Постанова

Іменем України

10 листопада 2021 року

м. Київ

справа № 360/2066/17

провадження № 61-14866 св 20

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М. (суддя-доповідач), Сакари Н. Ю., Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ;

відповідач - ОСОБА_2 , правонаступником якої є ОСОБА_3 ;

третя особа - міськрайонне управління у Бородянському районі та м. Бучі головного управління Держгеокадастру у Київській області;

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 25 серпня 2020 року у складі колегії суддів: Іванової І. В., Сліпченка О. І., Сушко Л. П.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа - міськрайонне управління у Бородянському районі та м. Бучі Головного управління Держгеокадастру у Київській області, про скасування державного акту та зобов`язання вчинити певні дії.

Позовна заява мотивована тим, що 21 червня 2013 року рішенням Клавдієво-Тарасівської селищної ради Бородянського району Київської області йому була виділена земельна ділянка, площею 0,1424 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, розташована по АДРЕСА_1 , та надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення вказаної земельної ділянки у власність. В подальшому, згідно з вказаним рішенням був розроблений проект землеустрою, однак, 02 квітня 2015 року управління Держземагентства у Бородянському районі Київської області відмовило йому у внесенні відомостей до Державного земельного кадастру, оскільки в межах виділеної йому земельної ділянки знаходяться земельні ділянки ОСОБА_2 та ОСОБА_4 .

Вказував, що із власником ОСОБА_4 технічну помилку виправили, а вирішити питання про виправлення технічної помилки в позасудовому порядку з ОСОБА_2 неможливо.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_1 просив суд скасувати державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЙ № 348285, виданий ОСОБА_2 на земельну ділянку, площею 0,1500 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер :02:038:0041, розташовану по АДРЕСА_1 ; скасувати державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЙ № 348284, виданий ОСОБА_2 на земельну ділянку, площею 0,0447 га, для ведення селянського господарства, кадастровий номер :02:038:0040, розташовану по АДРЕСА_1 ; скасувати інформацію про реєстрацію державних актів в Державному земельному кадастрі.

Ухвалою Бородянського районного суду Київської області від 10 липня 2019 року до участі у розгляді справи залучено правонаступника померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 - ОСОБА_3 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Бородянського районного суду Київської області від 24 січня 2020 року у складі судді Унятицького Д. Є. позов ОСОБА_1 задоволено.

Скасовано державний акт на право власності на земельну ділянку, кадастровий номер :02:038:0041, площею 0,1500 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та державний акт на право власності на земельну ділянку, кадастровий номер :02:038:0040, площею 0,0447 га, для ведення селянського господарства, розташовані по АДРЕСА_1 , а також інформацію про їх реєстрацію в Державному земельному кадастрі.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що державні акти серії ЯЙ № 348285 від 08 листопада 2012 року та серії ЯЙ № 348284 від 08 листопада 2012 року про право власності на земельні ділянки, площею 0,15 га та площею 0,0447 га, що розташовані по АДРЕСА_1 , були видані на ім`я ОСОБА_2 на підставі технічної документації, яка містить помилки в координатах поворотних точок, інформація про які зареєстрована в Державному земельному кадастрі, внаслідок чого позивач позбавлений можливості реалізувати право на приватизацію земельної ділянки, наданої йому раніше у користування.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Київського апеляційного суду від 25 серпня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено.

Рішення Бородянського районного суду Київської області від 24 січня 2020 року скасовано й ухвалено нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судовий збір у розмірі 1 920 грн.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 просив скасувати державні акти серії ЯЙ № 348285 від 08 листопада 2012 року та серії ЯЙ № 348284 від 08 листопада 2012 року про право власності на земельні ділянки, видані на ім`я ОСОБА_2 , а також інформацію про їх реєстрацію в Державному земельному кадастрі, посилаючись на прийняте державним кадастровим реєстратором рішення від 02 квітня 2015 року про відмову ОСОБА_1 у внесенні відомостей (змін до них) до Державного земельного кадастру. Підставою для відмови у внесенні відомостей у вказаному рішенні зазначено знаходження в межах земельної ділянки, яку передбачається зареєструвати, іншої земельної ділянки або її частини; заявнику рекомендовано звернутися до організації розробника для виправлення технічної помилки та приведення документації із землеустрою у відповідність до чинного законодавства. Чинним законодавством встановлено порядок виправлення технічних помилок, допущених під час визначення меж суміжних земельних ділянок, проте, у матеріалах справи відсутні докази того, що позивач скористався цим порядком для усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, наданої йому для будівництва для будівництва та обслуговування житлового будинку. Також суд зазначив, що внесення належної позивачу земельної ділянки до Державного земельного кадастру з присвоєнням кадастрового номеру не вимагає визнання недійсними та скасування виданих 08 листопада 2012 року на ім`я ОСОБА_2 державних актів на право власності на земельні ділянки та скасування реєстрації цих земельних ділянок у Державному земельному кадастрі, оскільки порушення відповідачем права власності позивача на землю не доведено. Межі суміжних земельних ділянок сторін можуть бути узгоджені їх власниками без формування нових земельних ділянок за технічною документацією із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У жовтні 2020 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просив скасувати постанову Київського апеляційного суду від 25 серпня 2020 року й залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Підставою касаційного оскарження вказаного судового рішення заявник зазначав неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 161/4985/17, постанові Верховного Суду від 26 серпня 2020 року у справі № 583/669/15, що не відповідає вимогам пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України.

