КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 листопада 2021 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Рубан С.М.

суддів Заришняк Г.М. Кулікова С.В.

при секретарі Загородній С.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - Кругленко Миколи Сергійовича та апеляційну скаргу представника АТ «Альфа - Банк» - Воронцової Марії Олександрівни на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 24 травня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Альфа - Банк», треті особи: державний реєстратор Комунального підприємства «Реєстраційне бюро» м. Київ Сорока Валерій Миколайович, Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк», про визнання незаконним та скасування рішення державного реєстратора, скасування державної реєстрації права власності, припинення права власності,-

В С Т А Н О В И В :

Представник ОСОБА_1 - адвокат Кругленко М.С. звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства «Альфа - Банк», третя особа - державний реєстратор Комунального підприємства «Реєстраційне бюро» м. Київ Сорока Валерій Миколайович, в якому просив:

- визнати незаконним та скасувати рішення державного реєстратора Комунального підприємства «Реєстраційне бюро» м. Київ Сороки В.М. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 47415000 від 19 червня 2019 року, на підставі якого за Акціонерним товариством «Альфа-Банк» зареєстровано право приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000;

- скасувати запис №32057223 від 13 червня 2019 року про проведену державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000 за Акціонерним товариством «Альфа-Банк», який внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно державним реєстратором Комунального підприємства «Реєстраційне бюро» Сорокою В.М.

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 5 лютого 2008 року між ВАТ «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Омега Банк», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №2622/0208/71-012, за яким банк зобов`язався надати позивачу кредит на придбання житла в розмірі 50 000,00 доларів США на строк з 15 лютого 2008 року по 08 лютого 2036 року, а позивач зобов`язався повернути кредит, сплатити проценти та виконати інші зобов`язання за кредитним договором у встановлені в ньому строки.

15 лютого 2008 року на отримані в кредит грошові кошти позивач придбав у власність квартиру АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу квартири від 15 лютого 2008 року №482. Одночасно з укладенням кредитного договору та договору купівлі-продажу квартири, між ВАТ «Сведбанк» та позивачем ОСОБА_2 укладено іпотечний договір №2622/0208/71-012-Z-1 від 15 лютого 2008 року №485, за яким предметом іпотеки є квартира АДРЕСА_1 , на яку 21 лютого 2008 року зареєстровано право власності за позивачем.

06 серпня 2012 року до Державного реєстру іпотек та Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна було внесено зміни, у відповідності з якими новим іпотекодержателем за іпотечним договором стало АТ «Альфа-Банк». Одночасно з цим, жодних документів на підтвердження переходу права вимоги за кредитним та/або іпотечним договором АТ «Альфа-Банк» позивачу не надано.

13 червня 2019 року державним реєстратором Комунального підприємства «Реєстраційне бюро» Сорокою В.М. прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 47415000, на підставі якого за АТ «Альфа-Банк» зареєстровано право приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 , про що до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено відповідний запис №32057223 про проведену державну реєстрацію права власності від 13 червня 2019 року. Підставою для державної реєстрації права власності на спірну квартиру за АТ «Альфа-Банк» став іпотечний договір №485 від 15 лютого 2008 року, укладений між позивачем ОСОБА_1 та ВАТ «Сведбанк» та повідомлення АТ «Альфа-Банк» від 23 січня 2019 року №ШВ/169. Про перереєстрацію права власності на спірну квартиру на користь банку позивач дізнався лише 14 серпня 2019 року із змісту інформаційної довідки №177434182 від 14 серпня 2019 року.

Позивач посилається на порушення встановленої законом процедури звернення стягнення на предмет іпотеки і, як наслідок, проведення незаконної державної реєстрації права власності на спірну квартиру за відповідачем АТ «Альфа-Банк», проведення державної реєстрації права власності на квартиру всупереч вимогам Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», недоведеність АТ «Альфа-Банк» переходу до нього права вимоги за іпотечним договором від 15 лютого 2008 року, укладеним між ВАТ «Сведбанк» і позивачем ОСОБА_1 та передчасність набуття відповідачем АТ «Альфа-Банк» права власності на спірну квартиру.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 24 травня 2021 року позов ОСОБА_1 - задоволено.

