Провадження № 22-ц/802/1303/21 Категорія: 48 Доповідач: Матвійчук Л. В.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 листопада 2021 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Матвійчук Л. В.,

суддів - Федонюк С. Ю., Осіпука В. В.,

з участю секретаря судового засідання - Савчук О. В.,

представника позивачів - ОСОБА_1 ,

відповідача - ОСОБА_2 ,

представника відповідача - ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 , ОСОБА_5 до ОСОБА_2 про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок пожежі за апеляційними скаргами позивачів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 09 липня 2021 року,

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2019 року ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , кожен зокрема, звернулися до суду із зазначеними позовами.

Позивач ОСОБА_5 позовні вимоги обґрунтовувала тим, що їй на праві приватної власності належить житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , який був введений в експлуатацію 21 серпня 2018 року.

Позивач зазначала, що 15 листопада 2019 року вона разом з ОСОБА_4 перебували у вказаному житловому будинку, який запроектовано та збудовано таким чином, що для обігріву приміщень у ньому передбачено лише пічне опалення та, оскільки в цей день було прохолодно, вони розпалили камін. Уночі 16 листопада 2019 року у вказаному будинку сталася пожежа. Відповідно до звіту про причину виникнення пожежі від 18 листопада 2019 року Шацького РС УДСНС України у Волинській області встановлено, що внаслідок пожежі вогнем було знищено: покрівлю 100%, перекриття 90%, пошкоджені: кімнати будинку, меблі, речі побутового використання, а також, що ймовірною причиною виникнення пожежі в дачному будинку є недолік конструкції, порушення монтажу нагрівальних печей.

Вартість матеріальної шкоди, завданої внаслідок пожежі у вказаному садибному будинку становить 986 077 грн, що підтверджується висновком будівельно-технічної експертизи від 27 грудня 2019 року, а вартість знищених речей домашнього вжитку становить 156 445 грн.

Також позивач вказувала, що послуги будівельного підряду по влаштуванню пічного опалення їй надавав відповідач ОСОБА_2 , який монтував заводський камін у будинку, здійснював розведення повітряного опалення (контуру) від топки каміна (труб, по яких тепле повітря мало поширюватися по будинку для обігріву), обшивав цю систему гіпсокартоном і мурував комин.

Вважає, що вказані обставини свідчать про те, що у причинно-наслідковому зв`язку між пожежею та спричиненими збитками є приховані недоліки робіт, виконані відповідачем, а тому саме ОСОБА_2 несе відповідальність за заподіяну їй шкоду.

Крім того, внаслідок пожежі у належному їй житловому будинку, яка мала місце 16 листопада 2019 року, їй було завдано моральну шкоду, яка полягає у тому, що вона перебувала у надзвичайній ситуації, яка могла забрати її життя, якби не прокинулася, то разом з ОСОБА_4 стали б жертвами пожежі. По даний час вона не відійшла під пережитого стресу, погано спить, не може зосередитись на роботі, постійно відчуває підвищену тривогу, сильне серцебиття, зміни у настрої та поведінці, її переслідують відчуття посиленої загрози, а також наявні симптоми перепроживання, які виражаються повторюваними та небажаними згадуваннями про ніч, коли трапилася пожежа. Погіршення стану здоров`я проявилося у тому, що вона була змушена звертатися за медичною допомогою для цілковитого відновлення власного здоров`я та його укріплення їй необхідно було пройти санітарно-курортне лікування. 18 листопада 2019 року вона зверталася до психіатра, який поставив діагноз: розлад адаптації, а 27 листопада 2019 року - до кардіолога, який поставив діагноз: гіпертонічний криз, аритмія. Завдану їй моральну шкоду оцінює у 350 000 грн, з яких: 24 000 грн - на санаторно-курортне лікування, 3 000 грн - на професійну допомогу психолога, 119 000 грн - компенсація за душевні страждання, яких вона зазнала у зв`язку із пожежею, 30 000 грн - компенсація за вимушену зміну усталеного способу життя, 174 000 грн - компенсація за душевні страждання, пов`язані із знищенням цінного майна, плодів її праці.

