Провадження № 2/127/3297/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

19 січня 2021 рокумісто Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області

у складі: головуючого судді Волошина С.В.,

за участі секретаря судового засідання Волхової М.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Вінниці в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житлом. Свої вимоги мотивував тим, що він є власником квартири АДРЕСА_1 . Право власності на квартиру підтверджується копією договору купівлі продажу квартири від 26.12.2007, посвідченого приватним нотаріусом ВМНО Миронюк Н.В., зареєстрованого в реєстрі за № 3570. Окрім позивача у вказаній квартирі зареєстровано відповідача ОСОБА_2 , разом з тим, з 2014 року відповідач у вказаній квартирі не проживає, не несе фінансових зобов`язань по її утриманню. Відповідач не є членом сім`ї позивача, будучи зареєстрованим в його квартирі, не сплачує комунальні платежі, не отримує кореспонденцію за цією адресою, житлом не цікавиться, фактично проживає в іншому місці, в якому саме позивачу невідомо. За наведених обставин, позивач вважає своє право власності щодо користування та розпорядження належним йому житлом порушеним, що стало підставою для звернення до суду з цим позовом.

Ухвалою суду від 25.09.2020 позовну заяву прийнято до розгляду в порядку загального позовного провадження.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 10.12.2020 підготовче провадження у справі закрито, справу призначено до розгляду по суті на 19.01.2021 року на 09 год. 30 хв.

Відповідач відзив на позов не подав.

В судове засідання позивач не з`явився, його представник адвокат Сауляк Є.В. 17.11.2020 подав до суду заяву згідно якої просив розгляд справи провести у його відсутність. В заяві зазначив, що позов підтримує, не заперечує проти ухвалення заочного рішення суду.

Відповідач у судове засідання вкотре не з`явився, повідомлявся судом завчасно та належним чином про день, час та місце судового засідання, що підтверджується матеріалами справи, про причини неявки суд не повідомив, відзиву не надав, а тому суд ухвалив (без винесення окремого процесуального документа) провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України, оскільки позивач не заперечував проти такого порядку розгляду справи.

Встановленим судом фактичним обставинам у справі відповідають правовідносини, що регулюються нормами ЖК УРСР в частині користування жилими приміщеннями в будинках (квартирах) приватного житлового фонду та ЦК України щодо захисту права власності.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є власником квартири під АДРЕСА_1 , що підтверджується Договором купівлі продажу квартири з розстрочкою платежу від 26.12.2007, який посвідчено приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Миронюк Н.В. за зареєстровано в реєстрі за № 3570 (а.с. 5).

Відповідач з 08.04.2011 зареєстрований за вказаною адресою, що підтверджується довідкою МКП «Управляюча компанія «Житло Гарант» № 1561 від 18.08.2020 та довідкою про реєстрацію місця проживання особи, що видана Департаментом адміністративних послуг Вінницької міської ради від 24.09.2020 № 45328 (а.с. 6, 13).

Як встановлено з Акту про тимчасову відсутність особи, зареєстрованої в житловому приміщенні від 07.09.2020, складеного співвласниками житлового будинку, що посвідчений керівником МКП «Управляюча компанія «Житло Гарант» відповідач ОСОБА_2 не проживає в спірному житловому приміщенні з 2014 року.

Договір про користування даним житловим приміщенням відповідач з позивачем не укладали.

Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону України №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316,317,319,321 ЦК України).

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст. 16, 386, 391 ЦК України.

Об`єктом власності особи може бути, зокрема житло - житловий будинок чи квартира (ст. ст. 379, 382 ЦК України).

Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Суд знаходить обґрунтованою вимогу про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням квартири, що за адресою АДРЕСА_2 , що належить позивачу на праві приватної власності. Право власності позивача на наведену квартиру згідно ст.ст. 316, 317, 318, 319, 321 ЦК України захищено положенням про те, що право власності є непорушним.

Судом встановлено, що має місце свідома поведінка відповідача, яка свідчить про втрату інтересу до житлового приміщення позивача, так як відповідач самостійно обрав для проживання інше місце.

Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Враховуючи, що судом не встановлено чинення перешкод відповідачу в користуванні квартирою, а також, те, що відповідач не проживає за місцем реєстрації його постійного проживання досить тривалий час без поважних причин (протилежного судом не встановлено), суд приходить до висновку про задоволення позову та визнання відповідача таким, що втратив право користування житловою площею позивача.

При цьому, суд вважає безпідставним посилання позивача, в обґрунтування своїх позовних вимог, на положення ст.405 ЦК України, оскільки вказані положення регулюють права користування житлом членами сім`ї власника, однак судом не встановлено, що відповідач по справі є членом сім`ї позивача (власника помешкання).

Крім того, суд приходить до висновку, що задоволення позову в цій частині не порушують права відповідача на житло.

Відповідно до ст.47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно з ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. В свою чергу в силу ст. 9 Конституції України Конвенція є частиною національного законодавства і закріплює мінімальні гарантії в галузі прав людини, які можуть бути розширені в національному законодавстві, яке в свою чергу в силу взятих на себе Україною зобов`язань не може суперечити положенням Конвенції (ст. 19 Закону України «Про міжнародні договори», ст.27 Віденської конвенції про право міжнародних договорів).

Як зазначає Європейський суд з прав людини, "втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла". "Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється "згідно із законом" та не може розглядатись як "необхідне в демократичному суспільстві..." (рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 року «Кривіцька та Кривіцький проти України», пункти 41,42).

Отже, в даній ситуації визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням охоплюється статтею 8 Конвенції і є втручанням у його право на повагу до свого житла, яке в свою чергу не є абсолютним.

Окремо Суд звертає увагу, що питання про позбавлення житла в багатьох випадках можуть охоплюватись і змістом статті 1 Протоколу №1 Конвенції, які стосуються захисту права власності, однак враховуючи обставини справи, зміст позовних вимог та надані докази про те, що відповідач не є власником житла, суд не вважає за можливе розглядати питання обґрунтованості втручання у право відповідача в контексті статті 1 Протоколу №1 Конвенції.

Таким чином, втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення ЄСПЛ від 18.12.2008 року в справі «Савіни проти України», пункт 47).

Щодо дотримання принципу «втручання згідно з законом», то суд враховує, що право особи на користування цим житлом та порядок збереження жилого приміщення за ним в разі тимчасової відсутності регламентовано нормами ЦК України та ЖК УРСР.

Так, в даній ситуації втручання у право відповідача здійснюється на підставі ст.391 ЦК України, ст.163 ЖК УРСР, тому, для суду є беззаперечним те, що втручання у його права має законні підстави, які є чинними протягом періоду, який розглядається.

Щодо відповідності втручання цілям, передбаченим в пункті 2 статті 8 Конвенції (інтереси національної та громадської безпеки; економічний добробут країни; запобігання заворушенням чи злочинам; захист здоров`я чи моралі, захист праві свобод інших осіб), суд зауважує, що в даних правовідносинах втручання у право відповідача здійснюється з метою захисту прав і свобод позивача (його права власності, права на житло, вільне користуванням житловим приміщенням, про що ним зазначено в позовній заяві), що підпадає під виняток, передбачений пунктом 2 статті 8 Конвенції і підтверджує наявність вимоги щодо «законної мети».

Щодо того, чи є таке втручання «необхідним в демократичному суспільстві» (пропорційним), суд, розглядає підстави, наведені для виправдання застосованого заходу, на предмет їх відповідності та обґрунтованості відповідно до пункту 2 статті 8 Конвенції.

При співставленні «балансу інтересів» суд враховує, що спірна квартира має статус приватного житлового фонду, користування жилими приміщеннями в якому регулюється главою 6 ЖК УРСР та відповідними нормами ЦК України, відповідач тривалий час у спірній квартирі не проживає, будь-яких угод про порядок користування жилим приміщенням між сторонами не укладалось. Суд, надані позивачем докази, визнає належними і допустимими, оскільки ці докази містять у собі інформацію щодо предмета позовних вимог, вони логічно пов`язані з тими обставинами, які підтверджують наявність підстав для визнання відповідача, таким, що втратив право користування житловим приміщенням. З іншої сторони відповідачем не надано доказів, що він проживає в спірній квартирі, користується нею та доказів, які б підтверджували поважність причин не проживання в квартирі. При цьому, його тривала відсутність свідчить про те, що відповідач має інше місце проживання, відповідач не є власником спірного житла, а тому визнання його таким, що втратив право на користування жилим приміщенням, не буде свідчити про втрату ним житла взагалі і в свою чергу буде захищати права власників такого приміщення (позивача), що в сукупності з наведеним вище є свідченням того, що «втручання у право відповідача» є співмірним із переслідуваною законною метою, а відповідно є «необхідним у демократичному суспільстві».

Суд звертає увагу, що наявність рішення суду про визнання особи такою, що втратила права користування житлом, що набрало законної сили, є підставою для зняття такої особи з реєстрації.

Розподіл судових витрат суд проводить відповідно до ст.141 ЦПК України. Зважаючи, що позов задоволено, з відповідача підлягає стягненню на користь позивача 840, 80 грн. судового збору.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 316-319, 321, 391 ЦК України, ст.ст. 158,163 ЖК УРСР, ст. 12, 81-82, 141, 263-265, 280-282,289 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - задовольнити.

Усунути ОСОБА_1 перешкоди в користуванні та розпорядженні належною йому на праві власності квартирою АДРЕСА_1 , визнавши ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право користування цією квартирою.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 840,80 грн. судового збору.

Заочне рішення суду набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Заочне рішення може бути переглянуте Вінницьким міським судом Вінницької області за письмовою заявою відповідача, поданою протягом 30 днів з дня проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення не було вручене в день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Рішення може бути оскаржене позивачем в апеляційному порядку до Вінницького апеляційного суду шляхом подачі протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення апеляційної скарги. Якщо позивачу повне рішення не було вручено у день його складення, він має право на поновлення пропущенного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Учасники справи:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса проживання: АДРЕСА_2 ,

Відповідач: ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 , НОМЕР_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 .

Суддя: