Справа № 466/7280/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 листопада 2021 року Шевченківський районний суд м. Львова в складі:

головуючої - судді Зими І.Є.

при секретарі Колодій Я.П.

з участю позивача ОСОБА_1

відповідачки ОСОБА_2

представника відповідача Рабіновича М.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні , в порядку спрощеного провадження, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди ,-

в с т а н о в и в :

09.08.2021р. ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою , в якій просить ухвалити рішення, яким визнати недостовірною та такою, що порушує його права на повагу до його гідності, честі та недоторканості репутації , інформацію, розповсюджену відповідачем ОСОБА_2 , стягнути з останньої 20 000 у відшкодування спричиненої моральної шкоди та заборонити відповідачці поширювати про нього недостовірну інформацію.

Свої вимоги мотивує тим, що 05.02.2016р. Шевченківським районним судом м. Львова ухвалено рішення про стягнення з нього в користь ОСОБА_2 аліментів на утримання двох дітей: ОСОБА_4 , 2008 р.н. та ОСОБА_5 , 2010 р.н., щомісячно у розмірі 1/3 частки від його заробітку. На підставі судового рішення було відкрите виконавче провадження № ВП 50333455.

18.10.2018р. цим же судом ухвалено рішення , яким змінено розмір аліментів та ухвалено стягнути з нього аліменти на малолітніх дітей в розмірі по 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на одну дитину, починаючи з дня пред`явлення позову 14 березня 2018 року до досягнення кожною дитиною повноліття. Вказане рішення змінено постановою Львівського апеляційного суду від 10.01.2019р. в частині стягнення аліментів з дня пред`явлення позову - 14.03.2018р.

На підставі вказаного рішення, позивач сплачує аліменти з 10.01.2019 по сьогоднішній день.

09.04.2021р. ОСОБА_2 подала заяву до Франкського ВДВС м. Львова про закриття виконавчого провадження №ВП 50333455, на підставі чого державним виконавцем ОСОБА_6 виконавче провадження було закрито. При цьому виконавець про даний факт його не повідомив. У травні 2021 року він виявив, що реквізити на які він сплачував аліменти протягом останніх років були недійсні.

Вказані обставини позивач вважає змовою між відповідачем та державним виконавцем. Незважаючи на те, що ОСОБА_2 отримувала від нього аліменти належним чином, 13.07.2021 року вона звернулась до Франківського ВДВС м. Львова із заявою про стягнення аліментів 3 10.01.2019р. по липень 2021р. та арешт всього його майна на основі виконавчого листа № 466/1888/18 від 26.05.2021р. При цьому відповідач свідомо замовчала, що за період з 10.01.2019 по 01.06.2021 року отримувала аліменти згідно рішення апеляційного суду від 10.01.2019 року. Справа перебувала в архіві, тому інший виконавець не міг бути обізнаний про наявність старих проваджень.

Через надану ОСОБА_2 неправдиву інформацію органам виконавчої служби, він втратив роботу і змушений проходити перекваліфікацію. Зазначає. що через неправдиві наклепи відповідачки, зіпсувалась його ділова репутація, він зазнав моральних та душевних страждань. Таким чином йому завдано моральної шкоди, яку він оцінює у 20 000 грн.

Провадження у справі відкрито 31 серпня 2021 року. Розгляд справи призначено за правилами спрощеного позовного провадження.

06.10.2021р. відповідача ОСОБА_2 подала відзив на позовну заяву, в якому позов повністю заперечила. Свою позицію мотивує тим, що з 2016 року до січня 2021 року позивач вчасно платив аліменти і жодних претензій до нього за вказані періоди не виникало і немає зараз, що підтверджується її заявою до Франківського ВДВС м. Львова. Між тим, починаючи з січня 2021 року позивач платив аліменти із затримкою, тому станом на 01.09.2021р. в останнього наявна заборгованість по сплаті аліментів у розмірі 7615 грн., що підтверджується Розрахунком заборгованості № ВП66096798 від 01.09.2021, в якому також зазначено, що будь-яка заборгованість до 01.01.2021 по сплаті аліментів у ОСОБА_1 - відсутня. Відтак, вважає його доводи у позовній заяві необґрунтованими та безпідставними.

Крім того вважає безпідставними твердження позивача, що через неї, його звільнили з роботи, оскільки це не підтверджено жодними доказами. При цьому вона не позбавлена права звернутись до Церковного Трибуналу із заявою про розірвання шлюбу і у своїй заяві вона жодним чином нікого не ображала.

Відтак, вважає, що позивачем не доведено факту поширення відносно нього недостовірної інформації, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права і цим завдано моральної шкоди. Наведені позивачем аргументи є лише його припущеннями, з яких не зрозуміло яким чином, принижена його честь і гідність, а також можливість настання для нього будь-яких негативних наслідків від поширення такої інформації.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні позов підтримав, надавши пояснення, аналогічні викладеним у заяві, просив такий задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 та її представник - адвокат Рабінович М.П., який діє на підставі договору про надання правової допомоги № 09-09 від 23.09.2021р., в судовому засіданні позов заперечили, надавши суду пояснення, аналогічні викладеним у відзиві на позовну заяву.

Заслухавши пояснення учасників процесу, з`ясувавши дійсні обставини справи, права та обов`язки сторін, дослідивши зібрані по справі докази, суд приходить до наступного висновку.

Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

У ст. 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь - які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з вимогами статті 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; та докази на їх підтвердження.

Як на підставу своїх вимог, позивач покликається на те, що він належним чином сплачував аліменти, згідно постанови Львівського апеляційного суду від 10.01.2019р. на користь відповідачки ОСОБА_2 на утримання двох малолітніх дітей. Між тим, відповідач увійшла в змову із державним виконавцем, та ввели його в оману, надавши йому невірні реквізити рахунків по сплаті аліментів, внаслідок чого в нього виникла заборгованість. Крім того зазначає, що в силу розповсюдження відносно нього з боку відповідачки недостовірної інформації та зведення наклепів, він втратив роботу, зазнав моральних та духовних страждань. При цьому ні в позовній заяві, ні на вимогу представника відповідача в судовому засіданні, позивач так і не уточнив якого конкретного змісту інформацію позивач вважає недостовірною та такою, що підлягає спростуванню.

Згідно ч.2, 3 ст. 12, ч.1 ст. 81 ЦПК України, учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що 05.08.2006р. між сторонами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено шлюб, який був зареєстрований Міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Львівського МУЮ, актовий запис №2421.

За час подружнього життя, у них народилось двоє дітей: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 17.05.2016р. шлюб між ними був розірваний та діти після розірвання шлюбу залишились проживати з матір`ю.

05.02.2016р. Шевченківським районним судом м. Львова ухвалено рішення про стягнення з ОСОБА_1 в користь ОСОБА_2 аліменти на утримання неповнолітніх дітей: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , щомісячно у розмірі 1/3 частки від заробітку відповідача, але не менше 30% встановленого постановою Кабінету Міністрів України прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з 26 листопада 2015 року до досягнення старшою дитиною повноліття.

18.10.2018р. цим же судом ухвалено рішення , яким змінено розмір аліментів та ухвалено стягнути з ОСОБА_1 аліменти на малолітніх дітей в розмірі по 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на одну дитину, починаючи з дня пред`явлення - позову 14 березня 2018 року до досягнення кожною дитиною повноліття. Вказане рішення змінено постановою Львівського апеляційного суду від 10.01.2019р. в частині стягнення аліментів з дня пред`явлення позову - 14.03.2018р.

Як зазначає відповідачка, починаючи з 2016 року до січня 2021 року, позивач вчасно платив аліменти і жодних претензій до нього за вказані періоди не виникало.

Згідно із долученим відповідачкою розрахунком заборгованості у виконавчому провадженні № ВП 66096798 від 01.09.2021р., у боржника ОСОБА_1 була наявна заборгованість по аліментах лише з червня по серпень 2021 року в сумі 7 615,00 грн., яку він оплатив у вересні 2021 року.

Таким чином, на даний час у позивача відсутня заборгованість по аліментах, з цього приводу у відповідачки до нього претензій немає.

Зважаючи на викладене, спростовуються твердження ОСОБА_1 про те, що відповідачка, подаючи до Франківського ВДВС заяву про стягнення аліментів на підставі виконавчого листа №466/1888/18 від 26.05.2021, увійшла в змову з державним виконавцем ОСОБА_6 з метою заволодіння його коштами шахрайським способом щодо стягнення з аліментів з 10.01.2019 р. по 01.07.2021 p. Адже з наведеного чітко вбачається, що позивач сплачував аліменти за вказаний період належним чином, і жодних претензій до нього немає.

Що стосується доводів позивача про те, що через поширення відповідачкою відносно нього недостовірної інформації, його звільнили з роботи і про те, що остання в Церковному Трибуналі під час розірвання церковного шлюбу «облила брудом» його покійних батьків, суд не бере такі до уваги, оскільки вказане не підтверджене жодними доказами та не може братися судом до уваги при ухваленні рішення.

Так, згідно ст.ст. 3, 32 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Кожному гарантується судовий захист права спростувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї.

Відповідно до ст. 297 ЦК України, кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканими. Фізична особа має право звернутися до суду із позовом про захист її гідності та честі. Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. При спростуванні поширена інформація визнається недостовірною, а при реалізації права на відповідь особа має право на висвітлення власної точки зору щодо поширеної інформації та обставин порушення особистого немайнового права без визнання її недостовірною (ч.1 ст. 277 ЦК України). Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію, у такий же спосіб, у який вона була поширена (ч.ч.4,7 ст.277 ЦК).

У постанові Пленуму ВСУ №1 від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» (п. 1), зазначено, що беручи до уваги зазначені вище конституційні положення, суди при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації повинні забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку.

За загальним правилом, інформація, що порочить особу, має бути спростована у спосіб, найбільш подібний до способу її поширення (шляхом публікації у пресі, повідомлення по радіо, телебаченню, оголошення на зібранні громадян, зборах трудового колективу, відкликання документа тощо). Спростування має здійснюватися у такий самий спосіб, у який поширювалася недостовірна інформація. У разі, якщо спростування недостовірної інформації неможливо чи недоцільно здійснити у такий же спосіб, у який вона була поширена, то воно повинно проводитись у спосіб, наближений (адекватний) до способу поширення, з урахуванням максимальної ефективності спростування та за умови, що таке спростування охопить максимальну кількість осіб, що сприйняли попередньо поширену інформацію (пункти 24, 25 Постанови Пленуму ВСУ №1 від 27.02.2009 року).

Пунктом 15 Постанови передбачено, що недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Негативна інформація поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності).

Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (порушення норм моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації.

Юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, с сукупність таких обставин: а)поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б)поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в)поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г)поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Повідомлення оспорюваної інформації лише особі, якої вона стосується, не може визнаватись її поширенням, якщо особа, яка повідомила таку інформацію, вжила достатніх заходів конфіденційності для того, щоб ця інформація не стала доступною третім особам (п.15 постанови).

Згідно п. 18, 19 Постанови, обов`язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, необхідно визначити характер такої інформації та з`ясувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Визначення оціночних суджень закріплено у ст. 30 Закону України «Про інформацію» і це є, за винятком образи чи наклепу, висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири.

Таким чином, за змістом статті 277 ЦК України, не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності Фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського СУДУ з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції.

Виходячи з наведеного, слід дійти висновку, що позови про захист гідності, честі чи ділової репутації вправі пред`явити фізична особа, у разі поширення про неї недостовірної інформації, яка порушує її особисті немайнові права.

В даному випадку, наведені позивачем висловлювання є лише припущеннями, які нічим не підтверджені та з яких не зрозуміло яким чином, якими діями і в якій формі ОСОБА_2 завдала моральної шкоди чи принизила його честь і гідність. Відтак, порушення норм чинного законодавства, за які особу може бути піддано відповідальності немає.

Згідно ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає зокрема, у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до ч.1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Згідно п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (з відповідними змінами і доповненнями), обов`язковому з`ясуванню при вирішенні справ про відшкодування моральної шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою та протиправними діяннями її заподіювача та вина останнього в її заподіянні. Зокрема, суд повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин та якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі позивач оцінює заподіяну шкоду та з чого він виходив при цьому.

В даному випадку, вимога позивача про відшкодування йому завданої моральної шкоди є безпідставною і не підлягає задоволенню, оскільки останній не довів факту поширення якої-небудь негативної інформації про нього, а також настання негативних наслідків для нього від поширення такої інформації. Останній не обґрунтував, в чому проявились його особисті страждання, яких саме втрат він зазнав через висловлювання відповідача, не навів жодного аргументу чи обгрунтування щоб прив`язати будь-які немайнові особисті втрати до висловлювань ОСОБА_1 , що не відповідає засадам законодавства про відшкодування моральної шкоди. Відтак, позовна вимога про відшкодування моральної шкоди є необґрунтованою.

З огляду на викладене, аналізуючи зібрані по справі докази, враховуючи обставини справи, суд дійшов висновку про безпідставність позовних вимог, а тому в задоволенні позову слід відмовити в цілому.

Керуючись ст. ст. 4, 12, 13, 76, 81, 141, 259, 263-265, 273 ЦПК України, суд,-

ухвалив:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди - відмовити за безпідставністю.

Позивач : ОСОБА_1 , зареєстрований АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_1 ;

Відповідач : ОСОБА_2 , зареєстрована АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_2 .

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до Львівського апеляційного суду, через Шевченківський районний суд м. Львова, протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного його тексту.

Повний текст рішення виготовлено 17 листопада 2021 року.

Суддя І. Є. Зима