Також заявник вказував на порушення судом норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, оскільки суд не дослідив зібрані у справі докази (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 лютого 2021 року касаційне провадження у вказаній справі відкрито та витребувано цивільну справу № 360/2066/17 із Бородянського районного суду Київської області.

У лютому 2021 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 листопада 2021 року справу призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд дійшов помилкового висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Вказував, що апеляційним судом не взято до уваги, що відповідно до висновку експерта за результатами проведення судової земельно-технічної експертизи від 04 червня 2018 року № 37/04-2018, земельні ділянки з кадастровими номерами :02:038:0041, :02:038:0040 згідно координат поворотних точок меж, які містяться в технічній документації щодо складання державних актів на право власності ОСОБА_2 , накладаються на земельну ділянку по координатам із проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_1 . Апеляційним судом не досліджено акт відведення в натурі присадибної земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку у смт Клавдієве, згідно якого позивач користується земельною ділянкою, площею 450 кв. м, яка разом з виділеною йому раніше земельною ділянкою, площею 900 кв. м, увійшла до складу земельної ділянки, загальною площею 0,1424 га. Отже межі земельної ділянки позивача були визначені в натурі (на місцевості), а тому перетин меж земельних ділянок ОСОБА_2 за координатами технічних документацій із межами наданої позивачу у користування земельної ділянки та небажання ОСОБА_2 добровільно виправити у позасудовому порядку технічні помилки призвело до порушення прав позивача на приватизацію виділеної йому земельної ділянки. Суд першої інстанції надав належну правову оцінку доказам і обставинам справи та ухвалив законне та обґрунтоване рішення про задоволення позову, яке безпідставно скасовано судом апеляційної інстанції. Також вказував, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат апеляційним судом не враховано, що на підставі пункту 10 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» він звільнений від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У березні 2021 року до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу від ОСОБА_3 , у якому зазначено, що доводи касаційної скарги є безпідставними, а оскаржуване судове рішення апеляційного суду є мотивованим, законним й ґрунтується на належних та допустимих доказах, судом вірно застосовано норми матеріального та процесуального права щодо спірних правовідносин.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами встановлено, що 05 вересня 1960 року позивачу ОСОБА_1 надана у безстрокове користування земельна ділянка, площею 900 кв. м, для будівництва індивідуального житлового будинку по АДРЕСА_2 , а 14 серпня 1973 року за позивачем зареєстровано домоволодіння, яке розташовано на вказаній земельній ділянці, але під номером АДРЕСА_1 (а. с. 37-38, т. 1).

Рішенням виконавчого комітету Клавдієво-Тарасівської селищної ради народних депутатів Бородянського району Київської області від 25 березня 1997 року № 22/25 ОСОБА_1 передана у приватну власність земельна ділянка, площею 900 кв. м, для обслуговування вказаного житлового будинку (а. с. 4, т. 2).

Рішенням Клавдієво-Тарасівської селищної ради Бородянського району Київської області від 13 вересня 1999 року № 55 ОСОБА_1 виділена земельна ділянка, площею 450 кв. м, для обслуговування житлового будинку по АДРЕСА_1 (а. с. 5, т. 2).

Рішенням Клавдієво-Тарасівської селищної ради Бородянського району Київської області від 28 квітня 2011 року внесено зміни до рішення Клавдієво-Тарасівської селищної ради від 22 жовтня 2010 року щодо зміни площі земельної ділянки, наданої у приватну власність ОСОБА_1 у АДРЕСА_1 на території Клавдієво-Тарасівської селищної ради: замість площі - 0,1350 га, рахувати площу 0,1424 га, для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (а. с. 6, т. 2).

