Справа № 136/1053/20
Провадження № 22-ц/801/190/2021
Головуючий у суді 1-ї інстанції Кривенко Д. Т.
Доповідач:Войтко Ю. Б.
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2021 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача): Войтка Ю. Б.,

суддів Стадника І. М., Сопруна В. В.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

розглянув в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 23 листопада 2020 року, ухвалене під головуванням судді Кривенка Д. Т. в залі суду м. Липовець Вінницької області в порядку спрощеного позовного провадження за відсутності учасників справи,

у цивільній справі № 136/1053/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на неповнолітню дитину,

встановив:

У липні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на неповнолітню дитину.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі, від якого мають доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка проживає разом із позивачем та перебуває на її утриманні. Враховуючи необхідність підтримання нормальної життєдіяльності ОСОБА_3 , позивач неодноразово зверталася до відповідача за матеріальною допомогою, однак останній, будучи працевлаштованим, такої допомоги не надає і угоди про добровільну сплату аліментів сторонами не досягнуто. Позивач не в змозі забезпечувати утримання їх спільної з відповідачем дочки. Вищезазначені обставини послугували підставою для звернення до суду з даним позовом. Тому позивач просить стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/3 частини його заробітку, але не менше 50% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення від дня звернення з позовом до суду і до досягнення дитиною повноліття.

Рішенням Липовецького районного суду Вінницької області від 23 листопада 2020 року позовні вимоги задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/3 частки його заробітку (доходу), але не менше 50% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи стягнення від дня пред`явлення позову, тобто з 15.07.2020 і до досягнення дитиною повноліття.

Вирішено питання про судові витрати у справі. Рішення суду в частині стягнення аліментів за один місяць допущено до негайного виконання.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем наведено обставини щодо ухилення відповідача від добровільного надання матеріальної допомоги на утримання доньки, тому з урахуванням обставин встановлених судом та обставин, які визначені ст. 182 СК України, рівного обов`язку батьків щодо утримання їх спільної дитини, а також виключного права того з яким проживає дитина на вибір способу стягнення аліментів, позов підлягає до задоволення у повному обсязі.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, відповідач ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, оскільки вважає, що таке рішення в частині визначення розміру стягненої частки є незаконним та необґрунтованим через неправильне застосування норм матеріального права, тому просить змінити судове рішення в частині визначення розміру аліментів, та в подальшому стягувати з нього аліменти на користь позивача на утримання дитини у розмірі 1/4 частки заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 15.07.2020 і до досягнення дитиною повноліття.

Основні доводи апеляційної скарги полягають в тому, що в ході розгляду справи та прийняття рішення щодо визначення розміру частки заробітку (доходу), яка підлягає стягненню з нього, суд не дотримався вимог матеріального права, що потягло за собою ухвалення незаконного та необґрунтованого рішення в цій частині. У поданому ним відзиві на позовну заяву він звертав увагу суду першої інстанції на те, що заявлений позов ОСОБА_1 про стягнення аліментів, яка просила суд стягнути з нього 1/3 частку від заробітку, він визнає частково, тобто він просив суд про стягнення з нього не 1/3, а 1/4 частки, посилаючись на положення ч. 5 ст. 183 СК України, яка обґрунтовує визначення розміру аліментів, проте суд проігнорував дане положення закону в своєму рішенні, визначивши до стягнення 1/3 частку і при цьому в мотивувальній частині свого рішення помилково вказав про те, що відповідач у відзиві не довів що не зможе сплачувати 1/3 частку та що такий розмір частки є мінімальним гарантованим розміром аліментів встановленим на законодавчому рівні і не суперечить вимогам закону. Вважає, що такий висновок суду першої інстанції суперечить ч. 5 ст. 183 СК України, тому є незаконним та необґрунтованим, при цьому позивач не довела, що на утримання однієї дитини потрібно стягувати саме 1/3 частку, а не 1/4, як передбачено законом.

Позивач ОСОБА_1 не скористалась своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу.

Згідно з частиною першою статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Апеляційний суд, згідно з вимогами статті 367 ЦПК України, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду - без змін з огляду на таке.

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції в повній мірі відповідає вищевказаним вимогам закону.

Судом першої інстанції встановлено наступні обставини.