Ураховуючи наведене, позивач ОСОБА_5 відмовившись від частини позовних вимог, просила суд стягнути з відповідача ОСОБА_2 на її користь завдану внаслідок пожежі належного їй на праві приватної власності житлового будинку майнову шкоду у розмірі 1 142 522 грн, 350 000 грн на відшкодування моральної шкоди та понесені по справі судові витрати.

Позивач ОСОБА_4 свої позовні вимоги мотивувала тим, що 15 листопада 2019 року перебувала у заміському будинку, який належить на праві приватної власності ОСОБА_5 за адресою: АДРЕСА_1 . Уночі 16 листопада 2019 року у будинку сталася пожежа, яка дуже погіршила її психологічний стан та завдала душевні страждання, які полягають в усвідомлені того, що вона перебувала в надзвичайній ситуації, яка могла забрати її життя.

Позивач зазначала, що якби ОСОБА_5 не прокинулася та не розбудила її, не змусила з останніх сил вийти з будинку, то вони б стали жертвами пожежі, згоріли живцем, отримали термічні опіки чи отруїлися чадним газом. На даний час вона досі не відійшла від пережитого стресу: сняться кошмари (зокрема, палаючий будинок, у якому вона перебуває), відчуває тривогу, апатію, боїться засинати ввечері, не може зосередитись на роботі, відчуває сильне серцебиття, відчуття посиленої загрози, у неї наявні симптоми перепроживання, які виражаються повторюваними та небажаними згадуваннями про ніч, коли трапилася пожежа, вона постійно думає про те, що якби загинула у пожежі, то її діти залишилися б сиротами, відповідно їхні долі були б скалічені.

Вказувала, що внаслідок пожежі їй було завдано моральну шкоду, яку вона оцінює в 128 000 грн, з яких: 25 000 грн - на санаторно-курортне лікування, 3 000 грн - на професійну допомогу психолога, 93 000 грн - компенсація за душевні страждання, яких вона зазнала у зв`язку із пожежею, 7 000 грн - компенсація за вимушену зміну усталеного способу життя, яка підлягає до стягнення з відповідача, оскільки, на її думку, на підставі звіту про причину виникнення пожежі, яка мала місце 16 листопада 2019 року у згаданому дачному будинку, наявний причинно-наслідковий зв`язок між прихованими недоліками робіт при здійсненні монтажу пічного опалення відповідачем та причиною пожежі.

Ураховуючи наведене, позивач ОСОБА_4 просила суд стягнути з відповідача ОСОБА_2 на її користь 128 000 грн на відшкодування моральної шкоди та понесені по справі судові витрати.

Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 02 березня 2020 року цивільні справи за позовами ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок пожежі, ОСОБА_5 до ОСОБА_2 про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок пожежі об`єднано в одне провадження.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 09 липня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_4 , ОСОБА_5 відмовлено.

Скасовано вжиті у цій справі заходи забезпечення позову відповідно до ухвали Луцького міськрайонного суду Волинської області від 05 грудня 2019 року, а саме знято арешт: з транспортного засобу марки Opel, модель Vivaro, 2008 року випуску, який належить на праві власності ОСОБА_2 та був зареєстрований за ним 01 вересня 2015 року; з транспортного засобу марки Mitsubisi, модель Pajero, 2007 року випуску, номер кузова (шасі) НОМЕР_1 .

Скасовано вжиті у цій справі заходи забезпечення позову відповідно до ухвали Луцького міськрайонного суду Волинської області від 04 грудня 2019 року, а саме знято арешт з нерухомого майна: житлового будинку, загальною площею 176,9 кв. м, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 8); земельної ділянки кадастровий номер: :01:001:2881 із цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яке перебуває у власності ОСОБА_2 , а також скасовано заборону ОСОБА_2 або будь-яким іншим особам, в тому числі уповноваженій особі Липинської сільської ради, здійснювати реєстрацію осіб за місцем проживання в будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

Додатковим рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 30 серпня 2021 року у задоволенні вимог представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 про стягнення з ОСОБА_4 - 10 000 грн, ОСОБА_5 - 30 000 грн на користь ОСОБА_2 судових витрат, а саме витрат на професійну правничу допомогу, відмовлено.

В апеляційних скаргах позивачі ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , кожна зокрема, покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просять оскаржуване рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Апеляційні скарги мотивовані тим, що висновки суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову, не відповідають дійсним обставинам справи, оскільки судом не було враховано тієї обставини, що матеріали справи містять докази, які беззаперечно свідчать про неправомірність дій відповідача, наявність причинно-наслідкового зв`язку між ними та шкодою, а також вини заподіювача шкоди, що є підставою для настання відповідальності за заподіяння майнової та моральної шкоди. Тому вважають, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні їх позову.

У відзиві на апеляційні скарги відповідач ОСОБА_2 просив апеляційні скарги позивачів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду - без змін. Крім того вказував, що у зв`язку з підготовкою відзиву на апеляційні скарги та розглядом справи в суді апеляційної інстанції він поніс витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000 грн, що є орієнтовним розрахунком витрат, які він розраховує понести у зв`язку з апеляційним розглядом цієї справи.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши пояснення представника позивачів, відповідача та його представника, дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_5 є власником житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , який був введений в експлуатацію 21 серпня 2018 року (а.с.157-199, том 1).

16 листопада 2019 року у вказаному житловому будинку сталася пожежа, що підтверджується актом про пожежу, складеним головним інспектором Шацького РС УДСНС України у Волинській області Цвидом А. М. (а.с.200-201, том 1).

Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 25 червня 2020 року у цій справі призначено судову пожежно-технічну експертизу (а.с.72, том 2).

Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 07 вересня 2020 року провадження у справі поновлено для внесення змін до ухвали в частині визначених запитань за повідомленням експерта (а.с.77, том 2).

Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 11 вересня 2020 року у справі призначено судову пожежно-технічну експертизу (а.с.81, том 2).

З висновку судової пожежно-технічної експертизи Львівського НДЕКЦ №17/101Е від 28 грудня 2020 року судом встановлено, що осередок пожежі (місце виникнення початкового горіння) знаходився в місці примикання димоходу до дерев`яного перекриття над кімнатами - кухня/вітальня, спальня 1. Джерелом запалювання, яке ініціювало горіння в осередковій зоні досліджуваної пожежі є тепло отримане від більш розігрітого або розжареного предмету (димохід каміна) та передане дерев`яним елементам перекриття будівлі. Причина пожежі у житловій будівлі за адресою: АДРЕСА_1 - є теплове самозаймання дерев`яних конструкцій перекриття будівлі, які примикали до димоходу каміна. Під час проектування та будівництва пічного опалення (каміна) були недотримані наступні нормативні документи: п. 2.6., п. 2.8. глави IV «Загальні вимоги пожежної безпеки до інженерного обладнання» Правил пожежної безпеки в Україні; п. 1, п. 7, глави Д.4 Додатку «Д» ДБН А.2.2-3:2014 «Склад та зміст проектної документації на будівництво»; п. 6.8.15 розділу 6 «Опалення та внутрішнє теплопостачання» ДБН В. 2.5-67:2013 «Опалення, вентиляція та кондиціонування». Під час експлуатації пічного опалення (каміна) в житловому будинку, відсутні факти, які б вказували на недотримання нормативних документів, Правил пожежної безпеки в України. Існує прямий причинно-наслідковий зв`язок між порушенням Правил пожежної безпеки в Україні, ДБН В.2.5-67:2013 «Опалення, вентиляція та кондиціонування» та ДБН А.2.2-3:2014 «Склад та зміст проектної документації на будівництво» під час проектування та будівництва будинку по АДРЕСА_1 та виникненням пожежі. Відсутній прямий причинно-наслідковий зв`язок між експлуатацією каміна та виникненням пожежі (а.с.110-132, том 2).

Звертаючись до суду з цими позовами, позивачі ОСОБА_4 , ОСОБА_5 свої вимоги мотивували тим, що послуги з монтажу каміну та пічного опалення надавалися ОСОБА_2 , а висновками експертів встановлено наявність причинного зв`язку між порушенням технології монтування каміну та виникненням пожежі у будинку, у зв`язку з чим вартість збитків, завданих внаслідок пожежі та заподіяна їм моральна шкода підлягають стягненню з відповідача.

