Постанова

Іменем України

13 січня 2021 року

м. Київ

справа № 242/3602/19

провадження № 61-4644св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Крата В. І.,

суддів: Дундар І. О., Краснощокова Є. В. (суддя-доповідач), Русинчука М. М., Стрільчука В. А.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Міністерство енергетики та вугільної промисловості України,

третя особа - Державне підприємство «Селидіввугілля»,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Донецького апеляційного суду від 13 лютого 2020 року у складі колегії суддів: Зайцевої С. А., Пономарьової О. М., Попової С. А.,

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У червні2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Міністерства енергетики та вугільної промисловості України (далі - Міненерго), третя особа - Державне підприємство «Селидіввугілля» (далі -ДП «Селидіввугілля»), про визнання наказу незаконним, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Позовні вимоги мотивовано тим, що він переміг у конкурсі відбору на посаду генерального директора ДП «Селидіввугілля». Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва вимоги ОСОБА_1 було задоволено та визнано протиправною бездіяльність Міненерго щодо наймання позивача на роботу генерального директора ДП «Селидіввугілля». На виконання цього рішення суду відповідачем видано наказ про призначення ОСОБА_1 на посаду генерального директора ДП «Селидіввугілля» та укладено з ним контракт з терміном дії з 30 жовтня 2018 року по 29 жовтня 2019 року. У подальшому, без належних правових підстав його було звільнено з посади генерального директора ДП «Селидіввугілля» та припинено дію контракту. Копію наказу про звільнення отримано ним 05 червня 2019 року. Зазначав, що звільнення проводилося під час періоду тимчасової непрацездатності та без згоди профспілки підприємства, тобто з порушенням процедури звільнення.

У зв`язку з цим просив визнати незаконним наказ про звільнення ОСОБА_1 з посади генерального директора ДП «Селидіввугілля» від 12 грудня 2018 року № 119-к/к, поновити його на цій посаді, стягнути з відповідача на свою користь середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Селидівського міського суду Донецької області від 21 жовтня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Скасовано наказ Міненерго від 12 грудня 2018 року № 119-к/к, яким ОСОБА_1 притягнуто до дисциплінарної відповідальності у вигляді звільнення

12 грудня 2018 року генерального директора ДП «Селидіввугілля».

Поновлено з 12 грудня 2018 року ОСОБА_1 на посаді генерального директора ДП «Селидіввугілля».

Стягнено з ДП «Селидіввугілля» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 446 377,71 грн.

Допущено негайне виконання рішення в частині поновлення на роботі та стягнення середньої заробітної плати, але не більше ніж за один місяць.

Стягнено з Міністерства енергетики та вугільної промисловості України на користь на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу

у розмірі 8 900,00 грн.

Стягнено з Міністерства енергетики та вугільної промисловості України на користь держави судовий збір у розмірі 4 463,70 грн.

Суд першої інстанції керувався тим, що рішення компетентного органу - власника підприємства і наказ про звільнення мають містити чітко сформульоване одноразове грубе порушення, яке стало підставою звільнення керівника. За своїм змістом наказ про звільнення не повинен містити перелік або систему порушень, за які був звільнений керівник, а лише одноразове грубе порушення конкретних трудових обов`язків. Оскаржений наказ не відповідає частині першій статті 235, пункту 1 частини першої статті 41, статтям 40, 43-1 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), пунктам 16, 17 постанови Кабінету Міністрів України від 19 березня 1993 року № 203 «Про застосування контрактної форми трудового договору з керівником підприємства, що

є у державній власності», пункту 6 постанови Кабінету Міністрів України від 09 жовтня 2013 року № 818 «Про затвердження Порядку погодження з Головою Ради міністрів Автономної Республіки Крим, головами місцевих державних адміністрацій призначення на посади та звільнення з посад керівників підприємств, установ та організацій, що належать до сфери управління міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, і внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 19 березня 1993 року № 203», Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, оскільки в ньому зазначено, що звільнення ОСОБА_1 відбувається відповідно до пункту 1 статті 41 КЗпП України, тобто за вчинення одноразового грубого порушення трудових обов`язків керівником підприємства. Але в ньому зазначено, що таке звільнення відбувається за невиконання обов`язків, покладених на керівника наказами, дорученнями та іншими документами уповноваженого органу управління, тобто з тексту наказу неможливо однозначно (без двоякого трактування) встановити підстави для звільнення позивача. Це поза розумним сумнівом доводить, що звільнення позивача на підставі пункту 1 статті 41 КЗпП України є таким, що здійснено без законної підстави. Доказів щодо звернення відповідача до Голови Донецької обласної державної адміністрації, Донецької обласної військово-цивільної адміністрації з проханням погодити звільнення позивача з посади генерального директора ДП «Селидіввугілля» не надано, хоча при призначенні ОСОБА_1 таке погодження відбувалося, що підтверджено самим контрактом.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Донецького апеляційного суду від 13 лютого 2020 року апеляційні скарги міністра енергетики та захисту довкілля, голови комісії з проведення реорганізації Міненерго Оржель Олексія Анатолійовича та голови комісії

з реорганізації ДП «Селидіввугілля» Кобиляцького Сергія Васильовича задоволено.

Рішення Селидівського міського суду Донецької області від 21 жовтня 2019 року скасовано та ухвалено нове рішення.

Відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до Міненерго, третя особа -

ДП «Селидіввугілля», про визнання наказу незаконним, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Компенсовано Міністерству енергетики та вугільної промисловості України судовий збір за подання апеляційної скарги на рішення суду у розмірі 7 848,27 грн. за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Компенсовано Державному підприємству «Селидіввугілля» судовий збір за подання апеляційної скарги на рішення суду у розмірі 7 848,27 грн. за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Апеляційний суд керувавсятим, що 12 грудня 2018 року у день звільнення ОСОБА_1 знаходився на лікарняному, а тому був звільнений з порушенням вимог частини третьої статті 40 КЗпП України. ОСОБА_1 про порушення його трудових прав стало відомо у грудні 2018 року, позов до Селидівського міського суду Донецької області пред`явлено 24 червня 2019 року, тобто

з пропуском місячного строку, встановленого статтею 233 КЗпП України. Доказів того, що строк звернення до суду з моменту звільнення був пропущений з поважних причин, позивачем не надано, як і не наведено поважних причин пропуску цього строку в самій позовній заяві. З постанови Київського апеляційного суду у справі № 761/48096/18 від 03 жовтня 2019 року, якою залишено без змін ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від

06 березня 2019 року про закриття провадження у справі на підставі пункту

4 частини першої статті 255 ЦПК України, у зв`язку з прийняттям відмови від позову, вбачається, що представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 діяв на підставі нотаріально засвідченої довіреності від 26 червня

2018 року. Тому представник позивача мав достатній обсяг повноважень для звернення від імені позивача ОСОБА_1 із заявою про відмову від позову. Тобто ОСОБА_1 пропустив передбачений частиною першою статті 233 КЗпП України строк звернення до суду без поважних причин, підстави для поновлення якого відповідно до статті 234 КЗпП України відсутні.

Аргументи учасників справи

У березні 2020 року ОСОБА_1 подав касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив оскаржене судове рішення скасувати, рішення суду першої інстанції залишити в силі.

Касаційна скарга мотивована тим, що місячний строк для звернення до суду за вирішенням спору про поновлення на роботі відповідно до положень статті 233 КЗпП України обчислюється не інакше як з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Суд апеляційної інстанції помилково вважав факт доступу неуповноваженого представника позивача - ОСОБА_2 до копії наказу про звільнення належним виконанням роботодавцем вимог статей 47, 149 КЗпП України. Він не був обізнаний щодо існування конкретної судової справи у Шевченківському районному суді міста Києва та про дії представника - ОСОБА_2 , який не

є адвокатом та не несе будь-якої відповідальності за дії, які були спрямовані проти волі позивача. Суд апеляційної інстанції не з`ясував, яким чином

ОСОБА_2 отримав копію наказу про звільнення та чи отримував її насправді, чи доводив цей наказ до відома позивача. Тому апеляційний суд не вправі був посилатись на обставини, які не встановлені, а є лише припущенням інших сторін у справі.

Відповідач не довів правомірності звільнення позивача, як і конкретну дату вручення копії наказу про його звільнення. Тому суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про пропуск звернення позивача до суду, оскільки початком перебігу місячного строку для звернення особи до суду з позовом про поновлення на роботі слід вважати день вручення наказу про звільнення або день видачі трудової книжки. А згідно доводів позовної заяви копію наказу про звільнення позивач отримав лише 05 червня 2020 року. Трудову книжку із записом про звільнення ОСОБА_1 відповідач або третя особа не вручали.

У липні 2020 року Міненерго подало відзив на касаційну скаргу, в якому просило касаційну скаргу залишити без задоволення, оскаржене судове рішення - без змін, посилаючись на те, що апеляційний суд вірно застосував норми матеріального права щодо виниклих правовідносин. У відзиві наголошено, що твердження позивача про отримання оспорюваного наказу лише у грудні

2019 року не відповідає дійсності. Про цей наказ позивач дізнався у день звільнення та у зв`язку з цим звернувся до медичного закладу, що підтверджується фактом його звернення 17 грудня 2018 року з позовом до Шевченківського районного суду м. Києва (справа № 761/48096/18), до якого було додано копію наказу № 119-к/к. Тому позивач навмисно уникав процедури ознайомлення з наказом про звільнення, маючи його копію. Крім того,

28 березня 2019 року позивач отримав трудову книжку. Представник ОСОБА_1 у справі № 761/48096/18 діяв на підставі нотаріально посвідченої довіреності, тому мав достатній обсяг повноважень для звернення до суду від імені ОСОБА_1 та із заявою про відмову від позову. Тому ОСОБА_1 пропустив передбачений частиною першою статті 233 КЗпП України строк звернення до суду, а щодо заперечень повноважень представника у справі № 761/48096/18 вводить суд в оману.

Третя особа відзиву на касаційну скаргу не подала.

Рух справи

Ухвалою Верховного Суду від 30 червня 2020 року відкрито касаційне провадження у справі.

Ухвалою Верховного Суду від 19 жовтня 2020 року справу призначено до судового розгляду.

Межі та підстави касаційного перегляду

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції

в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

В ухвалі Верховного Суду від 30 червня 2020 року вказано, що касаційна скарга містить підстави передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України для відкриття касаційного провадження: суд апеляційної інстанції в оскарженому судовому рішенні порушив норми процесуального права та застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду України від 05 липня 2017 року провадження № 6-1033цс17, у постановах Верховного Суду від

23 січня 2018 року в справі № 273/212/16-ц, від 14 березня 2018 року в справі

№ 463/952/15, від 29 жовтня 2018 року в справі № 479/1065/17, від 20 березня 2019 року в справі № 292/449/17, від 24 квітня 2019 року в справі

№ 336/4364/17.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2018 року у справі № 273/212/16-ц (провадження № 61-787 св 17) вказано, що з урахуванням вимог трудового законодавства у справах, у яких оспорюється незаконність звільнення, саме відповідач повинен довести, що звільнення відбулося без порушення законодавства про працю.

У постанові Верховного Суду України від 05 липня 2017 року (провадження

№ 6-1033цс17) викладено правовий висновок: «повторюючи загальне правило про те, що строк для звернення обчислюється з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, стаття 233 КЗпП України конкретизує це правило стосовно звільнення працівника. В цьому разі строк обчислюється з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки із записом про звільнення. Відповідно до статті 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки. Разом з тим, якщо строк звернення до суду, установлений статтею 233 КЗпП України, пропущено без поважних причин, суд відмовляє

у задоволенні позовних вимог у зв`язку з пропуском зазначеного строку».

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного судувід 14 березня 2018 року у справі № 463/952/15 (провадження № 61-5139св18) зроблено висновок, що зі змісту статті 233 КЗпП України вбачається, що перебіг місячного строку за вимогою про поновлення на роботі починається із дня вручення копії наказу про звільнення, а не з дня його направлення або оголошення його змісту.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 жовтня 2018 року у справі № 479/1065/17 (провадження № 61-36709св18) зазначено, що: «статтею 233 КЗпП України визначено три випадки обчислення початку перебігу строку звернення до суду. Так, перебіг строку звернення до суду починається у разі: вирішення трудового спору - з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права (тримісячний строк звернення до суду); розгляду справи про звільнення - з дня вручення копії наказу про звільнення (місячний строк звернення до суду); розгляду справи про звільнення - з дня видачі трудової книжки (місячний строк звернення до суду). Аналогічний висновок щодо застосування норм права викладений у постанові Верховного Суду України від 16 березня 2016 року у справі № 6-2426цс15.

Статтею 47 КЗпП України передбачено обов`язок власника або уповноваженого ним органу видати працівнику в день звільнення належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов`язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. Тобто, на відміну від інших трудових спорів, коли строк звернення до суду обчислюється з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, місячний строк для звернення до суду за вирішенням спору про поновлення на роботі обчислюється не інакше як з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Початком перебігу місячного строку для звернення особи до суду з позовом про поновлення на роботі слід вважати день вручення наказу про звільнення або день видачі трудової книжки.

Стаття 233 КЗпП України визначає день, з якого слід обчислювати строк для звернення до суду з позовом про захист права. Повторюючи загальне правило про те, що строк для звернення обчислюється з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення його права, зазначена норма статті конкретизує це правило стосовно до випадку звільнення працівника. В цьому разі строк обчислюється з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. При цьому, законодавець не визначив суб`єкта, який має право вибрати той чи інший день для початку обчислення строку. Все-таки уявляється виправданим строк обчислювати з дня, коли вчинено більш ранню дію. Такий висновок обумовлено тим, що обчислення строку з дня вручення копії наказу про звільнення або трудової книжки є лише конкретизацією загального правила про обчислення строку з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення його суб`єктивних трудових прав. Оскільки дізнатися два рази про одне й те саме неможливо, то необхідно вважати, що при першій же дії власника (наприклад, врученні трудової книжки із записом про звільнення) працівник і дізнався про порушення права. Якщо пізніше власник вчинить й іншу дію - вручить працівникові копію наказу про звільнення, то до цього моменту працівник уже знає про порушення його права».

Аналогічні висновки зроблені у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 березня

2019 року у справі № 292/449/17 (провадження № 61-820св18), Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від

24 квітня 2019 року у справі № 336/4364/17 (провадження № 61-351св19).

У справі № 336/4364/17 Верховний Суд також вказав, що «строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Передбачений статтею 233 КЗпП місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору. Розглядаючи трудові спори, суд з`ясовує і обговорює додержання

і причини пропуску, як для десятиденного строку звернення до суду за вирішенням трудового спору, так і тримісячного строку звернення до комісії по трудовим спорам (стаття 225 КЗпП), якщо останньою він не був поновлений. Оскільки при пропуску місячного і тримісячного строку у позові може бути відмовлено за безпідставністю вимог, суд з`ясовує не лише причини пропуску строку, а всі обставини справи, права і обов`язки сторін. Для встановлення початку перебігу строку у справах про звільнення визначальними є такі юридично значимі обставини, як вручення копії наказу про звільнення або день видачі трудової книжки».

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 17 вересня 2018 року в адміністративній справі № 826/10496/18 позовні вимоги ОСОБА_1 до Міненерго про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії задоволено. Визнано протиправною бездіяльність Міненерго щодо найняття ОСОБА_1 на роботу генерального директора ДП «Селидіввугілля»; зобов`язано Міненерго вчинити дії щодо наймання ОСОБА_1 на роботу генерального директора ДП «Селидіввугілля».

Наказом Міненерго від 29 жовтня 2018 року № 102-к/к ОСОБА_1

з 30 жовтня 2018 року призначено на посаду генерального директора ДП «Селидіввугілля» на умовах укладеного з ним контракту як такого, що успішно пройшов конкурсний відбір.

Контрактом від 29 жовтня 2018 року № 7-в/18, укладеним між Міненерго в особі державного секретаря Немчинова М. О. (уповноважений орган управління) та ОСОБА_1 (керівник), передбачено, що ОСОБА_1 призначається на посаду генерального директора ДП «Селидіввугілля» (підприємство) на термін

1 рік з 30 жовтня 2018 року по 29 жовтня 2019 року включно.

Наказом Міненерго від 12 грудня 2018 року № 119-к/к, керуючись статтями 147 - 149 КЗпП України, Положенням про Міненерго, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 березня 2017 року № 208, відповідно до доповідної записки директора Департаменту корпоративних та майнових відносин В. Кальніченко від 10 грудня 2018 року № 12.3-ВН/1647-18, пункту

8 розділу 2 та пункту 21 розділу 4 контракту від 29 жовтня 2018 року № 7-в/18 за невиконання обов`язків, покладених на керівника наказами, дорученнями та іншими документами уповноваженого органу управління, ОСОБА_1 притягнуто до дисциплінарної відповідальності у вигляді звільнення 12 грудня 2018 року з посади генерального директора ДП «Селидіввугілля» відповідно до пункту 1 статті 41 КЗпП України. Контракт, укладений з ОСОБА_1 від

29 жовтня 2018 року № 7-в/18, визнано припиненим на підставі п.п. «м» пункту 25 цього контракту (з інших підстав, передбачених законодавством).

Відповідно до оскарженого наказу Міненерго підставою для звільнення позивача стали - доповідна записка директора Департаменту корпоративних та майнових відносин В. Кальніченко від 10 грудня 2018 року № 12.3-ВН/1647-18, доповідна записка голови комісії з реорганізації ДП «Селидіввугілля» Кобиляцького С. В. від 06 грудня 2018 року, пояснення ОСОБА_1 від 12 грудня 2018 року.

Згідно з доповідною запискою директора Департаменту корпоративних та майнових відносин В. Кальніченко від 10 грудня 2018 року № 12.3-ВН/1647-18, відповідно до наказу Міненерго від 07 листопада 2018 року № 557 ДП «Селидіввугілля» перебуває в реорганізації шляхом приєднання до Державного підприємства «Національна вугільна компанія» та наказом Міненерго від 30 листопада 2018 року № 609 призначено головою комісії

з реорганізації Кобиляцького С. В. , а ОСОБА_1 всупереч рішенню органу управління, відомостям Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, не допускає Кобиляцького С. В. до виконання своїх обов`язків та продовжує незаконно розпоряджатися майном ДП «Селидіввугілля», коштами та печатками. Висловлено пропозицію щодо звільнення ОСОБА_1 з посади генерального директора ДП «Селидіввугілля» та розірвання з ним контракту у зв`язку з невиконанням рішень Уповноваженого органу управління.

Апеляційний суд також установив, що ОСОБА_1 перебував на робочому місці 12 грудня 2018 року, виконував свої обов`язки, підписував накази від

12 грудня 2018 року № № 175-к, 176-к, 177-к про відрядження працівників

у м. Київ, Міненерго з 18 по 20 грудня 2018 року для участі у розгляді виробничо-господарської діяльності підприємства, надав письмові пояснення міністерству та о 16 год. 45 хв. звернувся до чергового лікаря приймального відділення Комунального некомерційного підприємства «Селидівська центральна міська лікарня Селидівської міської ради» (далі - КНП «Селидівська центральна міська лікарня»).

Відповідно до листа непрацездатності серії АДК № 881341, виданого КНП «Селидівська центральна міська лікарня», ОСОБА_1 з 12 грудня 2018 року знаходився на лікарняному.

13 грудня 2018 року на адресу Міненерго надіслано повідомлення в.о. начальника відділу кадрів ДП «Селидіввугілля» про неможливість ознайомлення генерального директора підприємства ОСОБА_1 зі змістом наказу Міненерго від 12 грудня 2018 року № 119-к/к, оскільки він з 12 грудня 2018 року знаходиться на лікарняному.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК Українисуд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За змістом пункту 3 частини четвертої статті 265 ЦПК України, пункту 3 частини першої статті 382 ЦПК України у мотивувальній частині судового рішення зазначаються, зокрема мотиви прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного учасниками справи, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним

з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Згідно з частиною першою статті 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права,

а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

У статті 47 КЗпП України передбачено обов`язок власника або уповноваженого ним органу видати працівнику в день звільнення належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов`язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи.

Апеляційний суд не врахував, що на відміну від інших трудових спорів, коли строк звернення до суду обчислюється з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, місячний строк для звернення до суду за вирішенням спору про поновлення на роботі обчислюється не інакше як з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Початком перебігу місячного строку для звернення особи до суду з позовом про поновлення на роботі слід вважати день вручення наказу про звільнення або день видачі належно оформленої трудової книжки.

У справі, що переглядається, обставин та часу вручення позивачу копії наказу про його звільнення або належно оформленої трудової книжки суди не встановили. Тому висновок апеляційного суду щодо ймовірної обізнаності позивача зі змістом зазначеного наказу та, у зв`язку з цим, пропуску строку, передбачений частиною першою статті 233 КЗпП України, на звернення

з відповідним позовом до суду, є помилковим.

Суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені судами попередніх інстанцій, з огляду на положення статті 400 ЦПК України.

За таких обставин суд апеляційної інстанції в оскарженому судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду України від 05 липня 2017 року провадження № 6-1033цс17, у постановах Верховного Суду від 14 березня 2018 року в справі № 463/952/15, від 29 жовтня 2018 року в справі № 479/1065/17, від 20 березня 2019 року в справі

№ 292/449/17, від 24 квітня 2019 року в справі № 336/4364/17.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Доводи касаційної скарги дають підстави для висновку, що постанова апеляційного суду постановлена без додержання норм матеріального та процесуального права. У зв`язку з наведеним колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід задовольнити частково, оскаржене судове рішення апеляційного суду скасувати з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 400, 402, 411 416 ЦПК України, Верховний Суд

у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову Донецького апеляційного суду від 13 лютого 2020 року скасувати.

Передати справу № 242/3602/19 на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

З моменту прийняття постанови суду касаційної інстанції постанова Донецького апеляційного суду від 13 лютого 2020 року втрачає законну силу та подальшому виконанню не підлягає.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді: І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков

М. М. Русинчук

В. А. Стрільчук