23.05.2014 між сторонами було укладено шлюб, про що свідчить свідоцтво про шлюб видане Липовецьким РВ ДРАЦС Центрально-Західного МУ МЮ (м. Хмельницький) у серії НОМЕР_1 (а. с. 5).

Від шлюбу сторони мають спільну дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження виданим ВДРАЦС Липовецького РУЮ у Вінницькій області серії НОМЕР_2 (а. с. 3).

Згідно з довідкою виданою Липовецькою міською радою №1630 від 13.07.2020 ОСОБА_3 зареєстрована та проживає з позивачем, яка займається її вихованням (а. с. 4). Позивач не в змозі забезпечувати утримання їх спільної з відповідачем дочки, а відповідача, будучи працевлаштованим, матеріальної допомоги не надає, тому вищезазначені обставини стали підставою для звернення позивача до суду.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що з урахуванням обставин встановлених судом та обставин, які визначені ст. 182 СК України, рівного обов`язку батьків щодо утримання їх спільної дитини, а також виключного права того з яким проживає дитина на вибір способу стягнення аліментів, суд дійшов висновку, що з відповідача на користь позивача слід стягнути аліменти на утримання їх неповнолітньої дитини у частці в розмірі 1/3 його заробітку (доходу), але не менше 50% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно починаючи від дня пред`явлення позову і до досягнення дитиною повноліття.

Зазначений висновок суду першої інстанції ґрунтується на нормах матеріального права та обставинах справи, з ним погоджується також суд апеляційної інстанції.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Положеннями статей 12, 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Тлумачення положень частини другої статті 182 СК України свідчить, що обов`язок утримувати дитину є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька. Батьки зобов`язані утримувати свою дитину незалежно від того, одружені вони чи ні, чи їх шлюб розірвано.

За змістом ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, прийнятої резолюцією 44/25 генеральної Асамблеї ООН від 20.11.1989, яка ратифікована постановою ВРУ №789 ХІІ (78912) від 27.02.1991 та набула чинності для України 27.09.1991 (далі - Конвенція), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно з частинами першою та другою статті 27 Конвенції, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

У частині першій статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» зазначено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Статтею 51 Конституції України гарантовано, а статтею 180 СК України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

При визначенні розміру аліментів враховується стан здоров`я та загальний матеріальний стан того з батьків дитини, з якого вони будуть стягуватися. Свідченням матеріального становища платника аліментів є величина витрат на утримання особою себе та членів своєї сім`ї.

За змістом частини першої статті 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.

Відповідно до частини третьої статті 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

У частині другій статті 182 СК України зазначено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Згідно з статтею 7 Закону України від 14.11.2019 «Про Державний бюджет України на 2020 рік» на момент вирішення спору розмір прожиткового мінімуму на дитину віком від 6 до 18 років становить 2 318 грн.

Відповідно до частини першої статті 71 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець стягує з боржника аліменти у розмірі, визначеному виконавчим документом, але не менше мінімального гарантованого розміру, передбаченого СК України.

Тобто законодавством передбачений механізм, який надає можливість забезпечити виплату аліментів у розмірі не нижче мінімального гарантованого розміру, передбаченого СК України.

Крім того, у матеріалах справи відсутні належні докази на підтвердження наявності у відповідача будь-яких інших обставин, що унеможливлюють сплату ним аліментів у визначеному судом першої інстанції розмірі.

Отже доводи апеляційної скарги про відсутність підстав для стягнення з відповідача аліментів в розмірі у розмірі 1/3 частини заробітку (доходу), але не менше 50% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, є необґрунтованими, оскільки скаржником не надано жодних доказів на їх підтвердження.

При цьому суд першої інстанції правильно виходив із захисту інтересів перш за все самої дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності, збереження того рівня життя, який дитина має тоді, коли утримується обома батьками та отримує надійне стабільне матеріальне утримання як з боку матері, так і з боку батька.

Колегія суддів дійшла висновку, що розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначив характер спірних правовідносин та норми матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не дають підстав для висновку про незаконність чи необґрунтованість оскаржуваного рішення, тому відповідно до положень статі 375 ЦПК України апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст. 367, 374, 375, 382 - 384, 389 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 23 листопада 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, не підлягає.

Повний текст постанови складено 21 січня 2021 року.

Головуючий Ю. Б. Войтко

Судді: І. М. Стадник

В. В. Сопрун