Рішенням Клавдієво-Тарасівської селищної ради Бородянського району Київської області від 21 червня 2013 року № 1173 ОСОБА_1 надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки, площею 0,1424 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, розташовану по АДРЕСА_1 (а. с. 1-2, 7, т. 2)

Відповідно до вказаного рішення була виготовлена технічна документація щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_1 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, розташованої по АДРЕСА_1 (а. с. 5-74, т. 1).

Рішенням державного кадастрового реєстратора Управління Держземагенства у Бородянському районі від 02 квітня 2015 року ОСОБА_1 відмовлено у внесенні відомостей до Державного земельного кадастру з підстав знаходження в межах земельної ділянки, яку передбачається зареєструвати, іншої земельної ділянки або її частини. Рекомендовано звернутися до організації розробника для виправлення технічної помилки та приведення документації із землеустрою у відповідність до чинного законодавства (а. с. 4, т. 1).

Встановлено, що на підставі рішення Клавдієво-Тарасівської селищної ради Бородянського району Київської області від 25 листопада 1997 року була виготовлена технічна документація із землеустрою щодо складання державних актів на право власності на земельні ділянки ОСОБА_2 , правонаступником якої є відповідач ОСОБА_3 , для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд та для ведення особистого селянського господарства у АДРЕСА_3 .

В подальшому на підставі рішення Клавдієво-Тарасівської селищної ради Бородянського району Київської області від 11 червня 1998 року ОСОБА_2 видано державні акти від 08 листопада 2012 року на право власності на земельні ділянки з координатами, зазначеними в кадастровому плані :02:038:0040, :02:038:0041 (а. с. 104-131, т. 1).

Із висновку експерта за результатами проведення судової земельно-технічної експертизи від 04 червня 2018 року № 37/04-2018 вбачається, що координати фактичних меж земельних ділянок, що належать ОСОБА_2 відповідно до державних актів серії ЯЙ № 348285, ЯЙ № 348284, кадастрові номери :02:038:0040, :02:038:0041, площами 0,15 га, 0,0447 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, для ведення селянського господарства, розташовані по АДРЕСА_3 , не відповідають координатам технічної документації із землеустрою щодо складання державних актів на право власності на земельні ділянки.

Вказаним експертним висновком встановлено накладання меж земельних ділянок ОСОБА_2 за координатами технічних документацій із координатами проекту землеустрою земельних ділянок, для відведення у власність ОСОБА_1 по АДРЕСА_1 . Також встановлено, що по фактичному користуванню між земельними ділянками ОСОБА_2 та ОСОБА_1 накладання відсутнє (а. с. 162-180, т. 1).

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Касаційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Частиною першою статті 402 ЦПК України передбачено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону судове рішення апеляційного суду відповідає не в повній мірі.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (частини перша-друга статті 321 Цивільного кодексу України, далі - ЦК України).

У Земельному кодексі України (далі - ЗК України) закріплено, що власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України (частина перша статті 153 ЗК України).

Частиною першою статті 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Згідно зі статтею 78 ЗК України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.

Відповідно до статті 79-1 ЗК України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру.

Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі.

Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера.

Формування земельних ділянок (крім випадків, визначених у частинах шостій-сьомій цієї статті) здійснюється за проектами землеустрою щодо відведення земельних ділянок.

Винесення в натуру (на місцевість) меж сформованої земельної ділянки до її державної реєстрації здійснюється за документацією із землеустрою, яка стала підставою для її формування.

У разі встановлення (відновлення) меж земельних ділянок за їх фактичним використанням у зв`язку з неможливістю виявлення дійсних меж, формування нових земельних ділянок не здійснюється, а зміни до відомостей про межі земельних ділянок вносяться до Державного земельного кадастру.

Земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї.

Державна реєстрація речових прав на земельні ділянки здійснюється після державної реєстрації земельних ділянок у Державному земельному кадастрі.

Межі суміжних земельних ділянок приватної власності можуть бути змінені їх власниками без формування нових земельних ділянок за технічною документацією із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).

Відповідно до частини другої статті 90 ЗК України порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню в порядку, встановленому законом.

Згідно зі статтею 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.

Відповідно до частин першої та другої статті 55 Закону України «Про землеустрій» від 22 травня 2003 року № 858-IV встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) проводиться відповідно до топографо-геодезичних і картографічних матеріалів.

Встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється на основі технічної документації із землеустрою, якою визначається місцеположення поворотних точок меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).

Згідно зі статтею 198 ЗК України кадастрові зйомки - це комплекс робіт, виконуваних для визначення та відновлення меж земельних ділянок. Кадастрова зйомка включає: геодезичне встановлення меж земельної ділянки; погодження меж земельної ділянки з суміжними власниками та землекористувачами; відновлення меж земельної ділянки на місцевості; встановлення меж частин земельної ділянки, які містять обтяження та обмеження щодо використання землі; виготовлення кадастрового плану.

Погодження меж земельної ділянки є складовою частиною кадастрового плану, який, у свою чергу, є складовою частиною технічної документації, необхідної для передачі земельних ділянок у власність чи в користування. Встановлення меж земельної ділянки по суті зводиться до вирішення питань, чи не належить земельна ділянка іншому власнику чи правомірному користувачеві та чи не накладаються межі земельної ділянки на суміжні земельні ділянки. Встановлення (відновлення) меж земельної ділянки здійснюється з метою визначення в натурі (на місцевості) метричних даних земельної ділянки, у тому числі місцеположення поворотних точок її меж та їх закріплення межовими знаками.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про Державний земельний кадастр» кадастровий номер земельної ділянки - це індивідуальна, що не повторюється на всій території України, послідовність цифр та знаків, яка присвоюється земельній ділянці під час її державної реєстрації і зберігається за нею протягом усього часу існування.

Внесення відомостей до Державного земельного кадастру і надання таких відомостей здійснюються державними кадастровими реєстраторами центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин. Державний кадастровий реєстратор: здійснює реєстрацію заяв про внесення відомостей до Державного земельного кадастру, надання таких відомостей; перевіряє відповідність поданих документів вимогам законодавства; формує поземельні книги на земельні ділянки, вносить записи до них, забезпечує зберігання таких книг; здійснює внесення відомостей до Державного земельного кадастру або надає відмову у їх внесенні; присвоює кадастрові номери земельним ділянкам; надає відомості з Державного земельного кадастру та відмову у їх наданні; здійснює виправлення помилок у Державному земельному кадастрі; передає органам державної реєстрації речових прав на нерухоме майно відомості про земельні ділянки (стаття 9 Закону України «Про Державний земельний кадастр»).

Відповідно до статті 11 вказаного Закону відомості про об`єкти Державного земельного кадастру під час внесення їх до Державного земельного кадастру мають відповідати існуючим характеристикам об`єктів у натурі (на місцевості), визначеним з точністю відповідно до державних стандартів, норм та правил, технічних регламентів.

За нормами статті 15 Закону України «Про Державний земельний кадастр» до Державного земельного кадастру включаються такі відомості про земельні ділянки: кадастровий номер; місце розташування, у тому числі дані Державного адресного реєстру (за наявності); опис меж; площа; міри ліній периметру; координати поворотних точок меж; дані про прив`язку поворотних точок меж до пунктів державної геодезичної мережі дані про якісний стан земель та про бонітування ґрунтів; відомості про інші об`єкти Державного земельного кадастру, до яких територіально (повністю або частково) входить земельна ділянка; цільове призначення (категорія земель, вид використання земельної ділянки в межах певної категорії земель); склад угідь із зазначенням контурів будівель і споруд, їх назв; відомості про обмеження у використанні земельних ділянок; відомості про частину земельної ділянки, на яку поширюється дія сервітуту, договору суборенди земельної ділянки; нормативна грошова оцінка; інформація про документацію із землеустрою та оцінки земель щодо земельної ділянки та інші документи, на підставі яких встановлено відомості про земельну ділянку тощо.

За змістом статті 16 цього Закону земельній ділянці, відомості про яку внесені до Державного земельного кадастру, присвоюється кадастровий номер; кадастровий номер земельної ділянки є її ідентифікатором у Державному земельному кадастрі.

Відповідно до статті 21 Закону України «Про державний земельний кадастр» відомості про межі земельної ділянки вносяться до Державного земельного кадастру на підставі: відповідної документації із землеустрою щодо формування земельних ділянок - у випадках, визначених статтею 79-1 ЗК України, при їх формуванні, на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) - у разі встановлення (відновлення) меж земельної ділянки за її фактичним використанням відповідно до статті 107 ЗК України та у разі зміни меж суміжних земельних ділянок їх власниками; на підставі проектів землеустрою щодо впорядкування існуючих землеволодінь - у разі зміни меж суміжних земельних ділянок їх власниками.

Згідно зі статтею 23 цього Закону документація із землеустрою та оцінки земель, яка є підставою для внесення відомостей до Державного земельного кадастру, подається органу, що здійснює внесення таких відомостей, також у формі електронного документа. Вимоги до змісту, структури і технічних характеристик електронного документа визначаються Порядком ведення Державного земельного кадастру. Електронний документ подається Державному кадастровому реєстратору, який здійснює внесення відповідних відомостей до Державного земельного кадастру, разом із документацією, яка є підставою для такого внесення, у паперовому вигляді.

Відповідно до частин першої та другої статті 24 Закону України «Про державний земельний кадастр» державна реєстрація земельної ділянки здійснюється при її формуванні шляхом відкриття Поземельної книги на таку ділянку. Державна реєстрація земельних ділянок здійснюється за місцем їх розташування відповідним Державним кадастровим реєстратором центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин.

Для державної реєстрації земельної ділянки Державному кадастровому реєстратору, який здійснює таку реєстрацію, подаються: Для державної реєстрації земельної ділянки Державному кадастровому реєстратору, який здійснює таку реєстрацію, подаються: заява за формою, встановленою центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері земельних відносин; оригінал документації із землеустрою, яка є підставою для формування земельної ділянки; документація із землеустрою, яка є підставою для формування земельної ділянки у формі електронного документа (частина четверта статті 24 Закону України «Про Державний земельний кадастр»).

Підставою для відмови у здійсненні державної реєстрації земельної ділянки є: розташування земельної ділянки на території дії повноважень іншого Державного кадастрового реєстратора; подання заявником документів, передбачених частиною четвертою цієї статті, не в повному обсязі; невідповідність поданих документів вимогам законодавства; знаходження в межах земельної ділянки, яку передбачається зареєструвати, іншої земельної ділянки або її частини (частина шоста статті 24 Закону України «Про Державний земельний кадастр»).

Аналогічні вищенаведеним приписам містяться та деталізовані у Порядку ведення Державного земельного кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2012 року № 1051.

Згідно з пунктом 4 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про Державний земельний кадастр» у разі якщо після перенесення інформації про земельні ділянки з Державного реєстру земель до Державного земельного кадастру виявлені помилки у визначенні площ та/або меж земельних ділянок (розташування в межах земельної ділянки частини іншої земельної ділянки; невідповідність меж земельної ділянки, вказаних у Державному реєстрі земель, її дійсним межам; невідповідність площі земельної ділянки, вказаної у Державному реєстрі земель, її дійсній площі у зв`язку із зміною методів підрахунку (округлення); присвоєння декільком земельним ділянкам однакових кадастрових номерів), такі помилки за згодою власника земельної ділянки, користувача земельної ділянки державної чи комунальної власності можуть бути виправлені на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) або за матеріалами інвентаризації земель. Зміна меж земельної ділянки при виправленні вказаних помилок допускається за письмовим погодженням з особами, яким належить право власності (а щодо земель державної та комунальної власності - право користування) на суміжні земельні ділянки. Відсутність згоди власника земельної ділянки, користувача земельної ділянки державної чи комунальної власності на виправлення вказаних помилок не є підставою для відмови у перенесенні відомостей про відповідну земельну ділянку до Державного земельного кадастру, надання відомостей про земельну ділянку з Державного земельного кадастру. Про виявлені помилки центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, письмово безоплатно повідомляє власників (користувачів) земельних ділянок.

Частинами першою-третьою статті 158 ЗК України встановлено, що земельні спори вирішуються судами, органами місцевого самоврядування та центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин. Виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей. Органи місцевого самоврядування вирішують земельні спори у межах населених пунктів щодо меж земельних ділянок, що перебувають у власності і користуванні громадян, та додержання громадянами правил добросусідства, а також спори щодо розмежування меж районів у містах.

У разі незгоди власників землі або землекористувачів з рішенням органів місцевого самоврядування, центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, спір вирішується судом (частина п`ята статті 158 ЗК України).

Згідно з статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 просив скасувати державний акт на право власності на ім`я ОСОБА_2 на земельну ділянку, площею 0,1500 га, кадастровий номер :02:038:0041, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, та державний акт на право власності на ім`я ОСОБА_2 на земельну ділянку, площею 0,0447 га, кадастровий номер :02:038:0040, для ведення селянського господарства, розташовані по АДРЕСА_1 , а також інформацію про їх реєстрацію в Державному земельному кадастрі, посилаючись на прийняте державним кадастровим реєстратором рішення від 02 квітня 2015 року про відмову ОСОБА_1 у внесенні відомостей (змін до них) до Державного земельного кадастру.

У наведеному рішенні державного кадастрового реєстратора вказані наступні підстави для відмови: знаходження в межах земельної ділянки, яку передбачається зареєструвати, іншої земельної ділянки або її частини, із рекомендацією державного кадастрового реєстратора звернутися заявнику до організації розробника для виправлення технічної помилки та приведення документації із землеустрою у відповідність до чинного законодавства.

Встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, оцінивши докази у їх сукупності, апеляційний суд обґрунтовано виходив із того, що оскільки рішення державного кадастрового реєстратора від 02 квітня 2015 року про відмову ОСОБА_1 у внесенні відомостей (змін до них) до Державного земельного кадастру стосувалося документації із землеустрою земельної ділянки, площею 0,1424 га, наданої позивачу для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, розташованої по АДРЕСА_1 у зв`язку з виявленим перетином із земельними ділянками ОСОБА_2 та ОСОБА_4 ; чинним законодавством встановлено порядок виправлення технічних помилок, допущених під час визначення меж суміжних земельних ділянок, проте, доказів того, що позивач скористався цим порядком для усунення перешкод у користуванні виділеної йому земельною ділянкою, матеріали справи не містять; спірна земельна ділянка позивача не є сформованою, тоді як на земельні ділянки відповідача ОСОБА_5 , який є правонаступником ОСОБА_2 , 08 листопада 2012 року видано державні акти на право власності на землю, підстави для скасування цих державних актів на землю відсутні.

Отже, позивач не позбавлений можливості внести відповідні відомості щодо належної йому земельної ділянки до Державного земельного кадастру з присвоєнням кадастрового номеру у разі виправлення технічної помилки та приведення документації із землеустрою у відповідність до чинного законодавства, тому є правильними висновки суду апеляційної інстанції, щодо недоведеності позивачем порушення відповідачем його права власності на землю.

Апеляційним судом враховано висновок експерта за результатами проведення судової земельно-технічної експертизи від 04 червня 2018 року № 37/04-2018, яким не встановлено, що відповідач фактично користується земельною ділянкою більшої площі, ніж передбачено правовстановлюючими документами. Також у висновку експерта встановлено, що по фактичному користуванню між земельними ділянками ОСОБА_2 та ОСОБА_1 накладання відсутнє.

Слід зазначити, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, провадження № 14-446цс18).

Порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено.

Посилання касаційної скарги на неврахування судами попередніх інстанцій висновків, викладених у викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 161/4985/17, постанові Верховного Суду від 26 серпня 2020 року у справі № 583/669/15, є безпідставними, оскільки висновки суду апеляційної інстанції не суперечать висновкам, викладеним у зазначених постановах.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи по суті, а у значній мірі зводяться до переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Разом із тим, колегія суддів не може погодитись із висновками суду апеляційної інстанції у частині розподілу судових витрат, а саме у частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судового збору в розмірі 1 920 грн.

Згідно з пунктом 10 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - громадяни, віднесені до 1 та 2 категорій постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи.

Порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується статтею 141 ЦПК України. Якщо інше не передбачено законом, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від сплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (частина сьома цієї статті).

Оскільки ОСОБА_1 є особою, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_1 та копією вкладки № НОМЕР_2 до вказаного посвідчення (а. с. 74, т. 1), витрати зі сплати судового збору у сумі 1 920 грн не підлягають стягненню з нього на користь відповідача, а їх слід компенсувати відповідачу за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

За змістом статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 412 ЦПК України суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що касаційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, постанова суду апеляційної інстанції у частині стягнення судового збору з ОСОБА_1 - зміні, а у іншій частині - залишенню без змін.

Керуючись статтями 400, 410, 412, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Резолютивну частину постанови Київського апеляційного суду від 25 серпня 2020 року у частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судового збору змінити, компенсувати ОСОБА_3 судовий збір у розмірі 1 920 (одна тисяча дев`ятсот двадцять) грн за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

В іншій частині постанову Київського апеляційного суду від 25 серпня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. В. Білоконь

О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

В. В. Шипович