Визнано незаконним та скасовано рішення державного реєстратора Комунального підприємства «Реєстраційне бюро» м. Київ Сороки Валерія Миколайовича про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) індексний номер 47415000 від 19 червня 2019 року, на підставі якого за Акціонерним товариством «Альфа - Банк» зареєстровано право приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 000.

Скасовано державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 000 за Акціонерним товариством «Альфа-Банк», проведену 13 червня 2019 року державним реєстратором Комунального підприємства «Реєстраційне бюро» м.Київ Сорокою Валерієм Миколайовичем на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) індексний номер 47415000 від 19 червня 2019 року, номер запису про право власності 32057223.

Припинено право приватної власності Акціонерного товариства «Альфа-Банк» на квартиру АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 000, зареєстроване на підставі рішення державного реєстратора Комунального підприємства «Реєстраційне бюро» м.Київ Сороки Валерія Миколайовича про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) індексний номер 47415000 від 19 червня 2019 року.

Стягнуто з Акціонерного товариства «Альфа-Банк» на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору в розмірі 2 761 грн 80 к.

Не погоджуючись з рішенням суду, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій просить змінити рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 24 травня 2021 року у справі № 755/13260/19, виключивши з його мотивувальної частини висновки суду про перехід прав вимоги за іпотечним договором № 2622/0208, 71 - 012- Z-1 від 15 лютого 2008 року від первісного іпотекодержателя - Публічного акціонерного товариства «Сведбанк» до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», та від Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до Акціонерного товариства «Альфа - Банк». В іншій частині рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 24 травня 2021 року - залишити без змін.

Посилається на те, що суд першої інстанції повинен був перевірити обставини щодо переходу права вимоги за іпотечним договором від первісного іпотекодержателя ПАТ «Сведбанк» до ПАТ «Дельта Банк», та від ПАТ «Дельта Банк» до ПАТ «Альфа Банк».

Також, матеріали справи не містять ані акту приймання - передачі прав вимоги за договором купівлі - продажу прав вимоги від 25 травня 2012 року, що був укладений між ПАТ «Сведбанк» і ПАТ «Дельта Банк», ані Додатку №1 «Перелік договорів та Купівельна ціна за Права вимоги» до вказаного вище договору, у зв`язку з чим суд першої інстанції не перевірив та не надав належної оцінки документам, з якими договір пов`язує перехід права вимоги за іпотечним договором від 15 лютого 2008 року укладеним між позивачем та ВАТ «Сведбанк».

Крім того, в тексті договору купівлі - продажу прав вимоги від 25 травня 2012 року, що укладений між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» відсутні будь - які відомості щодо переходу від ПАТ «Сведбанк» до ПАТ «Дельта Банк» прав вимоги за іпотечним договором від 15 лютого 2008 року, що був укладений між позивачем і ВАТ «Сведбанк».

Не погоджуючись з рішенням суду, 26 липня 2021 року представник АТ «Альфа - Банк» - Воронцова Марія Олександрівна подала апеляційні скарги, в яких просить скасувати рішення і ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.

Посилається на те, що підписанням іпотечного договору іпотекодавець засвідчує, що він надає іпотекодержателю згоду на прийняття іпотекодержателем одностороннього рішення про перехід права власності на предмет іпотеки до банку.

Крім того, у зв`язку з передачею ОСОБА_1 в іпотеку банка спірну квартиру АТ «Альфа - Банк» користувався пріоритетним правом, відносно інших стягувачів, щодо звернення стягнення на предмет іпотеки.

Учасники справи відзиву на апеляційні скарги не подавали.

