головуючий у суді І інстанції Макаренко І.О.
провадження № 22-ц/824/1250/2021
суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Мостова Г.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

11 січня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Мостової Г.І.

суддів Слюсар Т.А., Суханової Є.М.,

за участю секретаря судового засідання Сердюк К.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Смиковського Дмитра Петровича на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 13 березня 2020 року

у справі за позовом ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до ОСОБА_1 , третя особа: Служба у справах дітей Шевченківської районної у місті Києві державної адміністрації, про визнання права користування жилим приміщенням, -

в с т а н о в и в :

У червні 2019 року ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , звернулась до Шевченківського районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_1 , у якому просила визнати за ОСОБА_2 та неповнолітньою ОСОБА_3 право користування квартирою за адресою: АДРЕСА_1 .

Позов мотивований тим, що 18 травня 2002 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено шлюб. Від шлюбу у подружжя ІНФОРМАЦІЯ_1 народилась донька, ОСОБА_3 . За час шлюбу подружжям було набуте спільне майно, а саме: квартира АДРЕСА_1 .

19 листопада 2015 року ОСОБА_1 зареєстрував за собою право власності на квартиру в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, як титульний власник. В квартирі з часу проведення ремонтних робіт після введення в експлуатацію житлового будинку постійно проживало подружжя з донькою.

Сімейні стосунки у подружжя не склались і в провадженні Святошинського районного суду міста Києва перебуває цивільна справа № 759/13848/18 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та поділ спільного рухомого майна (автомобіля).

28 листопада 2018 року, ОСОБА_2 звернулась до відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Шевченківської районної у місті Києві державної адміністрації із заявою про реєстрацію свого місця проживання та місця проживання неповнолітньої доньки ОСОБА_3 , 2002 року народження, за фактичним місцем проживання, у квартирі АДРЕСА_1 , яка є спільною власністю подружжя.

29 листопада 2018 року ОСОБА_2 було відмовлено у здійсненні реєстрації у зв`язку із відсутністю згоди власника/співвласника житла та відсутність документів, що підтверджують право на проживання у житлі. Відповідач ОСОБА_1 такої згоди не надає.

У зв`язку з тим, що позивачу відмовлено у реєстрації місця проживання та визнання права користування квартирою через відсутність письмової згоди власника/співвласника та документів, які підтверджують право користування жилим приміщенням, позивач вимушена була звернутись до суду за захистом своїх прав та прав неповнолітньої доньки.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 13 березня 2020 року задоволено позов ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Визнано за ОСОБА_2 та неповнолітньою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , право на користування жилим приміщенням квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , судовий збір у розмірі 768 грн 40 коп.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції обґрунтував свої висновки тим, що позивач, яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 має законне право користування жилим приміщенням квартири за вказаною адресою, а тому позов підлягає задоволенню.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 - адвокат Смиковський Д.П. подав апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 13 березня 2020 року та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що оскаржуване рішення не відповідає нормам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи з огляду на таке.

Підставою для подання зазначеного позову являється усна відмова відділу реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Шевченківської районної у місті Києві державної адміністрації в реєстрації місця проживання позивача та неповнолітньої доньки ОСОБА_3 , 2002 року народження за адресою їх фактичного проживання. Саме цю обставину позивач вважає порушенням своїх прав та прав неповнолітньої дочки. Крім того, позивач посилається на наявність письмової відмови відповідача про надання згоди його як власника/співвласника квартири на реєстрацію її та неповнолітньої дочки у спірній квартирі, але позивач не зверталась до відповідача з відповідним проханням про надання згоди. Таким чином, зазначені обставини не відповідають дійсності.

В судовому засіданні відповідач надав суду пояснення згідно з яких квартира за вказаною адресою дійсно була придбана ним особисто під час перебування в шлюбі з позивачем. Але, оскільки, їх спільне життя не склалось, то ним у вересні місяці 2018 року було подано позов про розірвання шлюбу. Шлюб було розірвано 15 січня 2020 року і зазначене рішення на момент ухвалення оскаржуваного рішення набрало законної сили. Таким чином, станом на дату ухвалення рішення у зазначеній справі між позивачем і відповідачем були відсутні сімейні відносини в розумінні положень Сімейного кодексу України, а тому застосування положень статті 156 ЖК України до наявних між сторонами спору правовідносин являється необґрунтованим.

Суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення застосував лише частину 1 статті 156 ЖК України, але не прийняв до уваги ту обставину, що позивач не приймала участі в сплаті комунальних послуг, витратах по утриманню квартири і прибудинкової території та проведенню ремонту, про що наголошувалось в судовому засіданні відповідачем та не оспорювалось позивачем.

Суд першої інстанції в порушення норм не задовольнив статті 251 ЦПК України не зупинив провадження у справі до розгляду іншої справи, яка розглядається Шевченківським районним судом міста Києва, а саме справи за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_5 про поділ майна подружжя (справа № 761/25720/19).

В судовому засіданні відповідач неодноразово наголошував про те, що вживає заходів позасудового врегулювання спору майнових та інших спорів з позивачем з метою продажу квартири за вказаною адресою та поділу отриманих від продажу коштів порівну між ним та позивачем, що надало б можливість повністю вирішити між ними всі спірні питання. Саме з огляду на зазначені обставини він не зареєстрував своє місце проживання у спірній квартирі, а реєстрація позивача та неповнолітньої доньки може ускладнити процес продажу квартири.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_2 звернулась з позовом в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої доньки - ОСОБА_3 .

Відповідно до частини 2 статті 59 ЦПК України права, свободи та інтереси неповнолітніх осіб віком від чотирнадцяти до вісімнадцяти років можуть захищати у суді їхні батьки.

