Головуючий у І інстанції Ул`яновська О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 листопада 2021 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Матвієнко Ю.О.,

суддів: Оніщука М.І., Шебуєвої В.А.,

при секретарі: Ковтун М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві справу за апеляційною скаргою Київської міської ради на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 15 квітня 2021 року у справі за позовом Київської міської ради до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Запорожець Ірини Григорівни, приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Михайленка Сергія Анатолійовича, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання недійсним договору, визнання протиправними та скасування рішень, витребування майна з чужого незаконного володіння,

В С Т А Н О В И В :

У грудні 2019 року Київська міська рада звернулася до Святошинського районного суду м. Києва з позовом, в якому просила визнати протиправним та скасувати рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Запорожець І.Г. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 21.05.2018 №41188874 на земельну ділянку, кадастровий номер :75:670:0268, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; визнати недійсним договір купівлі-продажу від 18.06.2018 №1030, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , зареєстрований приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Михайленко С.А.; визнати протиправним та скасувати рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Михайленка С.А. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 19.06.2018 №41679805 на земельну ділянку, кадастровий номер :75:670:0268, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; витребувати у ОСОБА_1 земельну ділянку з кадастровим номером :75:670:0268, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 на користь територіальної громади м. Києва в особі Київської міської ради.

Обгрунтовуючи вимоги, позивач посилався на те, що рішенням Київської міської ради від 09.07.2009 №860/1916 передано гр. ОСОБА_2 у приватну власність земельну ділянку на АДРЕСА_2 .

На підставі вищевказаного рішення Київської міської ради від 09.07.2009 № 860/1916 Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) на ім`я ОСОБА_2 видано Державний акт від 17.06.2010 серії ЯЖ № 912806 про право власності на земельну ділянку, який зареєстровано в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю за № 05-7-03760 щодо земельної ділянки кадастровий номер :75:670:0268, площею 0,1 га на АДРЕСА_2 .

В подальшому, рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 20.01.2014 у справі № 759/17081/13-ц частково задоволено позов Прокурора Святошинського району м. Києва до Київської міської ради, ОСОБА_2 , а саме: визнано незаконним та скасовано рішення Київської міської ради від 09.07.2009 № 860/1916 «Про передачу громадянину ОСОБА_2 у приватну власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд на АДРЕСА_2 » та визнано недійсним Державний акт від 17.06.2010 серії ЯЖ № 912806.

Цим же рішенням зобов`язано ОСОБА_2 повернути на користь Київської міської ради зазначену земельну ділянку.

Вищевказане рішення суду набрало законної сили 28.02.2014.

Постановою Відділу державної виконавчої служби Святошинського районного управління юстиції у місті Києві від 01.07.2014 ВП № 43820716 відкрито виконавче провадження щодо виконання рішення суду у справі № 759/17081/13-ц про зобов`язання ОСОБА_2 повернути на користь Київської міської ради спірну земельну ділянку.

Постановою Відділу державної виконавчої служби Святошинського районного управління юстиції у місті Києві від 28.07.2014 ВП № 43820716 закінчено виконавче провадження у зв`язку з фактичним повним виконанням зазначеного рішення суду про зобов`язання ОСОБА_2 повернути на користь Київської міської ради спірну земельну ділянку. Дана постанова підтверджує факт повернення спірної земельної ділянки на користь Київської міської ради.

Вищенаведені обставини свідчать про те, що спірна земельна ділянка належить до земель комунальної власності м. Києва, рішення про передачу її в оренду/користування на користь інших фізичних або юридичних осіб Київською міською радою в подальшому не приймалось.

Разом з тим, станом на сьогоднішній день виявлено обставини, які є перешкодою для розпорядження Київською міською радою землями комунальної власності м. Києва. Зокрема, за інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Запорожець І.Г. прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 21.05.2018 № 41188874, яким за ОСОБА_2 зареєстровано право приватної власності на земельну ділянку, кадастровий номер :75:670:0268, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 загальною площею 0,1 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 386. Підстава виникнення права власності - Державний акт (копія) серії ЯЖ № 912806, виданий 17.06.2010 Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації); витяг з Державного земельного кадастру серія та номер НВ-018 від 03.04.2018, виданий Головним управлінням Держгеокадастру у м. Києві.