В судовому засіданні представник позивача підтримав апеляційну скаргу з підстав викладених у ній та просив її задовольнити, а апеляційну скаргу відповідача просив залишити без задоволення.

Представник відповідача підтримала подану апеляційну скаргу банку та просила її задовольнити, а апеляційну скаргу сторони позивача просила залишити без задоволення.

Інші учасники процесу в судове засідання не з`явились, про час і місце розгляду справи повідомлені належно, тому в порядку ч.2 ст.372 ЦПК України їх неявка не перешкоджає розгляду справи.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи апеляційних скарг, пояснення осіб, які з`явились в судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду та матеріали справи в межах апеляційного оскарження, дійшла наступного висновку.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 суд першої інстанції вважав, що в даній справі, майно, що є предметом іпотеки, вибуло з власності іпотекодавця без його згоди, як власника. Доказів наявності у власності позивача іншого житла матеріали справи не містять.

Суд першої інстанції вказав, що іпотекодержатель ухилився від виконання свого обов`язку, передбаченого як Законом України «Про іпотеку», так і Порядком № 1127 щодо вручення боржнику/іпотекодавцю повідомлення про порушення забезпеченого обтяженням зобов`язання, що унеможливило встановлення державним реєстратором завершення 30-денного строку, сплив якого пов`язується з проведенням ним подальших дій зі звернення стягнення на предмет іпотеки, у тому числі й шляхом набуття права власності, отже державна реєстрація права власності на предмет іпотеки за АТ «Альфа-Банк» проведена всупереч норм чинного законодавства.

Суд першої інстанції також вважав, що на спірну квартиру, яка не перевищує 140 кв.м., використовується як місце постійного проживання позивачем та є предметом іпотеки у забезпечення вимог за кредитним договором, укладеним в іноземній валюті, не може бути звернуто стягнення шляхом реєстрації права власності за іпотекодержателем у зв`язку із дією Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Також суд першої інстанції вказав, що укладений між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» 25 травня 2012 року нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу прав вимоги в судовому порядку недійсним та/або неукладеним не визнавався та позивачем не оспорювався, докази протилежного в матеріалах справи відсутні.

При цьому суд першої інстанції зауважив, численна судова практика констатувала в судових рішеннях факт укладення між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» вищевказаного договору.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції та не приймає до уваги доводи апеляційних скарг виходячи з наступного.

Виходячи з положень статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання:

1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження;

3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин;

4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин;

5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити;

6) як розподілити між сторонами судові витрати;

7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;

8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову (стаття 264 ЦПК України).

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено та апеляційним судом перевірено, що 15 лютого 2008 року між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №2622/0208/71-012, за умовами якого банк зобов`язується надати позичальнику грошові кошти у вигляді кредиту в розмірі 50 000,00 доларів США, на строк з 15 лютого 2008 року по 08 лютого 2036 року включно та на умовах, передбачених у цьому договорі, зі сплатою 11,9% річних за весь строк фактичного користування кредитом, а позичальник зобов`язується повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати свої зобов`язання у повному обсязі у терміни, передбачені цим договором (т.1 а.с.36-39, т.2 а.с.155-168).

Згідно п.1.4. кредитного договору, кредитні кошти призначені для здійснення позичальником розрахунків по договору купівлі-продажу між позичальником та ОСОБА_4 з метою придбання квартири АДРЕСА_1 .

15 лютого 2008 року між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 . Відчужувана квартира складається з однієї жилої кімнати, загальна площа квартири - 32,50кв.м., жила площа - 16,80кв.м. (т.1 а.с.43-45)

Цього ж дня, 15 лютого 2008 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 укладено нотаріально посвідчений іпотечний договір №2622/0208/71-012-Z-1, за умовами якого ОСОБА_1 передав в іпотеку банку в якості забезпечення виконання іпотекодавцем зобов`язань за кредитним договором №2622/0208/71-012 від 15 лютого 2008 року, а також всіх додаткових угод, нерухоме майно, що придбане за кредитні кошти, а саме: квартиру АДРЕСА_1 (а.с.40-42 том 1, а.с. 149-154, том 2).

25 травня 2012 року між ПАТ «Сведбанк» (продавець) та ПАТ «Дельта Банк» (покупець) було укладено нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу прав вимоги, за умовами якого продавець цим погоджується продати (відступити) права вимоги та передати їх покупцю, а покупець цим погоджується купити права вимоги, прийняти їх і сплатити загальну купівельну ціну. Права вимоги переходять від продавця до покупця (відступлення), та обов`язки продавця передати права вимоги вважаються виконаними з моменту підписання продавцем та покупцем акту приймання передачі прав вимоги. Обов`язки продавця передати права вимоги покупцю та підписати акт приймання-передачі прав вимоги залежить від отримання продавцем повної суми загальної купівельної ціни в дату підписання (п. 2.1., 2.3. договору). (а.с.232 том 1, а.с.1-11 том 2).

Згідно п. 1.1. вказаного договору визначення, «права вимоги» означає всі права вимоги (як існуючі, так і майбутні, як наявні, так і умовні) продавця у якості кредитора до позичальників за кредитними договорами, окрім права продавця на договірне списання коштів з рахунків позичальників, відкритих у продавця, а також всі права вимоги продавця до осіб, які надали забезпечення, за договорами забезпечення, включаючи будь-які та всі права вимоги та засоби захисту прав, які доступні продавцю, щодо виконання позичальниками та/або особами, які надали забезпечення, будь-яких своїх обов`язків за кредитними договорами та договорами забезпечення.

Згідно витягу з Додатку №1 до Договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами (перелік прав вимоги за кредитами) між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» від 25 травня 2012 року, внаслідок передання прав вимоги до ПАТ «Дельта Банк», як нового кредитора, перейшло право вимоги за кредитним договором №2622/0208/71-012 від 15 лютого 2008 року за зобов`язаннями позивача, забезпеченими іпотекою за договором №2622/0208/71-012-Z-1 від 15 лютого 2008 року, укладеним з позивачем (а.с.12, том 2).

15 червня 2012 року між ПАТ «Дельта Банк» (продавець) та ПАТ «Альфа-Банк» (покупець) укладено нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу прав вимоги, за умовами якого продавець цим погоджується продати (відступити) права вимоги та передати їх покупцю, а покупець цим погоджується купити права вимоги, прийняти їх і сплатити загальну купівельну ціну. Права вимоги переходять від продавця до покупця (відступлення), та обов`язки продавця передати права вимоги вважаються виконаними з моменту підписання продавцем та покупцем акту приймання-передачі прав вимоги. Обов`язки продавця передати права вимоги покупцю та підписати акт приймання-передачі прав вимоги залежить від отримання продавцем суми оплати першої частини загальної купівельної ціни згідно п.3.2.1. договору в дату підписання (п. 2.1., 2.3. договору). (а.с.99-101, том 2).

Згідно наведеного в п. 1.1. вказаного договору визначення, «права вимоги» означає всі права вимоги (як існуючі, так і майбутні, як наявні, так і умовні) продавця у якості кредитора до позичальників за кредитними договорами, окрім права продавця на договірне списання коштів з рахунків позичальників, відкритих у продавця, а також всі права вимоги продавця до осіб, які надали забезпечення, за договорами забезпечення, включаючи будь-які та всі права вимоги та засоби захисту прав, які доступні продавцю, щодо виконання позичальниками та/або особами, які надали забезпечення, будь-яких своїх обов`язків за кредитними договорами та договорами забезпечення.

Як вбачається з додатків до договору купівлі-продажу прав вимоги від 15 червня 2012 року, укладеним між ПАТ «Дельта Банк» та ПАТ «Альфа-Банк», внаслідок передання прав вимоги до позивача, як нового кредитора, перейшло право вимоги за кредитним договором №2622/0208/71-012 від 15 лютого 2008 року за зобов`язанням позивача, забезпеченим іпотекою за договором №2622/0208/71-012-Z-1 від 15 лютого 2008 року, укладеним з (а.с.86, 113, том 2).

15 червня 2012 року Голова ради директорів ПАТ «Дельта Банк» та Голова правління ПАТ «Альфа-Банк» підписали акт приймання-передачі прав вимоги за договором купівлі-продажу прав вимоги від 15 червня 2012 року. (а.с.85, том 2).

З огляду на викладене колегія суддів погоджується з висновком суду про неспроможність доводів позовної заяви, що АТ «Альфа-Банк» не доведено переходу до нього права вимоги за іпотечним договором від 15 лютого 2008 року, укладеним між ВАТ «Сведбанк» і позивачем.

Тому доводи апеляційної скарги позивача щодо відсутності доказу переходу до АТ «Альфа -Банк» права вимоги за зобов`язаннями позивача перед ПАТ «Сведбанк» колегія суддів вважає необґрунтованими зважаючи на те, що матеріали справи не містять доказів, що спростовують висновок суду в цій частині.

Пунктом 11 іпотечного договору №2622/0208/71-012-Z-1 від 15 лютого 2008 року визначено, що іпотекодержатель набуває право звернути стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання іпотекодавцем основного зобов`язання повністю або частково, в тому числі якщо іпотекодавець не поверне іпотекодержателю суму кредиту, проценти за користування кредитом, пеню, іншу заборгованість, не сплатить платежі та штрафи, що передбачені та/або випливають з основного зобов`язання, а також в інших випадках, передбачених основним зобов`язанням та цим договором, у тому числі у випадку одноразового прострочення основного зобов`язання (як основного боргу, так і процентів за ним).

При настанні зазначених у першому абзаці цього пункту договору випадків іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю письмову вимогу про усунення порушення основного зобов`язання та зобов`язань, передбачених цим договором, у строк, що не перевищує тридцяти календарних днів, як попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до умов цього договору.

Згідно умов вказаного іпотечного договору, за вибором іпотекодержателя застосовується один із наведених у договорі способів звернення стягнення на предмет іпотеки, в тому числі -згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя, яким вважається застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, викладене в пп. 12.3.1. та 12.3.2. цього договору, серед яких: задоволення вимог здійснюється шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язань в порядку, встановленому ст. 37 Закону України «Про іпотеку». Відповідно до ст.37 Закону України «Про іпотеку» у випадку задоволення вимог іпотекодержателя шляхом виконання процедури, передбаченої в цьому підпункті п.12.3. договору, договір про задоволення вимог іпотекодержателя, укладений шляхом здійснення цього застереження, є підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки. При цьому, вважається, що предмет іпотеки набувається у власність іпотекодержателем за вартістю, що буде визначена після прийняття іпотекодержателем рішення про обрання передбаченого цим пунктом договору способу звернення стягнення на предмет іпотеки, на підставі висновку незалежного експерта - суб`єкта оціночної діяльності, правоздатність якого підтверджена сертифікатом суб`єкта оціночної діяльності. При цьому сторони домовляються, що кандидатура суб`єкта оціночної діяльності визначається іпотекодержателем. Якщо фактичний розмір заборгованості іпотекодавця за основним зобов`язанням менший за вартість, що вказана у висновку незалежного експерта - суб'єкта оціночної діяльності, іпотекодержатель перераховує різницю на поточний рахунок іпотекодавця протягом 60 робочих днів з моменту набуття права власності на предмет іпотеки. Сторони, з розумінням змісту ст.37 Закону України «Про іпотеку» свідчать, що право іпотекодержателя зареєструвати право власності на предмет іпотеки на підставі положень цього підпунтку п.12.3. цього договору є безумовним, тобто підлягає реєстрації незалежно від претензій іпотекодавця, а рішення про реєстрацію права власності на предмет іпотеки може бути оскаржене іпотекодавцем в судовому порядку лише у випадку, якщо він доведе, що повністю виконав основне зобов`язання. (пп. 12.3.1 п.12.3 договору).

Частиною 6 ст.3 Закону України «Про іпотеку», у разі порушення боржником основного зобов`язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно зареєстровані після державної реєстрації іпотеки.

Відповідно до ч.1 ст.7 Закону України «Про іпотеку», за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.

Згідно ч. 1 ст.33 Закону України «Про іпотеку», у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.

Відповідно до ч.1 ст.35 Закону України «Про іпотеку», у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає Іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

23 червня 2020 року Велика Палата Верховного Суду постановою у справі № 645/1979/15-ц вказала, що положення ч.ч. 1, 2 ст. 35 Закону України «Про іпотеку» є імперативними. Відповідно до них, у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення.

Велика Палата також зазначила, що наведена норма спрямована на фактичне повідомлення іпотекодавця, аби надати йому можливість усунути порушення, і цим запобігти зверненню стягнення на його майно. Тому повідомлення іпотекодавця слід вважати здійсненим належним чином за умови, що він одержав або мав одержати повідомлення, але не одержав його з власної вини. Доказом належного здійснення повідомлення може бути, зокрема, повідомлення про вручення поштового відправлення з описом вкладення.

Також, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у своїй постанові 18 лютого 2021 року по справі № 753/11458/19 виклав правовий висновок - повідомлення іпотекодавця слід вважати здійсненим належним чином за умови, що він одержав або мав одержати повідомлення, але не одержав його з власної вини. Доказом належного здійснення повідомлення може бути, зокрема, повідомлення про вручення поштового відправлення з описом вкладення.

Як вбачається з матеріалів справи 25 січня 2019 року АТ «Альфа-Банк» направило повідомлення на адреси ОСОБА_1 (с. Кукули, Піщанського району, Вінницької області та АДРЕСА_2 ) від 23 січня 2019 року про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору та анулювання залишку заборгованості за основним зобов`язанням (а.с. 119, 120, 124, 125 том 1).

На підтвердження направлення вказаних повідомлень надано суду копії реєстру поштових відправлень, фіскального чеку та описів вкладення (а.с. 121-123, том 1).

Проте, відповідачем не надано доказів належного здійснення повідомлення, оскільки не надано суду, зокрема, повідомлення про вручення поштового відправлення з описом вкладення або іншого доказу, що підтверджувало отримання вказаного повідомлення або доказів ухилення від отримання такої вимоги, що свідчить про порушення вимог закону щодо належного повідомлення іпотекодавця.

Тобто доводи сторони відповідача щодо здійснення належного повідомлення іпотекодавця є необґрунтованими.

Відповідно до ч.3 ст.33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Згідно ч.1 ст.36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Згідно ч.ч. 2,3 ст. 36 Закону України «Про іпотеку» договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Відповідно ч.1 ст.37 Закону України «Про іпотеку» правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки.

14 лютого 2018 року Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в рамках справи № 127/8068/16-ц, провадження № 61-5164св18 досліджуючи підстави та умови належності «згоди» іпотекодавця на передачу належного йому нерухомого майна у власність іншої особи (іпотекодержателя), дійшов висновку, що в силу положень статей 17, 33, 36, 37 Закону України «Про іпотеку» згода іпотекодавця на передачу належного йому нерухомого майна у власність іншої особи (іпотекодержателя), не є беззастережною, а залежить від ряду умов, а саме: чинності іпотеки, невиконання або неналежного виконання основного зобов`язання, визначення в установленому порядку вартості майна, наявності чинного рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на це майно.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції щодо порушення положень Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» та звернення на примусове стягнення заставного майна в період дії мораторію, виходячи з наступного.

