Справа №701/820/20
Номер провадження2/701/20/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 січня 2021 року Маньківський районний суд, Черкаської області

в складі: головуючого судді - А. І. Костенка

за участю секретаря - Е. М. Киряхно

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт. Маньківка справу за позовом головного спеціаліста сектору судової роботи та міжнародного співробітництва у Черкаській області відділу судової роботи та міжнародної правової допомоги Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Вельченко Марини Василівни в інтересах ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про забезпечення повернення малолітньої дитини до Французької Республіки,

В С Т А Н О В И В :

Представник позивача звернувся в суд з позовом до відповідача про забезпечення повернення малолітньої дитини до Французької Республіки.

На підставу своїх вимог спирається на те, що позивач та відповідачка є батьками малолітньої дитини ОСОБА_3 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Бордо, Французька Республіка. Дитина з моменту народження до виїзду в Україну постійно проживала у Французькій Республіці, що підтверджується копією довідки лікаря-педіатра ОСОБА_4 . 20 березня 2019 року відповідачка з дитиною за згодою позивача поїхала в Україну з метою відвідати її батьків. Проте, в обумовлений із позивачем строк відповідач з дитиною не повернулися до постійного місця проживання у Французькій Республіці. Таким чином, відповідач самостійно в порушення батьківських прав позивача змінила місце проживання спільної малолітньої дитини і визначила її нове місце проживання в Україні, чим також порушила право дитини на належне виховання обома батьками. Відповідач переховує дитину на території України, не повідомляє позивачу місце знаходження дитини і чинить перешкоди позивачу у вихованні та спілкуванні з його дочкою. У зв`язку з цим 07.11.2019 до Міністерства юстиції України як Центрального органу з виконання на території України Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року (далі - Конвенція 1980 року) через Центральний орган Французької Республіки надійшла заява позивача від 04.09.2019 про сприяння поверненню дитини до місця її постійного проживання у Французькій Республіці. 02.12.2019 року на адресу відповідача, зазначену у заяві про сприяння поверненню дитини до Французької Республіки ( АДРЕСА_1 ) було надіслано лист-запрошення з проханням з`явитися до сектору судової роботи та міжнародного співробітництва Головного територіального управління юстиції у Черкаській області з метою проведення з нею співбесіди та врегулювання питання повернення дитини у добровільному порядку або надати письмові пояснення щодо згоди добровільно повернути дитину, а у разі відмови добровільно повернути дитину до Французької Республіки, щодо причин такої відмови. Крім того, головним спеціалістом сектору судової роботи та міжнародного співробітництва Головного територіального управління юстиції у Черкаській області, спільно з представником Служби у справах дітей Маньківської районної державної адміністрації було здійснено виїзд за адресою місця реєстрації відповідачки, але двері ніхто не відчинив, про що складено відповідний акт відвідування. У зв`язку з неможливістю проведення попередніх заходів, спрямованих на мирне вирішення питання та врегулювання спору у позасудовий спосіб на підставі заяви позивача враховуючи відсутність матері та дитини за вказаною вище адресою та відповідно до підпунктів 6 та 8 пункту 9 Порядку виконання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 10.07.2006 № 952 (у редакції, чинній на дату надходження заяви), Мін`юстом із залученням інших компетентних органів України вживалися додаткові заходи спрямовані на встановлення місцезнаходження дитини та особи, з якою ймовірно дитина перебуває на території України. Так, відповідно до листа Національної поліції України, який надійшов до Міністерства юстиції України 11.03.2020, за результатами проведених заходів встановити місцезнаходження дитини на території України не вдалося. Крім того, згідно з відомостями, наявними в обліках єдиної інформаційної системи Міністерства внутрішніх справ України, одним із можливих місць проживання відповідачки - є м. Донецьк. Водночас, на встановлення місця знаходження дитини орієнтовано особовий склад відповідних територіальних органів поліції. Відповідно до інформації адміністрації державної прикордонної служби України від 01.04.2020 року останні відомості про перетин дитиною державного кордону - в`їзд дитини на територію України 22.03.2019 через пункт пропуску «Бориспіль-D». Відповідно до довідки виконавчого комітету Маньківської селищної ради від 09.04.2020 року та інформації Управління Державної міграційної служби в Черкаській області від 10.04.2020 року відповідачка ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 . Станом на час подання позову місце знаходження відповідача та дитини не встановлено, відповідач до сектору судової роботи та міжнародного співробітництва у Черкаській області відділу судової роботи та міжнародної правової допомоги Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) не з`явилася та жодним іншим способом із співробітниками сектору не зв`язалася. Таким чином, переховуючи дитину та не повертаючи дитину до постійного місця проживання у Французькій Республіці, відповідач порушує права дитини та позивача, зокрема право дитини на належне батьківське піклування та право позивача на визначення місця проживання дитини та виховання. Враховуючи неможливість вирішення питання щодо повернення дитини до місця її постійного проживання у Французькій Республіці мирним шляхом, 7 серпня 2020 року Міністерством юстиції України отримано через Міністерство юстиції Французької Республіки прохання Позивача ініціювати судові процедури про повернення дитини з України до Французької Республіки. Позивач вважає, що відповідач здійснює незаконне утримування дитини на території України, що і змусило представника позивача звернутись з відповідним позовом до суду.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та наполягала на їх задоволенні.

Відповідачка, яка згідно повідомлення виконавчого комітету Маньківської селищної ради, зареєстрована по АДРЕСА_1 , в судове засідання не з?явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України.

Суд, вислухавши представника позивача, вивчивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини: позивач та відповідачка є батьками малолітньої дитини ОСОБА_3 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Бордо, Французька Республіка, підтверджується копією свідоцтва про народження (а.с. 24-25). Дитина з моменту народження до виїзду в Україну постійно проживала у Французькій Республіці, що підтверджується копією довідки лікаря-педіатра ОСОБА_4 (а.с. 28-30). 20 березня 2019 року відповідачка з дитиною за згодою позивача поїхала в Україну з метою відвідати її батьків (а.с. 26-27). Проте, в обумовлений із позивачем строк відповідач з дитиною не повернулися до постійного місця проживання у Французькій Республіці. Таким чином, відповідач самостійно в порушення батьківських прав позивача змінила місце проживання спільної малолітньої дитини і визначила її нове місце проживання в Україні, чим також порушила право дитини на належне виховання обома батьками. Відповідач не повідомляє позивачу місце знаходження дитини і чинить перешкоди позивачу у вихованні та спілкуванні з його дочкою. У зв`язку з цим 07.11.2019 до Міністерства юстиції України як Центрального органу з виконання на території України Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року (далі - Конвенція 1980 року) через Центральний орган Французької Республіки надійшла заява позивача від 04.09.2019 р. про сприяння поверненню дитини до місця її постійного проживання у Французькій Республіці (а.с. 10-21). 02.12.2019 року на адресу відповідача, зазначену у заяві про сприяння поверненню дитини до Французької Республіки ( АДРЕСА_1 ) було надіслано лист-запрошення з проханням з`явитися до сектору судової роботи та міжнародного співробітництва Головного територіального управління юстиції у Черкаській області з метою проведення з нею співбесіди та врегулювання питання повернення дитини у добровільному порядку або надати письмові пояснення щодо згоди добровільно повернути дитину, а у разі відмови добровільно повернути дитину до Французької Республіки, щодо причин такої відмови (а.с. 41). Крім того, головним спеціалістом сектору судової роботи та міжнародного співробітництва Головного територіального управління юстиції у Черкаській області, спільно з представником Служби у справах дітей Маньківської районної державної адміністрації було здійснено виїзд за адресою місця реєстрації відповідачки, але двері ніхто не відчинив, про що складено відповідний акт відвідування (а.с. 47). У зв`язку з неможливістю проведення попередніх заходів, спрямованих на мирне вирішення питання та врегулювання спору у позасудовий спосіб на підставі заяви позивача враховуючи відсутність матері та дитини за вказаною вище адресою та відповідно до підпунктів 6 та 8 пункту 9 Порядку виконання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 10.07.2006 № 952 (у редакції, чинній на дату надходження заяви), Мін`юстом із залученням інших компетентних органів України вживалися додаткові заходи спрямовані на встановлення місцезнаходження дитини та особи, з якою ймовірно дитина перебуває на території України. Так, відповідно до листа Національної поліції України, який надійшов до Міністерства юстиції України 11.03.2020, за результатами проведених заходів встановити місцезнаходження дитини на території України не вдалося. Крім того, згідно з відомостями, наявними в обліках єдиної інформаційної системи Міністерства внутрішніх справ України, одним із можливих місць проживання відповідачки - є м. Донецьк. Водночас, на встановлення місця знаходження дитини орієнтовано особовий склад відповідних територіальних органів поліції. Відповідно до інформації адміністрації державної прикордонної служби України від 01.04.2020 року останні відомості про перетин дитиною державного кордону - в`їзд дитини на територію України 22.03.2019 через пункт пропуску «Бориспіль-D» (а.с. 48). Відповідно до довідки виконавчого комітету Маньківської селищної ради від 09.04.2020 року та інформації Управління Державної міграційної служби в Черкаській області від 10.04.2020 року відповідачка ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 49). Станом на час подання позову місце знаходження відповідача та дитини не встановлено, відповідач до сектору судової роботи та міжнародного співробітництва у Черкаській області відділу судової роботи та міжнародної правової допомоги Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) не з`явилася та жодним іншим способом із співробітниками сектору не зв`язалася. Таким чином, переховуючи дитину та не повертаючи дитину до постійного місця проживання у Французькій Республіці, відповідач порушує права дитини та позивача, зокрема право дитини на належне батьківське піклування та право позивача на визначення місця проживання дитини та виховання. Враховуючи неможливість вирішення питання щодо повернення дитини до місця її постійного проживання у Французькій Республіці мирним шляхом, 7 серпня 2020 року Міністерством юстиції України отримано через Міністерство юстиції Французької Республіки прохання Позивача ініціювати судові процедури про повернення дитини з України до Французької Республіки. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Згідно з частиною першою статті 3 Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року, до якої Україна приєдналась згідно з Законом України від 11 січня 2006 року № 3303 (далі - Конвенція 1980 року, Гаазька конвенція), переміщення або утримання дитини розглядаються як незаконні, якщо: при цьому порушуються права піклування про дитину, що належать будь-якій особі, установі або іншому органу, колективно або індивідуально, відповідно до законодавства держави, у якій дитина постійно мешкала до переміщення або утримання; та у момент переміщення або утримання ці права ефективно здійснювалися, колективно або індивідуально, або здійснювалися б, якби не переміщення або утримання. За змістом частини другої статті 3 Конвенції 1980 року права піклування, про які йдеться в частині першій цієї норми, можуть виникнути, зокрема, на підставі будь-якого законодавчого акта, або в силу рішення судової або адміністративної влади, або внаслідок угоди, що спричиняє юридичні наслідки відповідно до законодавства такої держави. Підстави виникнення правового зв`язку між дитиною і заявником повинні визначатися відповідно до законодавства держави, в якій дитина постійно проживала. Право піклування в контексті Конвенції 1980 року охоплює не лише визначення батьками місця проживання дитини, а й вирішення питань про тимчасовий чи постійний виїзд дитини за межі держави, в якій вона проживає. Крім того, важливим є те, щоб права піклування до переміщення дитини реально здійснювались особою, яка звернулася із заявою про повернення дитини на підставі Конвенції 1980 року. Відповідно до статті 12 Конвенції 1980 року, якщо дитина незаконно переміщена або утримується так, як це передбачено статтею 3, і на дату початку процедур у судовому або адміністративному органі тієї Договірної держави, де знаходиться дитина, минуло менше одного року з дати незаконного переміщення або утримання, відповідний орган видає розпорядження про негайне повернення дитини. Судовий і адміністративний орган, навіть у тих випадках, коли процедури розпочаті після спливу річного терміну, також видає розпорядження про повернення дитини, якщо тільки немає даних про те, що дитина вже прижилася у своєму новому середовищі. Таким чином, виходячи зі змісту Конвенції 1980 року, для прийняття рішення про повернення дитини необхідно встановити, по-перше, що дитина постійно мешкала в Договірній державі безпосередньо перед переміщенням або утриманням (пункт а частина перша статті 3); по-друге, переміщення або утримання дитини було порушенням права на опіку або піклування згідно із законодавством тієї держави, де дитина проживала (пункт b частина перша статті 3); по-третє, заявник фактично здійснював права на опіку до переміщення дитини або здійснював би такі права, якби не переміщення або утримання (пункт b частина перша статті 3). Разом із тим, частиною другою статті 12, частинами першою та другою статті 13 та статтею 20 Конвенції 1980 року визначено вичерпний перелік обставин, за наявності яких суд має право відмовити у поверненні дитини до місця постійного її проживання. Зокрема, якщо у ході розгляду справи суд виявить, що заявник фактично не здійснював права піклування на момент переміщення або утримування (пункт а частина перша статті 13); заявник дав згоду на переміщення або утримання, або згодом дав мовчазну згоду на переміщення або утримання (пункт а частина перша статті 13); існує серйозний ризик того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної шкоди або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку (пункт b частина перша статті 13); з моменту переміщення пройшло більше року і дитина прижилася у новому середовищі (частина друга статті 12); чи є країна, з якої дитину вивезено, країною її постійного проживання за законами цієї країни (стаття 3). Обов`язок доведення наявності підстав для відмови у поверненні дитини Конвенція 1980 року покладає на особу, яка вчинила протиправне вивезення або утримання дитини. У Конвенції 1980 року міститься вичерпний перелік обставин, за наявності яких, якщо минуло менше одного року з дати незаконного переміщення або утримування, суд, незважаючи на вищевказані положення частини першої статті 12, має право відмовити в поверненні дитини до постійного місця проживання: якщо у заявника на момент переміщення або утримання відсутнє право піклування стосовно дитини, яке виникло на підставі будь-якого законодавчого акта, або в силу рішення судової або адміністративної влади, або внаслідок угоди, що спричиняє юридичні наслідки відповідно до законодавства такої держави, або якщо таке право піклування не порушене (стаття 3); або особа, установа або інший орган, що піклуються про дитину, фактично не здійснювали права піклування на момент переміщення або утримування, або дали згоду на переміщення або утримування, або згодом дали мовчазну згоду на переміщення або утримування (пункт а частини першої статті 13); існує серйозний ризик того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної шкоди або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку (пункт b частини першої статті 13); якщо дитина заперечує проти повернення і