Справа № 275/998/21
У Х В А Л А

про залишення позовної заяви без руху

19 листопада 2021 року смт. Брусилів

Суддя Брусилівського районного суду Житомирської області Миколайчук П.В., розглянувши матеріали позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, -

ВСТАНОВИВ:

До суду звернулася ОСОБА_1 із позовною заявою до ОСОБА_2 , у якій просить розірвати шлюб, зареєстрований між сторонами в Ісламській Республіці Пакистан 15.08.2015. В позові зазначає, що проживає разом з неповнолітніми дітьми в смт. Брусилів, тоді як місце проживання відповідача не відоме, тому позов подано до Брусилівського районного суду Житомирської області.

На запит суду щодо місця реєстрації відповідача, згідно відомостей, зазначених в позові, 18.11.2021 було надано інформацію про відсутність такої реєстрації в межах Брусилівської селищної ради.

Водночас, вирішуючи питання про відкриття провадження з врахуванням наведених вище обставин, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст .4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Порядок розірвання шлюбу, укладеного між громадянином України та іноземцем, має ряд особливостей.

Провадження у справах за участю іноземних осіб врегульовано розділом ХI ЦПК України, а також Законом України «Про міжнародне приватне право», Конвенцією про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах від 22 січня 1993 року.

Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 3 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Якщо міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору України.

Згідно зі ст. 497 ЦПК України підсудність судам України цивільних справ з іноземним елементом визначається цим Кодексом, законом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Статтею 63 Закону України «Про міжнародне приватне право» передбачено, що припинення шлюбу та правові наслідки його припинення визначаються правом, яке діє в даний час щодо правових наслідків шлюбу.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 вищевказаного Закону правові наслідки шлюбу визначаються спільним особистим законом подружжя, а при його відсутності - правом держави, у якій подружжя мало останнє спільне місце проживання (за умови, що хоча б один з подружжя все ще має місце проживання в цій державі). При відсутності спільного місця проживання - правом, з яким обидва з подружжя мають найбільш тісний зв`язок іншим чином.

Таким чином, якщо подружжя є громадянами різних держав, спільно проживали на території України, і на час розірвання шлюбу хоча б один з них продовжує проживати на її території, то розірвання шлюбу провадиться за законодавством України. Особистим законом фізичної особи вважається право держави, громадянином якої він є (стаття 16 Закону України «Про міжнародне приватне право»).

Відповідно до Постанови Пленуму ВСУ України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11 ВСУ зазначає, що в разі розірвання шлюбу між громадянином України та іноземцем, один з яких проживає на Україні, питання підсудності визначається за загальними правилами, встановленими статтею 110 Цивільного процесуального кодексу України (в попередній редакції Кодексу).

Відповідно п. 5 ч. 3 ст. 175 ЦПК України, позовна заява повинна містити виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини.

Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право на звернення до суду з позовом щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. У такій формі в цьому пункті втілено «право на суд», одним з аспектів якого є право доступу, тобто право на порушення провадження в суді за цивільним позовом. Однак, практика Європейського Суду з прав людини свідчить, що це право не є абсолютним. Воно може підлягати законним обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності позовних заяв.

У рішенні від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 Конституційний Суд України встановив, що конституційне право особи на звернення до суду кореспондується з її обов`язком дотримуватися встановлених процесуальним законом механізмів (процедур).

Згідно ч. 2 ст. 28 ЦПК України, на яку посилається позивачка, позови про розірвання шлюбу можуть пред`являтися за зареєстрованим місцем проживання чи перебування позивача також у разі, якщо на його утриманні є малолітні або неповнолітні діти або якщо він не може за станом здоров`я чи з інших поважних причин виїхати до місця проживання відповідача. За домовленістю подружжя справа може розглядатися за зареєстрованим місцем проживання чи перебування будь-кого з них.

Відповідно до ч. 9 ст. 28 ЦПК України позови до відповідача, місце реєстрації проживання або перебування якого невідоме, пред`являються за місцезнаходженням майна відповідача чи за останнім відомим зареєстрованим його місцем проживання або перебування чи постійного його заняття (роботи).

Позивачем в позовній заяві зазначено, що на утриманні позивачки перебувають малолітні діти, однак всупереч вимог п. 5 ч. 3 ст. 175 ЦПК України в позові не зазначено докази, які підтверджують дані обставини суду, а самі лише копії свідоцтв про народження дітей не вказують на перебуванні їх на утриманні саме матері, з клопотанням про витребування таких доказів позов також не містить. Належними доказами на підтвердження вказаної обставини може бути довідка з органу реєстрації відповідної територіальної громади, витяг з Єдиного державного демографічного реєстру, акти відповідних органів місцевого самоврядування тощо.

Крім того, відповідно до ст.6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобов`язані протягом тридцяти календарних днів після зняття з реєстрації місця проживання та прибуття до нового місця проживання зареєструвати своє місце проживання. Статтею 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» визначено, що довідка про реєстрацію місця проживання або місця перебування це документ, який видається органом реєстрації особі за її вимогою та підтверджує реєстрацію місця проживання або місця перебування особи.

Однак в позові не наведено належних доказів того, що останнім відомим місцем проживання чи перебування відповідача є територія, на яку поширюється юрисдикція Брусилівського районного суду Житомирської області. Такими доказами можуть бути відповідні довідки, інші офіційні відомості чи документи про допущені порушення відповідачем вимог реєстрації свого проживання в Україні, а зазначений в позові акт від 15.10.2021 не є таким доказом, так як його бланк не заповнений повністю, акт не містить істотних відомостей на підтвердження факту проживання відповідача в смт. Брусилів, складений та підписаний сторонніми фізичними особами.

За таких обставин, позивачем не обгрунтовано підсудності даного спору саме Брусилівському районному суду за місцем проживання позивачки, яка має на утриманні малолітніх дітей (ч. 2 ст. 28 ЦПК України) чи на підставі останнього відомого місця проживання відповідача (ч. 9 ст. 28 ЦПК України).

В свою чергу, порушення правил підсудності є безумовною підставою для скасування рішення суду в цивільній справі, ч. 1 ст. 378 ЦПК України.

Крім того, на підтвердження факту перебування сторін в шлюбі до позову додано лише документ на іноземній мові без його належного перекладу, що позбавляє суд надати оцінку даному доказів в ході розгляду справи по суті.

Таким чином, для усунення недоліків позову, позивачу необхідно надати суду належним чином оформлену позовну заяву з зазначенням всіх необхідних відомостей відповідно до вимог ст. 175 ЦПК України та послатися на докази перебування малолітніх дітей на утриманні позивачки чи навести інші підстави для обґрунтування звернення за підсудністю саме до Брусилівського районного суду Житомирської області, а також надати належний переклад свідоцтва про шлюб, складеного на іноземній мові.

Відповідно до ч. 1 ст. 185 ЦПК України, суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175, 177 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.

З огляду на вищезазначене, позовна заява підлягає залишенню без руху з наданням позивачу строку для усунення зазначених недоліків позовної заяви у десятиденний строк.

З урахуванням наведеного, керуючись ст. ст. 175, 177, 185 ЦПК України,-

ПОСТАНОВИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу - залишити без руху.

Надати позивачу строк в межах десяти днів з дня отрмиання копії ухвали суду для усунення зазначених в ній недоліків.

Роз`яснити, що у разі невиконання позивачами зазначених вимог ухвали в наданий строк, заява буде визнана неподаною та повернута.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Миколайчук П.В.