Відповідно до п.п. 1 п. 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», протягом дії цього Закону:

- не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що:

- таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно;

- загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.

Судом встановлено, що позивачу надано грошові кредитні кошти у валюті, а саме в доларах США, в якості забезпечення виконання зобов`язання в іпотеку квартиру АДРЕСА_1 .

Стороною відповідача не надано доказів того, що підтверджує наявність у позивача іншого житла.

Верховний Суд України у постанові від 2 березня 2016 року у справі № 6-1356цс15 вказував, що поняття «мораторій» у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобов`язання (пункт 2 частини першої статті 263 ЦК України).

Установлений Законом мораторій не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов`язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусове стягнення на майно (відчуження без згоди власника).

Крім того, протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Оскільки Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не зупиняє дії решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов`язань, то він не може бути мотивом для відмови у позові, а є правовою підставою, що не дає змоги органам і посадовим особам, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнень на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, вживати заходи, спрямовані на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію цього Закону на період його чинності, з урахуванням положень статті 109 Житлового кодексу Української РСР.

Відповідно до постанови Верховного Суду у справі № 465/1310/17 від 31 жовтня 2018 року, мораторій на стягнення квартир за іпотечним боргом у валюті розповсюджується і на позасудовий порядок виконання умов іпотечного застереження, добровільно погодженого сторонами при укладенні іпотечного договору.

Відповідно до висновку викладеного Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 19 травня 2020 року у справі №644/3116/18, 7 червня 2014 року набрав чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», підпунктом 1 пункту 1 якого передбачено, що не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно статті 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно статті 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що:

- таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно;

- загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку.

Пунктом 4 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» передбачено, що протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Відповідно до частини третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки (частина друга статті 36 Закону № 898-IV).

Отже, Закон України «Про іпотеку» прямо вказує, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, є одним зі шляхів звернення стягнення на предмет іпотеки.

Підписавши іпотечне застереження, сторони визначили лише можливі шляхи звернення стягнення, які має право використати іпотекодержатель. Стягнення є примусовою дією іпотекодержателя, направленою до іпотекодавця з метою задоволення своїх вимог. При цьому до прийняття Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» право іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки (як у судовому, так і в позасудовому порядку) залежало не від наявності згоди іпотекодавця, а від наявності факту невиконання боржником умов кредитного договору.

Водночас Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» ввів тимчасовий мораторій на право іпотекодержателя відчужувати майно іпотекодавця без згоди останнього на його відчуження, тому доводи апеляційної скарги сторони відповідача в цій частині є необґрунтованими.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що квартира АДРЕСА_1 , яка використовується позивачем як місце постійного проживання не може бути примусово стягнута на підставі дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», у тому числі і шляхом реєстрації права власності за АТ «Альфа-банк», як забезпечення виконання ОСОБА_1 умов кредитного договору від 5 лютого 2008 року, укладеного в іноземній валюті.

Крім того, необхідно звернути увагу на те, що саме кредитор мав довести, що він мав право під час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» звернути стягнення на житло позивача в позасудовий спосіб, оскільки останній окрім іпотечного, майна має інше нерухоме майно, яке може використовувати для свого проживання.

Проте таких заперечень банк до суду не подав. Доказів наявності у позивача іншого житла суду не надано.

Таким чином, у реєстратора були наявні підстави для відмови у проведенні державної реєстрації права власності на вказану квартиру за АТ «Альфа-банк».

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04).

За встановлених обставин доводи апеляційних скарг не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи та порушення прав скаржників.

Доводи апеляційних скарг висновків суду не спростовують та не впливають на правильність ухваленого у справі рішення.

Оскільки рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, колегія суддів не вбачає підстав для його скасування.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 376, 381-384 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу представника АТ «Альфа - Банк» - Воронцової Марії Олександрівни - залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 24 травня 2021 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 18 листопада 2021 року.

Головуючий

Судді