досягла такого віку і рівня зрілості, при якому слід брати до уваги її думку (частина друга статті 13); якщо воно не допускається основними принципами запитуваної держави в галузі захисту прав людини й основних свобод (стаття 20). Розглядаючи обставини, про які йдеться у статті 13 Конвенції 1980 року, судові й адміністративні органи беруть до уваги інформацію про соціальне походження дитини, надану центральним органом або іншим компетентним органом країни постійного проживання дитини. При цьому відповідно до статті 19 Конвенції 1980 року ніяке рішення, прийняте відповідно до цієї Конвенції щодо повернення дитини не розглядається як встановлення обставин будь-якого питання про піклування. У постанові Верховного Суду України від 18 червня 2014 року у справі № 6-58цс14 викладений висновок щодо застосування статей 3, 12, 13, 20 Конвенції 1980 року за аналогічних обставин справи. Верховний Суд України зазначив, що, вирішуючи питання повернення дитини до місця її постійного проживання з підстав, передбачених Конвенцією 1980 року, суд, ураховуючи найвищі інтереси дитини, повинен дослідити, чи є переміщення або утримання дитини незаконним, і забезпечити негайне повернення дитини (статті 3 та 12 Конвенції 1980 року). При цьому суд повинен переконатись у наявності (відсутності) винятків, передбачених статтями 13 та 20 Конвенції 1980 року, зокрема, чи здійснювалося піклування про дитину в місці постійного проживання до моменту переміщення, чи існує серйозний ризик того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної загрози або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку, а також чи таке повернення допускається з урахуванням основних принципів запитуваної держави. Під згодою на переміщення необхідно розуміти погодження піклувальника (письмове або усне, за наявності доказів) на переїзд дитини до іншої країни на постійне або тимчасове проживання. Про мовчазну згоду можуть свідчити відсутність заперечення піклувальника проти переміщення або утримання дитини в іншій країні протягом усього часу до звернення із заявою про повернення дитини. За наявності згоди піклувальника на переміщення дитини утримання може бути визнано незаконним лише за умови порушення строків повернення дитини або в разі знаходження дитини в іншій країні без визначених строків за наявності вимоги піклувальника про повернення дитини, зробленої до звернення із заявою про повернення, та з часу відмови особи, яка утримує дитину, повернути дитину в країну постійного проживання без поважних причин. Отже, треба встановити, чи було переміщення або утримання дитини неправомірним до часу звернення піклувальника із заявою. Відповідно до частини сьомої статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Частинами першою, другою статті 3 Конвенції про права дитини 1989 року передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Судом встановлено, що переміщення дитини з Француської республіки до України відбулось у законний спосіб, проте її утримання за відсутності згоди батька не можна визнати законним. Позов свідчить про прагнення батька до здійснення піклування і реалізацію своїх батьківських прав відносно малолітньої дитини. Отже, утримання дитини одним із батьків, наділених правами спільного піклування, без згоди іншого з батьків є незаконним, оскільки така дія порушує права іншого з батьків. Велика Палата Європейського суду з прав людини у рішенні від 26 листопада 2013 року заява № 27853/09 у справі X проти Латвії (далі - Рішення) розглядала питання, пов`язані з поверненням дитини відповідно до положень Гаазької конвенції, та встановила, що заявник зазнала непропорційного втручання в її право на повагу до свого сімейного життя, оскільки процес прийняття рішень в рамках національного законодавства не дотримався процесуальних вимог, притаманних статті 8 Конвенції, а Ризький окружний суд не здійснив ефективного розгляду тверджень заявниці за статтею 13 (b) Гаазької конвенції. У пунктах 93-108 Рішення наведено ряд висновків, які доводять необхідність додержання прав дитини, з`ясування судом всіх обставин, а також наслідків переміщення дитини. Враховується, що найкращі інтереси дитини не співпадають з інтересами батька або матері, за винятком і настільки, наскільки вони неминуче мають спільні різноманітні критерії оцінки, пов`язані з індивідуальною особистістю дитини, загальною та конкретною ситуацією. Місце постійного проживання дитини є визначальним при відновленні статус-кво, оскільки незаконне переміщення чи утримання дитини порушує її права та інтереси і право батька чи матері на піклування про дитину, без згоди якого/якої відбулась зміна місця проживання дитини. Судом не встановлено обставин на підтвердження того, що існує серйозний ризик того, що повернення малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до держави її походження поставить під її загрозу заподіяння фізичної або психічної шкоди або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку. Враховуючи найкращі інтереси дитини, що дитина з моменту народження до її переміщення на територію України постійно проживала у Француській Республіки, а також те, що утримання дитини на території України порушує право батька на піклування за дитиною. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу.