В подальшому, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Михайленком С.А. посвідчено договір купівлі-продажу від 18.06.2018 № 1030, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , на підставі якого прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 19.06.2018 № 41679805, яким за ОСОБА_1 зареєстровано право приватної власності на земельну ділянку, кадастровий номер :75:670:0268, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 загальною площею 0,1 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 386.

Вищенаведені обставини, на думку позивача, свідчать про намагання відповідачів в незаконний спосіб заволодіти землями комунальної власності, які належать територіальній громаді м. Києва згідно із Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності», Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні» та Земельним кодексом України.

Враховуючи те, що право власності на земельну ділянку за ОСОБА_2 зареєстровано приватним нотаріусом Запорожець І.Г. з порушенням вимог закону на підставі недійсного державного акту, ОСОБА_2 право власності на земельну ділянку не набув та, відповідно, не мав права розпоряджатися нею та відчужувати її ОСОБА_1 , що, на думку позивача, є підставою до визнання протиправною та скасування реєстрації права власності на земельну ділянку за ОСОБА_2 , визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки, як такого, що укладений з порушенням вимог закону, а також визнання протиправною та скасування реєстрації права власності на земельну ділянку за ОСОБА_1 . Також позивач вважав за необхідне витребувати у ОСОБА_1 на користь міської ради земельну ділянку, посилаючись на те, що вона вибула з власності позивача поза його волею, оскільки рішення ради про передачу ділянки у власність було скасовано у судовому порядку.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 15 квітня 2021 року у задоволенні позову Київської міської ради відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, представник позивача Київської міської ради Філімончук І.М. подала на нього апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та неправильне застосування судом норм матеріального права, просиларішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити по справі нове рішення про задоволення позову в повному обсязі.

У відзиві на апеляційну скаргу позивача представник відповідача ОСОБА_1 - адвокат Удовиченко Д.Г., заперечив проти задоволення скарги Київської міської ради та просив залишити скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, як законне та обґрунтоване.

В судовому засіданні представник позивача Київської міської ради Геращенко В.І. апеляційну скаргу підтримала та просила про її задоволення з викладених у ній підстав.

Представник відповідача ОСОБА_1 - адвокат Удовиченко Д.Г. в апеляційному суді проти задоволення скарги Київської міської ради заперечив з підстав, викладених у відзиві на скаргу.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про задоволення скарги позивача, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно вимог ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 20.01.2014 у справі №2/759/641/14 визнано незаконним і скасовано рішення Київської міської Ради №860/1916 від 09.07.2009 «Про передачу громадянину ОСОБА_2 у приватну власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд на АДРЕСА_2 ; визнано недійсним Державний акт серії ЯЖ №912806 на право власності на земельну ділянку, кадастровий номер :75:670:0268, площею 0,1 га на АДРЕСА_2 з цільовим призначенням: будівництво та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, виданий на ім`я ОСОБА_2 . Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) 17.06.2010 та зареєстрований в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №05-7-03760, на підставі рішення Київської міської Ради №860/1916 від 09.07.2009; зобов`язано ОСОБА_2 повернути на користь Київської міської Ради (01044, м. Київ, вул. Хрещатик, 32) земельну ділянку площею 0,1 га, кадастровий номер 8000000 000:75:670:0268, вартістю 358 040,75 грн., що розташована на АДРЕСА_2 (том 1, а.с.21-23).

Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

01.07.2014 року державним виконавцем ДВС Святошинського РУЮ у м. Києві відкрито виконавче провадження №43820716 на підставі виконавчого листа №2/759/641/14 від 19.06.2014 року, виданого Святошинським районним судом м. Києва про зобов`язання ОСОБА_2 повернути на користь Київської міської ради земельну ділянку площею 0,1 га, кадастровий номер 8000000 000:75:670:0268, вартістю 358 040,75 грн., що розташована на АДРЕСА_2 (том 1, а.с.25).

28.07.2014 року державним виконавцем ДВС Святошинського РУЮ у м. Києві закінчено виконавче провадження №43820716 у зв`язку із фактичним повним виконанням рішення, згідно з виконавчим документом (том 1, а.с.26).

Також встановлено, що 21.05.2018 року на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №41188874 державним реєстратором прав на нерухоме майно приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Запорожець І.Г. проведено державну реєстрацію права приватної власності на земельну ділянку :75:670:0268 за ОСОБА_2 (том 1, а.с.137).

25.05.2018 року рішенням №41300520 внесено зміни до запису Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, на підставі рішення Київської міської ради від 14.07.2011 №375/5762 пр. Перемоги, 15 км у м. Києві було перейменовано на вул. Зв`язківців (том 1, а.с.198).

Згідно договору купівлі-продажу земельної ділянки від 18.06.2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Михайленком С.А. та зареєстрованого в реєстрі за №1030, ОСОБА_2 продав ОСОБА_1 земельну ділянку площею 0,1000 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :75:670:0268, яка належала продавцю на праві приватної власності (том 1, а.с.159-162).

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна земельна ділянка :75:670:0268 площею 0,1 га належить на праві приватної власності ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу серія та номер 1030, виданий 18.06.2018 ПН КМНО Михайленком С.А. (том 1, а.с.19-20).

Ухвалюючи рішення про відмову в позові, суд першої інстанції виходив з недоведеності факту перебування спірної земельної ділянки у власності територіальної громади м. Києва та дійшов висновку, що реєстраційні дії та відчуження земельної ділянки на підставі договору купівлі-продажу жодних прав позивача не порушують.

Однак з такими висновками суду погодитись не можна, виходячи з наступного.

Відповідно до частин третьої-п`ятої статті 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування є земля, що є у комунальній власності територіальної громади міста, що перебуває в управлінні районних і обласних рад.

Рішення про наділення міських рад правами щодо управління майном і фінансовими ресурсами, які є у власності територіальних громад районів у містах, приймається на місцевих референдумах відповідних районних у містах громад.

Від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради.

Частиною першою статті 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що територіальній громаді міста належить право комунальної власності на землю.

Згідно з частинами 5, 6 статті 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» районні та обласні ради від імені територіальної громади міста здійснюють управління об`єктами їхньої спільної власності, що задовольняють спільні потреби територіальних громад. Органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об`єкти комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, здавати їх в оренду, продавати і купувати.

Відповідно до ст. 83 Земельного кодексу України землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю.

У комунальній власності перебувають:

а) усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності;

б) земельні ділянки, на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна комунальної власності незалежно від місця їх розташування.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням суду, яке набрало законної сили, спірну земельну ділянку площею 0,1000 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :75:670:0268, витребувано у ОСОБА_2 на користь Київської міської ради, і це рішення суду виконано, що підтверджується постановою органу державної виконавчої служби про закінчення виконавчого провадження.

Вищенаведені обставини спростовують висновки суду першої інстанції про недоведеність позивачем факту перебування земельної ділянки у його власності.

Відповідно до ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно із ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно із ч. 2 ст. 326 ЦК України від імені та в інтересах держави Україна право власності здійснюють відповідно органи державної влади.

Зважаючи на те, що спірна земельна ділянка з 28.07.2014 року перебувала у власності територіальної громади м. Києва в особі Київської міської ради, рішення приватного нотаріуса Запорожець І.Г. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 21.05.2018 року № 41188874 на земельну ділянку, кадастровий № :75:670:0268, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , за ОСОБА_2 є протиправним та підлягає скасуванню, оскільки прийняте з порушенням вимог закону на підставі копії недійсного державного акту та поза волею власника земельної ділянки - територіальної громади м. Києва в особі Київської міської ради.

Згідно із ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно із ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Відповідно до ст. 658 ЦК України право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Якщо продавець товару не є його власником, покупець набуває право власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення.

Оскільки ОСОБА_2 не був власником спірної земельної ділянки на момент її відчуження ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 18.06.2018 року, цей договір підлягає визнанню недійсним, як такий, що суперечить вимогам актів цивільного законодавства, а відповідач ОСОБА_1 є таким, що не набув право власності на земельну ділянку у зв`язку із придбанням її в особи, яка не мала права її відчужувати. У зв`язку із цим протиправним та таким, що підлягає скасуванню є і рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Михайленка С.А. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 19.06.2018 року № 41679805 на земельну ділянку, кадастровий № :75:670:0268, за ОСОБА_1 .

Відповідно до статті 41 Конституції України, пункту 2 частини першої статті 3, статті 321 ЦК України ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Статтею 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі І цієї Конвенції.

Відповідно із статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно зі статтею 172 ЦК України територіальні громади набувають і здійснюють цивільні права та обов`язки через органи місцевого самоврядування у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Відповідно до статей 317, 319, 321, 327 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження майном та можливість використовувати ці права на свій розсуд. Право власності є непорушним і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. У комунальній власності є майно, у тому числі грошові кошти, яке належить територіальній громаді, а управління цим майном здійснює безпосередньо територіальна громада та утворені нею органи місцевого самоврядування.

Статтею 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що міська рада здійснює управління майном та фінансовими ресурсами, які є у власності територіальних громад районів у містах, та несе відповідальність перед громадою відповідного району у місті.

Розглядаючи спори щодо витребування майна, зокрема, земельної ділянки, суди повинні мати на увазі, що в позові про витребування майна може бути відмовлено лише з підстав, зазначених у статті 388 ЦК України, а також під час розгляду спорів про витребування майна суди мають встановити всі юридичні факти, які визначені статтями 387 та 388 ЦК України, зокрема: чи набуто майно з відповідних правових підстав, чи є підстави набуття майна законними, чи є набувач майна добросовісним набувачем тощо.

Згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинівнедійсними» вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розглядув разі наявності відповідного спору. Якщо позивач посилається на нікчемністьправочину для обґрунтування іншої заявленої вимоги, суд не вправі посилатисяна відсутність судового рішення про встановлення нікчемності правочину, аповинен дати оцінку таким доводам позивача.

Так, пунктом 10 зазначеної вище постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 роз`яснено, що норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК. Відповідно до частини п`ятої статті 12 ЦК України добросовісність набувача презюмується. Рішення суду про задоволення позову про повернення майна, переданого за недійсним правочином, чи витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації, за власником, а також скасування попередньої реєстрації (статті 19, 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень»).

Главою 29 ЦК України передбачені цивільно-правові способи захисту права власності. Зокрема, норми статей 387, 388 ЦК України надають власнику право витребувати майно із чужого незаконного володіння або від добросовісного набувача.

Відповідно до статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Згідно з частиною першою статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача у разі вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Виходячи зі змісту пункту 3 частини першої статті 388 ЦК України, власник зобов`язаний довести, що майно вибуло з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з його волі, а набувач - довести, що він придбав майно за відплатною угодою й що він не знав і не міг знати про те, що придбаває майно в особи, якій не належить право його відчуження. Аналогічних висновків дійшов Касаційний господарський суд у складі Верховного суду у постановах від 27.02.2018 у справі № 915/1596/15, від 21.03.2018 у справі № 904/9652/16, від 10.05.2018 у справі № 29/5005/6381/2011 та від 11.09.2018 у справі № 910/9555/16. Такої ж позиції про розмежування речово-правових і зобов`язально-правових способів захисту права власності дотримується і Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду (постанова від 30.01.2018 у справі № 756/5793/15-ц та від 06.06.2018 у справі № 457/1258/14-ц).