Відповідно до Свідоцтва про народження, ОСОБА_3 народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 18). Таким чином, ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 виповнилось 18 років та, з досягненням повноліття остання набула права безпосередньо приймати участь у справі у якості позивача.

Позивачі не скористались своїм процесуальним правом на подання відзиву на апеляційну скаргу, відзиву на апеляційну скаргу не подали, в судовому засіданні апеляційного суду 11 січня 2021 року проти апеляційної скарги заперечили.

Колегія суддів, вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, вивчивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

З матеріалів справи вбачається, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було зареєстровано шлюб, що підтверджується Свідоцтвом НОМЕР_1 від 18 травня 2002 року (а.с. 9).

Від шлюбу у подружжя ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася донька, ОСОБА_3 , що підтверджується Свідоцтво про народження (а.с. 18).

19 листопада 2015 року, під час шлюбу, подружжям була придбана квартира за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 64,9 кв.м, право власності на яку зареєстровано за відповідачем (а.с. 10-12).

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна вбачається, що ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 (а.с. 13).

Рішенням Святошинський районний суду міста Києва у справі № 759/13848/18 від 15 січня 2020 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу задоволено в повному обсязі.

Розірвано шлюб, зареєстрований 18 травня 2002 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Святошинського районного управління юстиції у м. Києві, про що складено актовий запис №453, що підтверджується свідоцтвом серії НОМЕР_2 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2

( ІНФОРМАЦІЯ_3 ).

Позивач з донькою зареєстровані та проживають за адресою: АДРЕСА_3 , що підтверджено довідками про реєстрацію місця проживання виданими Відділом з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Святошинської РДА (а.с. 16, 17).

28 листопада 2018 року ОСОБА_2 звернулась до відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації із заявами про зняття з реєстрації місця проживання та про реєстрацію місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 .

29 листопада 2018 року у реєстрації місця проживання було відмовлено, оскільки, згідно з п.п. 1 п. 11 Правил реєстрації місця проживання та Порядку передачі органами реєстрації інформації до Єдиного державного демографічного реєстру, затверджених Постановою КМУ від 02 березня 2016 року № 207, гр. ОСОБА_2 не подала документи, що підтверджують право на проживання в житлі та відсутня згода власника/співвласника житла (а.с. 20, 21).

Колегія апеляційного суду враховує таке.

Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.

Відповідно до статті 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує (правова позиція викладена у постанові ВС ВП у справі № 372/504/17 від 21 листопада 2018 року).

Отже, суд першої інстанції, встановивши, що спірна квартира набута під час шлюбу, відповідач (як один з подружжя) презумпцію спільності права власності на майно, набуте сторонами у справі під час шлюбу, не оспорює та не спростовує, дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивачу ОСОБА_2 (як другому з подружжя) належать всі права власника на квартиру, в тому числі: право володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Колегія апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції та вважає, що відмова органом самоврядування у реєстрації місця проживання співвласнику квартири ОСОБА_2 , у зв`язку з тим, що відсутня згода титульного володільця/іншого співвласника квартири ОСОБА_1 та останнім не надано документи для вчинення реєстраційної дії, свідчать про порушення права позивача ОСОБА_2 на користування своєю власністю та підлягає захисту у визначений позивачем спосіб.

Колегія апеляційного суду відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що відсутність на момент ухвалення оскаржуваного рішення сімейних відносин у зв`язку з розірванням шлюбу, на здійснення позивачем права власності, з огляду на те, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу (стаття 68 СК України).

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Положення цього конституційного принципу закріплені у частині 4 статті 9 ЖК Української РСР та у статті 321 ЦК України.

Отже, виходячи зі статті 47 Конституції України, передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Згідно із частиною 4 статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та протоколи до неї (далі - Конвенція), а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права.

З огляду на вищевказане, колегія апеляційного суду відхиляє доводи апеляційної скарги про необхідність зупинення провадження у цій справі до розгляду справи про поділ майна подружжя з огляду на те, що

відповідач (як один з подружжя) презумпцію спільності права власності на майно, набуте сторонами у справі під час шлюбу, не оспорює та не спростовує,

кожна фізична особа має право мирно володіти своїм майном, не може бути позбавлений своєї власності та обмежений у праві користування жилим приміщенням.

Також, колегія апеляційного суду звертає увагу на таке.

Відповідно до частини 2 статті 29 ЦК України фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» N 1382-IV від 11 грудня 2003 року.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 3 СК України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Відповідно до статті 64 ЖК УРСР до членів сім`ї наймача відносить дружину наймача, їхніх дітей і батьків; також членами сім`ї наймача можуть бути визнані й інші особи, якщо вони постійно проживають разом із наймачем і ведуть із ним спільне господарство.

Отже, член сім`ї (у сімейно-правовому аспекті) - це особа, яка має тісний правовий зв`язок із сім`єю, що ґрунтується на шлюбі, спорідненні, характеризується спільністю життя та інтересів, наявністю взаємних прав і обов`язків, передбачених сімейним законодавством.

Колегія апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції та вважає, що відмова органом самоврядування у реєстрації місця проживання неповнолітньому члену сім`ї співвласника квартири ОСОБА_3 , у зв`язку з тим, що відсутня згода титульного володільця/іншого співвласника квартири ОСОБА_1 та останнім не надано документи для вчинення реєстраційної дії, свідчать про порушення права позивача ОСОБА_3 на користування жилим приміщенням та підлягає захисту у визначений позивачем спосіб.

Таким чином, колегія апеляційного суду встановила, що оскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, на законність ухваленого судового рішення не впливають.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 367, 369, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Смиковського Дмитра Петровича залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 13 березня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 18 січня 2021 року.

Головуючий Г.І. Мостова

Судді Т.А. Слюсар

Є.М. Суханова