав позивача дійшов висновку про зобов`язання ОСОБА_1 повернути спірну квартиру у власність ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .. Суд вважав відсутніми підстави для зобов`язання позивача повернути кошти ОСОБА_1 , оскільки не встановлено доказів отримання від неї коштів позивачем.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд посилається у рішенні на довідку форми № 3, видану ТОВ «Кийградсервіс» № 3192 від 29 жовтня 2014 року, при цьому не надав належної оцінки довідці ТОВ «Кийградсервіс» за вих. № 2593 від 26 вересня 2014 року, яка була надана нотаріусу під час оформлення договору купівлі-продажу квартири і відповідно до якої на дату укладення договору купівлі-продажу у квартирі зареєстрованих немає, суд апеляційної інстанції відхиляє, оскільки суд першої інстанції у мотивувальній частині детально розписав підстави відхилення вище зазначеної довідки з посиланням на аркуші та том справи.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом помилково не застосовано до спірних правовідносин ч. 1 ст. 216 ЦК України, яка підлягала застосуванню при вирішенні питання про повернення сплачених покупцем на користь продавців грошових коштів, оскільки 26 вересня 2014 року, в день укладення оспорюваного договору, ОСОБА_1 були внесені кошти на рахунки ОСОБА_4 , ОСОБА_3 та ОСОБА_2 в рівних частинах, що підтверджується відповідними квитанціями, суд апеляційної інстанції не приймає до уваги, оскільки в матеріалах справи відсутні будь які докази отримання позивачем коштів від покупця, та належність рахунків на які покупець перераховувала кошти позивачу.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції, викладених у рішенні, не спростовують.

З урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції вважає, що житлове право позивача не було порушено відповідачами.

З урахуванням наведеного, суд апеляційної інстанції, вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про визнання правочину недійсним та зобов`язання ОСОБА_1 повернути спірну квартиру у власність ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , а також вірно застосував до правовідносин, що виникли між сторонами положення ст. ст. 71, 202, 203, 215, 216, 224, 244, 245, 655, 657 Цивільного кодексу України, та постанову Пленуму Верховного Суду України № 9 від 9 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними».

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, і не може бути скасовано з підстав, викладених у апеляційній скарзі. На підставі викладеного, керуючись ст.ст.374, 375 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 21 червня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено «20» січня 2021 року.

Головуючий суддяЛ.П. Сушко
СуддіЛ.Д. Поливач
О.І. Сліпченко