Зважаючи на те, що ОСОБА_1 придбав земельну ділянку у ОСОБА_2 , який не мав права її відчужувати, беручи до уваги те, що земельна ділянка вибула із володіння власника - територіальної громади м. Києва, не з її волі, оскільки право власності ОСОБА_2 на земельну ділянку було зареєстроване на підставі недійсного правовстановлюючого документу, законною та обґрунтованою є і вимога позивача про витребування цієї земельної ділянки із володіння ОСОБА_1 на користь територіальної громади м. Києва.

Відповідно до ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Враховуючи те, що позивачем суду надано належні, допустимі та достовірні докази на підтвердження обставин, на які він посилався як на підставу своїх вимог, а відповідачами ці докази у встановлений законом спосіб не спростовано, колегія суддів дійшла висновку про обґрунтованість вимог позивача та наявність підстав для їхнього задоволення.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Зважаючи на те, що суд, ухвалюючи рішення, допустив неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, наслідком чого стало ухвалення помилкового рішення про відмову у задоволенні позову, колегія суддів дійшла висновку про скасування рішення суду на підставі п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України з ухваленням по справі нового рішення про задоволення позову.

Доводи відзиву представника відповідача ОСОБА_1 - адвоката Удовиченка Д.Г. про те, що ОСОБА_1 є добросовісним набувачем земельної ділянки згідно договору купівлі-продажу, відтак з урахуванням положень ст. 388 ЦК України земельна ділянка не може бути витребувана у нього, оскільки вибула з володіння власника - Київської міської ради за її волею на підставі рішення від 09.07.2009 року № 860/1916, колегією суддів визнаються необґрунтованими, оскільки факт вибуття земельної ділянки із володіння Київської міської ради не з її волі встановлено рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 20.01.2014 року, яким рішення Київської міської ради від 09.07.2009 року № 860/1916 про передачу земельної ділянки у власність ОСОБА_2 визнано незаконним та скасовано.

Згідно з частиною першою статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача у разі вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Оскільки земельна ділянка вибула із володіння власника, позивача по справі, не з його волі, що встановлено судовим рішенням, яке набрало законної сили, позивач має право витребувати цю земельну ділянку у добросовісного набувача ОСОБА_1 , який придбав її за відплатним договором у ОСОБА_2 , який не мав права її відчужувати, оскільки не був її власником на момент вчинення правочину купівлі-продажу.

Враховуючи те, що позов задовольняється, з відповідачів на користь позивача згідно вимог ст. 141 ЦПК України підлягає стягненню сплачений ним за подачу позову та апеляційної скарги судовий збір на загальну суму 19 210 грн. 00 коп., по 4 802 грн. 50 коп. з кожного відповідача.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 382, 383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Київської міської ради - задовольнити.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 15 квітня 2021 року - скасуватита постановити по справі нове судове рішення, яким позов Київської міської ради - задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Запорожець Ірини Григорівни про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 21.05.2018 року № 41188874 на земельну ділянку, кадастровий № :75:670:0268, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнати недійсним договір купівлі-продажу від 18 червня 2018 року №1030, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , зареєстрований приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Михайленко Сергієм Анатолійовичем.

Визнати протиправним та скасувати рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Михайленка Сергія Анатолійовича про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 19.06.2018 року № 41679805 на земельну ділянку, кадастровий № :75:670:0268, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Витребувати у ОСОБА_1 земельну ділянку кадастровий № :75:670:0268, площею 0,1 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 на користь територіальної громади м. Києва в особі Київської міської ради.

Стягнути з приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Запорожець Ірини Григорівни, приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Михайленка Сергія Анатолійовича, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь Київської міської ради судові витрати по сплаті судового збору на загальну суму 19 210 грн. 00 коп., по 4 802 грн. 50 коп. з кожного.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий:

Судді: