ПОСТАНОВА

Іменем України

18 листопада 2021 року м. Кропивницький

справа № 395/119/21

провадження № 22-ц/4809/1025/21

Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: Карпенка О. Л. (головуючий, суддя-доповідач), Голованя А. М., Черненка В. В.,

учасники справи:

позивач Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач ОСОБА_1 ,

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Новомиргородського районного суду Кіровоградської області (суддя Орендовський В. А.) від 26 березня 2021 року

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2021 року Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТКБ «ПриватБанк») звернулося в суд з позовною заявою до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Вимоги позивача мотивовані тим, що ОСОБА_1 з метою отримання банківських послуг звернувся до банку та подав заяву № б/н від 07 червня 2010 року про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, а також Тарифів банку, які разом складають між ними договір. 28 липня 2011 року відповідач підписав довідку про умови кредитування з використанням кредитної картки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», чим підтвердив, що він ознайомлений з фінансовими умовами кредитування.

На виконання умов договору банк відкрив відповідачу картковий рахунок та встановив на ньому кредитний ліміт розмір якого, з урахуванням збільшення, становить 25000 грн.

У порушення умов кредитного договору про повернення використаних коштів та сплату процентів за користування ними щомісячними платежами ОСОБА_1 борг не сплатив, внаслідок чого виникла заборгованість перед банком, яка станом на 29 грудня 2020 року становить 25043,26 грн і складається з такого: 20179,93 грн - заборгованість за простроченим «тілом» кредиту; 4863,33 грн - заборгованість за простроченими відсотками.

Вказану заборгованість позивач просить суд стягнути на свою користь з ОСОБА_1 та вирішити питання про розподіл судових витрат.

Короткий зміст рішення суду

Рішенням Новомиргородського районного суду Кіровоградської області від 26 березня 2021 року позов задоволено частково. Суд вирішив стягнути з ОСОБА_1 на користь АТКБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитом у розмірі 20179,93 грн та 1693,79 грн витрат по сплаті судового збору. В задоволенні решти вимог відмовив.

Рішення суду мотивоване тим, що відповідач фактично отримав та використав надані банком кошти, але добровільно не повернув їх, а тому заборгованість за «тілом» кредиту підлягає стягненню. Також суд дійшов висновку, що надані позивачем Умови та Правила надання банківських послуг у АТ КБ «ПриватБанк» й Тарифи банку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору, а тому позивач не довів обґрунтованість своїх вимог про стягнення процентів, тож позов в цій частині задоволенню не підлягає.

Короткий зміст апеляційної скарги та відзиву на неї

Частково не погоджуючись з таким рішенням суду, АТКБ «ПриватБанк» подав до суду апеляційну скаргу в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просив оскаржуване рішення у частині, якою відмовлено в стягненні заборгованості за процентами, скасувати та ухвалити нове про задоволення цієї вимоги.

Доводи апеляційної скарги полягають у тому, що, на переконання позивача, суд не звернув уваги на те, що відповідач разом з анкетою-заявою про приєднання до умов та правил надання банківських послуг підписав довідку про умови кредитування з використанням кредитної картки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», чим погодив викладені у ній істотні умови договору, зокрема, сплату процентів за користування кредитом у розмірі 2,5% на місяць (30% на рік).

Суд не перевірив розрахунок заборгованості та доводи банку про те, що позичальник користувався грошовими коштами, частково виконував умови кредитного договору сплачуючи заборгованість за договором, а отже визнавав у повному обсязі свої зобов`язання за угодою.

Відповідач не скористався передбаченим ст. 360 ЦПК України правом надати до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу, про що відповідачу роз`яснено в ухвалі Кропивницького апеляційного суду від 11 травня 2021 року, яка вручена йому 18 травня 2021 року, що підтверджується повідомленням Кіровоградської дирекції АТ «Укрпошта» від 01 червня 2021 року.

Відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції частина третя статті 360 ЦПК України.

Рішення суду першої інстанції відповідач не оскаржив.

Суд першої інстанції встановив такі неоспорювані обставини:

07 червня 2010 року між ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТКБ «ПриватБанк», та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір у формі анкети - заяви про приєднання останнього до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку й Тарифів банку, які складають між сторонами договір про надання банківських послуг.

ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТКБ «ПриватБанк», надав ОСОБА_1 грошові кошти шляхом встановлення кредитного ліміту на картковий рахунок, якими відповідач користувався, але не повернув у повному обсязі та має заборгованість в сумі 20179,93 грн.

Апеляційний суд додатково встановив такі обставини:

28 липня 2011 року ОСОБА_1 був ознайомлений ПАТ КБ «ПриватБанк» з фінансовими умовами користування кредитною карткою «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» та підписав довідку про умови кредитування (с. 8), зокрема, про те, що базова процентна ставка на місяць становить 2,5%, яка нараховується на залишок непростроченої заборгованості із розрахунку 360 днів на рік, а також, що розмір щомісячних платежів становить 7% від заборгованості, але не менше 50 грн і не більше залишку заборгованості, в тому числі плата за користування кредитних коштів у звітному періоді, які сплачуються до 25 числа місяця, наступного за звітним.

Старт відкритого банком ОСОБА_1 карткового рахунку розпочався 28 липня 2011 року, коли та банк встановив йому кредитний ліміт 300 грн, який 24 грудня 2017 року збільшив до 25000 грн (с. 24). Банк видав ОСОБА_1 кредитну картку (с. 25).

ОСОБА_1 використовував кошти банку шляхом зняття готівкових коштів, здійснення переказів, а також поповнював картковий рахунок власними коштами, однак баланс його рахунку станом на 01 грудня 2020 року є від`ємним (с. 60).

Мотиви ухваленого апеляційним судом рішення

У цій справі рішення суду першої інстанції оскаржується позивачем лише в частині вирішення судом позовної вимоги про стягнення з відповідача на користь банку процентів та неустойки, а тому, відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції перевіряє законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Таким чином, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції про задоволення вимоги АТКБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості по кредиту апеляційним судом не перевіряється.

Апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, з огляду на таке.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Рішення суду першої інстанції, в оскаржуваній його частині, не відповідає цим вимогам.

Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (ч. 1 ст. 509 ЦК України).

Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 ЦК України, зокрема, з договорів.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1054 ЦК України).

Згідно з ч. 1, 2 ст. 1056-1 ЦК України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України).

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно зі ст. 526, 530 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 1 ст. 612 ЦК України).

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Натомість за змістом ст. 599 ЦК України, виконання зобов`язання, проведеного належним чином, припиняє його.

Цивільне судочинство ґрунтується, зокрема, на принципі змагальності сторін відповідно до якого учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (п. 4 ч. 3 ст. 2, ст. 12, ст. 81 ЦПК України).

Колегія суддів виходить з того, що у справах про відповідальність боржника за невиконання зобов`язання, зокрема грошового, саме позивач зобов`язаний довести наявність невиконаного зобов`язання, підстави його виникнення та розмір.

Свої вимоги про стягнення з відповідача процентів за користування наданим кредитом, позивач обґрунтовував такими доказами:

підписану 07 червня 2010 року анкету-заяву про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку (с. 7);

витягом з Умов та правил надання банківських послуг, затверджених наказом від 06 березня 2010 року № СП-2010-256 (с. 26 50);

підписаною відповідачем 28 липня 2011 року довідкою про умови кредитування з використанням кредитної картки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» (с. 8), яка, серед іншого, містяться відомості про тип кредитної картки, валюту кредитування, процентну ставку у розмірі 2,5 % на місяць з розрахунку 360 днів на рік, розмір мінімального щомісячного платежу 7% від заборгованості, але не менше 50 грн, строк його сплати до 25 числа місяця, наступного за звітним;

довідкою банку про перелік виданих ОСОБА_1 платіжних карток (с. 25);

довідкою банку про збільшення кредитного ліміту за картковим рахунком ОСОБА_1 (с. 24);

випискою про рух коштів по особовому рахунку ОСОБА_1 за період з 28 липня 2011 року по 30 грудня 2020 року (с. 60 88) з відображенням прибуткових та витратних операцій;

розрахунком заборгованості ОСОБА_1 (с. 9 23).

26 березня 2021 року в судому засіданні в суді першої інстанції відповідач ОСОБА_1 позов не визнав, але визнав, що він отримав від позивача кредитні кошти, використовував їх, здійснював поповнення рахунку.

Згідно з частинами 1, 3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно з ч. 4 ст. 265 ЦПК України у мотивувальній частині рішення суд зобов`язаний зазначити, зокрема, таке: фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини; докази, відхилені судом, та мотиви їх відхилення; мотивовану оцінку кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

За змістом з ст. ст. 263 - 265 ЦПК України судовому рішенню мають бути притаманні такі властивості, як законність та обґрунтованість. При цьому обґрунтованість судового акту виявляється у повно і всебічно з`ясованих судом обставинах, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, а також інших обставин, які мають значення для вирішення справи, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні й оцінені судом у мотивувальній частині рішення.

Цих приписів процесуального законодавства суд першої інстанції не дотримався, безпідставно залишивши поза увагою наведений у позовній заяві аргумент позивача про прийняття та погодження відповідачем запропонованих йому банком умов кредитування, що підтверджується підписаною ним довідкою про умови кредитування з використанням кредитної картки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду». Фактично суд проігнорував цей доказ, не навів у рішенні жодних мотивів його неприйняття.

Усуваючи допущений судом першої інстанції недолік, колегія суддів апеляційного суду виходить з того, що зі змісту ч. ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України можна зробити висновок, що підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію.

Норми статей 1048, 1054, 1056-1 ЦК України вказують на те, що кредитний договір є консенсуальним, двостороннім та відплатним.

Зобов`язання з кредитного договору передбачає єдиний обов`язок боржника повернути кредит у повному розмірі та сплатити проценти за користування кредитом.

При цьому однією з істотних умов укладення кредитного договору, яка повинна бути узгоджена в договорі, є сплата процентів на грошову суму, отриману в кредит.

Згідно з ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Надані позивачем докази, зокрема, анкета-заява відповідача про приєднання до умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку в поєднанні з підписаною ним же довідкою про умови кредитування з використанням кредити «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», вказують на те, що він погодився на запропоновані йому банком умови отримання банківської послуги з кредитування, зокрема, він погодився на сплату процентів за користування кредитними коштами в розмірі 2,5 % на місяць (30 % на рік - суд) що нараховується на залишок непростроченої заборгованості, також зобов`язався здійснювати на користь банку щомісячний платіж, який містить плату за користування кредитом, у розмірі 7% від суми заборгованості, але не менше 50 грн на місяць.

Отже, суд першої інстанції порушив порядок дослідження та оцінки доказів, неповно встановив фактичні обставини справи в цій частині, що потягло необґрунтовану відмову в задоволенні вимог позивача про стягнення заборгованості по процентах.

Колегія суддів апеляційного суду оцінює доводи апеляційної скарги в цій частині, як обґрунтовані.

Право позивача вимагати від відповідача сплати процентів за користування кредитом ґрунтується на нормах статей 1048, 1054, 1056-1 ЦК України та умовах укладеного між сторонами по справі договору, зокрема, тих які містяться в узгодженій сторонами довідці про умови кредитування.

Таким чином, починаючи з 26 числа місяця, який наступає за тим у якому позичальник використав надані йому банком кошти і не повернув їх, банк має право на отримання процентів у розмірі 2,5 % на місяць (30 % на рік), що нараховується на залишок непростроченої заборгованості.

Згідно з наданим позивачем розрахунком заборгованості (с. 9 23) та випискою по картковому рахунку відповідача (с. 60 88), право на отримання процентів у банку виникло з 26 серпня 2011 року, тобто після закінчення пільгового періоду користування кредитними коштами, які фактично використав, але не повернув відповідач.

Оскільки суд першої інстанції встановив, що відповідач не виконав повністю свої зобов`язання по поверненню кредиту в межах пільгового (безпроцентного) періоду, то за умовами договору позивач має право вимагати сплати процентів за користування кредитом.

З розрахунку заборгованості також вбачається, що у період з серпня 2011 року по 31 серпня 2014 року банк при визначенні розміру процентів за користування кредитом застосовував обумовлену з відповідачем процентну ставку - 30 % на рік, що відповідає умовам укладеного між сторонами по справі договору.

Однак з 01 вересня 2014 року банк збільшив в односторонньому порядку розмір процентної ставки до 34,8 % річних, з 01 квітня 2015 року - до 43,2 % на рік (3,6% на місяць), з 10 листопада 2017 року банк знизив процентну ставку до 3,5% на місяць (42% на рік), а з 01 серпня 2020 року ще знизив до 3,4 % на місяць (40,8 % на рік).

Згідно з ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», в редакції чинній станом на час укладення кредитного договору, про зміну відсоткової ставки за споживчим кредитом споживач повідомляється кредитодавцем письмово протягом семи календарних днів з дати її зміни. Без такого повідомлення будь-яка зміна відсоткової ставки є недійсною.

Положеннями ч. 3 ст. 1056-1 ЦК України, у редакції яка діяла станом на 01 вересня 2014 року, коли позивач вперше в односторонньому порядку збільшив процентну ставку за кредитом, банкам заборонено збільшувати процентну ставку в односторонньому порядку.

Близьке за змістом положення містить чинна на час розгляду справи в суді редакція ч. 3 ст. 1056-1 ЦК України.

Посилання позивача на пункти Умов та Правил надання банківських послуг, витяг з яких він додав до позовної заяви, та якими передбачено право банку в односторонньому порядку змінювати (в тому числі збільшувати) процентну ставку, обґрунтовано відхилено судом першої інстанції з посиланням на норми матеріального права та практику їх застосування, визначену Верховним Судом у справах за подібних правовідносин.

У зв`язку з цим вимоги позивача про стягнення процентів підлягають задоволенню частково виходячи з обумовленої сторонами в договорі процентної ставки - 2,5 % на місяць (30 % на рік), що нараховується на залишок непростроченої заборгованості.

Згідно з наданим позивачем розрахунком, заборгованість по процентах в сумі 4863,33 грн сформувалася з період з 01 червня 2020 року по 01 грудня 2020 року (с. 22, 23). При цьому банк неправомірно застосовував у цей період процентну ставку 3,5% - 3,4% на місяць.

Колегія суддів не погоджується з таким розрахунком так, як він суперечить умовам договору. При цьому апеляційний суд враховує правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у п. 54 постанови від 04 червня 2019 року у справі № 916/190/18, про те, що визначаючи розмір заборгованості відповідача, суд зобов`язаний належним чином дослідити подані стороною докази (у цьому випадку - зроблений позивачем розрахунок заборгованості, інфляційних втрат та трьох процентів річних), перевірити їх, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а в разі незгоди з ними повністю або частково - зазначити правові аргументи на їх спростування та навести в рішенні свій розрахунок - це процесуальний обов`язок суду.

За наданою позивачем суду інформацією (згідно з розрахунком заборгованості), яка не спростована відповідачем, у період з 01 по 10 червня 2020 року (10 днів) розмір непростроченої заборгованості відповідача перед банком становив 19187,67 грн, а тому обумовлений договором розмір процентів становить:

19187,67 х 2,5 : 100 : 30 х 10 = 159,90 грн;

з 11 по 30 червня 2020 року (20 днів) розмір непростроченої заборгованості відповідача перед банком становив 19207,67 грн, а тому обумовлений договором розмір процентів становить:

19207,67 х 2,5 : 100 : 30 х 20 = 320,13 грн;

з 01 по 31 липня 2020 року (31 день) розмір непростроченої заборгованості відповідача перед банком становив 18916,50 грн, а тому обумовлений договором розмір процентів становить:

18916,50 х 2,5 : 100 : 30 х 31 = 488,67 грн;

з 01 по 31 серпня 2020 року (31 день) розмір непростроченої заборгованості відповідача перед банком становив 17521,32 грн, а тому обумовлений договором розмір процентів становить:

17521,32 х 2,5 : 100 : 30 х 31 = 452,63 грн;