Відповідно до частин 1 та 2 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил ст. 22 ЦК України, оскільки частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування.

Таким чином, під збитками необхідно розуміти фактичні втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, витрати, вже зроблені потерпілим, або які мають бути ним зроблені, та упущену вигоду. При цьому такі витрати мають бути безпосередньо, а не опосередковано, пов`язані з відновленням свого порушеного права, тобто з наведеного випливає, що без здійснення таких витрат неможливим було б відновлення свого порушеного права особою.

Стягнення збитків є одним із видів цивільно-правової відповідальності, для застосування якої потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками і вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає.

При цьому такі витрати мають бути необхідними для відновлення порушеного права та перебувати у безпосередньому причинно-наслідковому зв`язку з порушенням.

Частинами 1 та 2 ст. 1166 ЦК України визначено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

У п. 2 постанови № 6 від 27 березня 1992 року Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» роз`яснено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини.

Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку, що фізична чи юридична особа має право на відшкодування в повному обсязі майнової шкоди, завданої її майну, особою, яка її завдала, у разі якщо дії останньої були неправомірними та винними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок.

Цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини. Якщо у процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди.

З огляду на викладене та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності й диспозитивності цивільного процесу саме на відповідача покладено обов`язок доведення відсутності вини у завданні шкоди, а позивач доводить наявність шкоди та її розмір.

Згідно з п. 9 ч. 2 ст. 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені ст. 1167 ЦК України, відповідно до якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Частинами 1-3 ст. 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Згідно з ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст. ст. 76, 77 ЦПК України).

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Як визначено ч. 2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Положення вищезазначених процесуальних норм передбачають, що під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача.

Судом першої інстанції з показань допитаних у якості свідків ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 (прораба), а також відповідача ОСОБА_2 встановлено, що димохід у будинку позивача ОСОБА_7 , перекриття між горищем та інші елементи були збудовані до початку монтування ОСОБА_2 каміну, інших робіт, окрім зазначених, відповідач не виконував. Сам відповідач у своїх показаннях, наданих суду під час його допиту у якості свідка зазначив, що до його обов`язків входило зробити підставку для каміну, поставити на п`єдестал, обшити і врізати в комин на першому поверсі будинку, який вже був змурований та зробити відвід теплого повітря від каміну у сусідню житлову кімнату. Оздоблення каміну він не здійснював. Свідок ОСОБА_8 , який був відповідальним за проведення оздоблювальних робіт у будинку позивача ОСОБА_5 , вказував, що камін, змонтований відповідачем ОСОБА_2 , тривалий час використовувався під час проведення робіт та жодних проблем з його експлуатацією не виникало, будь-яких зауважень ОСОБА_2 щодо виконуваної ним роботи не робив, відповідач виконував роботи не сам, а з помічником, труби повітряного опалення він обклав самостійно після розмови із відповідачем.

Отже, наведене дає підстави вважати, що позивачі відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України не довели та не надали належних і допустимих доказів на підтвердження заявлених позовних вимог, а саме, що пожежа у належному ОСОБА_5 на праві приватної власності житловому будинку сталася внаслідок монтажу відповідачем ОСОБА_2 заводського каміну з порушенням норм пожежної безпеки, і це відбулося саме внаслідок неправомірних, винних дій відповідача, що між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок, а також вина відповідача, тому на думку колегії суддів, суд першої інстанції дійшов цілком правильного висновку про безпідставність заявленого ОСОБА_4 та ОСОБА_5 позову.

Позивачі не довели неправомірності дій відповідача, а натомість відповідач довів відсутність своєї вини у завданні позивачам майнової та моральної шкоди внаслідок пожежі, яка сталася 16 листопада 2019 року у належному ОСОБА_5 житловому будинку.

Таким чином, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду про відмову у задоволенні позову ОСОБА_4 , ОСОБА_5 є законним та обґрунтованим.