Згідно із вимогами ст. ст. 11, 59, 60, 61 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до вимог цього кодексу, в межах заявлених ними вимог на підставі доказів сторін та інших осіб які беруть участь у справі. При цьому, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень.

Відповідачка до суду не з?явилася, хоча про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином та не надала суду підстав для відмови у поверненні дитини, тому суд приходить до висновку про задоволення позову та повернення малолітньої дитини до Француської Республіки.

Судові витрати, відповідно до ст. 141 ЦПК України слід покласти на відповідача.

Керуючись ст .ст. 13, 19, 42, 81, 141, 263, 264, 265, 268 ЦПК України, Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року, суд,

В И Р І Ш И В :

Позов задоволити.

Визнати незаконним утримування ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженкою м. Десна, Україна, місце проживання якої зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1 на території України малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Повернути малолітню дитину ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_3 , в м. Бордо (Франція) до місця її постійного проживання у Французьку Республіку.

Якщо рішення не буде виконано в добровільному порядку, зобов`язати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , місце проживання якої зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1 , передати малолітню дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , батьку дитини ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , який проживає за адресою: АДРЕСА_2 , для забезпечення повернення дитини до держави її постійного проживання.

Покласти витрати, пов`язані з поверненням дитини до Французької Республіки на ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_5 , який проживає за адресою: АДРЕСА_2 .

Стягнути з ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженки м. Десна, Україна, місце проживання якої зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1 на користь держави судовий збір у сумі 908 (дев`ятсот вісім) гривень 00 копійок на рахунок (IBAN) UA0026001 (Отримувач коштів ГУК у м. Києві/м.Київ/22030106, Код за , Банк отримувача Казначейство України (ЕАП), МФО 899998, Код класифікації доходів бюджету 22030106).

Допустити негайне виконання цього рішення у частині повернення дитини до Французької Республіки.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Черкаського апеляційного суду через Маньківський районний суд Черкаської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому відповідного рішення суду.

Суддя А. І. Костенко