з 01 по 30 вересня 2020 року (30 днів) розмір непростроченої заборгованості відповідача перед банком становив 16080,15 грн, а тому обумовлений договором розмір процентів становить:

16080,15 х 2,5 : 100 : 30 х 30 = 402,00 грн;

з 01 по 31 жовтня 2020 року (31 днів) розмір непростроченої заборгованості відповідача перед банком становив 14547,82 грн, а тому обумовлений договором розмір процентів становить:

14547,82 х 2,5 : 100 : 30 х 31 = 375,82 грн;

з 01 по 30 листопада 2020 року (30 днів) розмір непростроченої заборгованості відповідача перед банком становив 12923,24 грн, а тому обумовлений договором розмір процентів становить:

12923,24 х 2,5 : 100 : 30 х 30 = 323,08 грн.

Починаючи з 01 грудня 2020 року вся заборгованість відповідача по «тілу» кредиту є простроченою, а оскільки сторони договору обумовили, що проценти у розмірі 2,5% на місяць нараховуються лише на залишок непростроченої заборгованості, то підстав вимагати від відповідача сплати процентів за користування простроченою заборгованістю на підставі договору позивач не має.

Вимог про проценти на підставі норм ч. 2 ст. 625 ЦК України позивач не пред`являв.

Таким чином, відповідно до умов укладеного між сторонами по справі кредитного договору, за період з 01 червня по 30 листопада 2020 року позивач має право на отримання від відповідача процентів у розмірі 2522,23 грн (159,9 + 320,13 + 488,67 + 452,63 + 402 + 375,82 + 323,08).

З виписки по особовому рахунку ОСОБА_1 за вказаний період (с. 60) вбачається, що він коштів заборгованість не сплачував. Доказів сплати кредиту та передбачених договором процентів відповідач у суд не надав, а тому його зобов`язання перед банком по сплаті процентів за користування кредитом ним не виконане.

Отже, суд першої інстанції допустив порушення процесуальних норм при дослідженні та оцінці доказів, неповно з`ясував обставини, які мають значення для справи, чим позбавив себе можливості правильно застосувати закон, ухвалив помилкове рішення про повну відмову в задоволенні вимог позивача про стягнення процентів. З огляду на це колегія суддів апеляційного суду вважає, що відповідно приписів ст. 376 ЦПК України в цій частині рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення.

Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Рішення суду першої інстанції в оскаржуваній його частині є незаконним і необґрунтованим, підлягає скасуванню у відповідній частині з ухваленням нового про часткове задоволення позовної вимоги про стягнення процентів.

Про судові витрати

Згідно з п. п. «в» ч. 4 ст. 382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається, зокрема, з резолютивної частини із зазначенням розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Принцип розподілу судового збору закріплений у ч. 1 ст. 141 ЦПК України, а саме: судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З урахуванням цього з відповідача на користь позивача підлягає стягненню компенсація сплаченого позивачем судового збору за подання до суду позовної заяви (2270,00 грн, с. 1) пропорційно розміру задоволених позовних вимог в сумі 2056,62 грн.

Крім того, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню компенсація сплаченого позивачем судового збору за подання до суду апеляційної скарги (3405,00 грн с. 122) пропорційно розміру задоволених позовних вимог в сумі 3084,93 грн, а всього 5141,55 грн.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 382 - 384ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Вимоги апеляційної скарги Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Новомиргородського районного суду Кіровоградської області від 26 березня 2021 року в частині відмови в задоволені вимоги Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про стягнення з відповідача процентів за користування кредитом скасувати і ухвалити в цій частині нове рішення.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПривтБанк» (ідентифікаційний код юридичної особи у ЄДР 14360570) заборгованість по процентах за користування кредитом в сумі 2522,23 грн (дві тисячі п`ятсот двадцять дві гривні двадцять три копійки).

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПривтБанк» (ідентифікаційний код юридичної особи у ЄДР 14360570) компенсацію судового збору в сумі 5141,55 грн (п`ять тисяч сто сорок одна гривня п`ятдесят п`ять копійок).

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий О. Л. Карпенко

Судді А. М. Головань

В. В. Черненко