Доводи апеляційних скарг позивачів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про те, що рішення суду є незаконним та підлягає скасуванню, колегією суддів до уваги не приймаються, оскільки спростовуються наведеними висновками суду першої інстанції, висновком судової пожежно-технічної експертизи Львівського НДЕКЦ № 17/101Е від 28 грудня 2020 року, показаннями свідків ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , відповідача ОСОБА_2 , а також встановленими у справі обставинами.

Доводи апеляційної скарги позивача ОСОБА_5 про те, що її сестра ОСОБА_9 , з метою встановлення у трьох будинках своєї родини камінів, уклала з відповідачем ОСОБА_2 в усній формі договір підряду на виконання робіт щодо монтажу каміну у 2016 році в житловому будинку по АДРЕСА_1 і такий правочин - договір підряду, фактично був вчинений в її інтересах, саме вона є стороною договору підряду і у зв`язку з цим відповідач як виконавець робіт (послуг) несе цивільно-правову відповідальність на підставі положень статей 1209-1211 ЦК України, не впливає на правильність висновків суду про недоведеність позовних вимог та не спростовує висновків суду про відсутність вини відповідача у завданні ОСОБА_5 та ОСОБА_4 майнової та моральної шкоди.

Разом з тим, наведені в апеляційних скаргах доводи фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди позивачів з висновками суду першої інстанції, а тому не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі наведеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Підстави для його зміни чи скасування відсутні.

Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України).

Частинами 1-4 ст. 137 ЦПК України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до пунктів 1, 2 ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

При стягненні витрат на правову допомогу необхідно враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (ст. 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору.

Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу.

Витрати на правову допомогу стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, складання відзиву на позовну заяву, апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів).

Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Відповідно до пп. в п. 4 ч. 1 ст. 382 ЦПК України резолютивна частина постанови суду апеляційної інстанції повинна містити зазначення розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

До закінчення судових дебатів відповідач ОСОБА_2 відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України заявив про необхідність стягнення з позивачів на його користь судових витрат, подавши 12 жовтня 2021 року відповідну заяву про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, яка була йому надана його представником адвокатом Кондратюком В. В.

До заяви відповідач ОСОБА_2 додав договір про надання правової допомоги № 33/21, укладений 24 вересня 2021 року між ним та адвокатом Кондратюком В. В., довідку-розрахунок № 20 від 12 жовтня 2021 року, складену адвокатом Кондратюком В. В., про кількість затраченого останнім робочого часу у зв`язку з веденням цієї справи клієнта ОСОБА_2 . Відповідно до вказаної довідки-розрахунку адвокатом Кондратюком В. В. відповідачу ОСОБА_2 було надано наступну правову допомогу: підготовка відзиву на апеляційні скарги позивачів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 - кількість годин 8, вартість згідно умов договору 8 000 грн; вивчення та узагальнення судової практики по правовому питанню - кількість годин 1, вартість згідно умов договору 1 000 грн; участь в судовому засіданні Волинського апеляційного суду - кількість годин 2, вартість згідно умов договору 2 000 грн. Згідно квитанцій № 4, № ПН2726774 від 08 жовтня 2021 року, квитанції № ПН2735304 від 12 жовтня 2021 року ОСОБА_2 сплатив адвокату Кондратюку В. В. за надану правову допомогу згідно договору про надання правової допомоги № 33/21 від 24 вересня 2021 року грошові кошти у розмірі 10 000 грн.

Враховуючи наведене, а також заперечення представника позивачів ОСОБА_1 щодо стягнення вказаних витрат саме у розмірі 10 000 грн, що на його думку, явно не відповідає складності справи, обсягу наданих адвокатом послуг та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), колегія суддів дійшла висновку, що реально понесені витрати відповідача на правничу допомогу адвоката у розмірі 3 000 грн відповідають обсягу виконаних робіт, є співмірними з предметом позову та складністю справи, а тому підлягають стягненню з позивачів в рівних частинах з кожного по 1 500 грн на користь відповідача.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційні скарги позивачів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 09 липня 2021 року у цій справі залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_4 , ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 3 000 (три тисячі) гривень з кожного по 1 500 (одній тисячі п`ятсот) гривень.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду упродовж тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий-суддя

Судді: