ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

іменем України

17 листопада 2021 року

м. Харків

справа № 643/14331/19

провадження № 22-ц/818/5478/21

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Котелевець А.В.,

суддів - Маміної О.В., Хорошевського О.М.,

ім`я (найменування) сторін:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - фізична особа - підприємець ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 04 червня 2021 року в складі судді Крівцова Д.А.,

у с т а н о в и в:

У вересні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до фізичної особи - підприємця (далі - ФОП) ОСОБА_2 та просив стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 09 січня 2019 року по 10 серпня 2019 року в сумі 31 493,28 грн та 20 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди.

Позов мотивовано тим, що з 10 червня 2015 року по 08 січня 2019 року він перебував у трудових стосунках з ФОП ОСОБА_2

08 січня 2019 року ОСОБА_1 був звільнений з посади менеджера (управителя) в оптовій торгівлі, однак, трудову книжку отримав лише 10 серпня 2019 року.

ОСОБА_1 вважає, що на підставі частини п`ятої статті 235 КЗпП України має право на стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 09 січня 2019 року по 10 серпня 2019 року в сумі 31 493,28 грн.

Також вказує, що неправомірними діями відповідача йому була завдана моральна шкода, яку він оцінює в розмірі 20 000,00 грн.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 04 червня 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з ФОП ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 17 572,15 грн та 2 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди. В іншій частині позову відмовлено. Стягнуто з ФОП ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 76,84 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_1 було звільнено відповідачем з посади 08 січня 2019 року. Однак, на підставі рішення Московського районного суду м. Харкова від 23 грудня 2019 року запис № 24 від 08 січня 2019 року в трудовій книжці позивача про звільнення було визнано недійсним і змінено дату звільнення на «10 серпня 2019 року».

Положеннями частини другої статті 235 КЗпП України передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Таким чином, на підставі частини другої статті 235 КЗпП України ОСОБА_1 має право на стягнення з ФОП ОСОБА_2 середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Оскільки дії відповідача не перешкоджали працевлаштуванню ОСОБА_1 протягом періоду часу з 28 травня 2019 року по 10 серпня 2019 року і його заробіток за новим місцем роботи перевищував його заробіток у відповідача, середній заробіток за час вимушеного прогулу підлягає стягненню за період з 09 січня 2019 року по 27 травня 2019 року в розмірі 17 572,15 грн.

Оскільки діями відповідача були порушені трудові права позивача, йому завдано моральну шкоду. Враховуючи принцип розумності та справедливості, суд вважав, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню на відшкодування моральної шкоди грошова сума в розмірі 2 000,00 грн.

26 липня 2021 року ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу. Посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким частково задовольнити позовні вимоги та стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 09 січня 2019 року по 10 серпня 2019 року в розмірі 26 057,22 грн, 20 000, 00 грн на відшкодування завданої морально шкоди, витрати на правову допомогу і судовий збір.

Апеляційна скарга мотивована тим, що неправомірними діями відповідача йому була завдана моральна шкода, яку він оцінює в розмірі 20 000,00 грн. Визначений судом першої інстанції розмір моральної шкоди в сумі 2 000,00 грн не можна вважати таким, що відповідає вимогам розумності і справедливості та є заниженим в порівнянні з тими стражданнями, яких зазнав позивач.

Відповідач частково визнав позовні вимоги та надав свій розрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 09 січня 2019 року по 10 серпня 2019 року в розмірі 26 057,22 грн. Однак, суд першої інстанції вказаний факт не врахував та навів у рішенні свій розрахунок.

27 вересня 2021 року від ФОП ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому остання просила рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відзив мотивовано тим, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухваленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України встановлено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Суд розглядає апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 04 червня 2021 року в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними в ній матеріалами з підстав, передбачених частиною першою статті 369 ЦПК України.

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення (пункт 1 частини першої статті 374 ЦПК України).

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини першої статті 367 ЦПК України - в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Матеріали справи свідчать, що з 10 червня 2015 року по 08 січня 2019 року ОСОБА_1 перебував у трудових стосунках з ФОП ОСОБА_2 , працюючи на посаді менеджера (управителя) в оптовій торгівлі на підставі трудового договору від 10 червня 2015 року.

08 січня 2019 року ОСОБА_1 був звільнений з посади менеджера (управителя) в оптовій торгівлі за прогул.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 23 грудня 2019 року визнано недійсним наказ (без номера) від 08 січня 2019 про припинення трудового договору, укладеного між ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_2 . Визнано недійсним запис № 24 від 08 січня 2019 року в трудовій книжці (серія НОМЕР_1 ) ОСОБА_1 про звільнення. Змінено формулювання причини звільнення ОСОБА_1 з пункту 4 статті 40 КЗпП України на частину першу статті 38 КЗпП України, а саме - із «звільнений за прогул» на «звільнений за власним бажанням». Зобов`язано ФОП ОСОБА_2 внести зміни до трудової книжки ОСОБА_1 відповідно до пункту 2.10 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, а саме - в розділі «Відомості про роботу» зазначити - «Запис за № 24 є недійсним, звільнений за власним бажанням згідно з частиною першою статті 38 КЗпП України» та змінити дату звільнення з «08 січня 2019 року» на «10 серпня 2019 року». Стягнуто з ФОП ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму моральної шкоди в розмірі 2 000,00 грн. В іншій частині позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції в цій частині залишено без змін постановою Харківського апеляційного суду від 23 квітня 2020 року.

Відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Трудову книжку ОСОБА_1 отримав 10 серпня 2019 року, про що ним зазначено в позовній заяві.

Відповідно до листа Головного управління Держпраці у Харківській області від 19 липня 2019 року № К - 448/27/9375/К-662/02.02./12.-08/8273, наданого у відповідь на звернення ОСОБА_1 , за результатами проведеного заходу державного контролю у формі інспекційного відвідування встановлено порушення ФОП ОСОБА_2 вимог статті 47 КЗпП України, а саме, у день звільнення працівнику не направлено поштою рекомендований лист про необхідність отримати трудову книжку.

Згідно з індивідуальними відомостями про застраховану особу від 21 січня 2021 року № 223/02-16-35 з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування ОСОБА_1 зараховано в страховий стаж: в травні 2019 року - 2 дні із заробітком в розмірі 550,91 грн; в черні 2019 року - 30 днів із заробітком в розмірі 6 060,00 грн; в липні 2019 року - 31 день із заробітком в розмірі 6 160,00 грн; в серпні 2019 року - 31 день із заробітком в розмірі 7352,26 грн.

В судовому засіданні суду першої інстанції позивач підтвердив, що працевлаштувався до іншого роботодавця в травні 2019 року, де працював по серпень 2019 року.

Частиною першою статті 82 ЦПК України встановлено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Частиною першою статті 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до статті 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Статтею 47 КЗпП України передбачено обов`язок власника або уповноваженого ним органу видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.

Згідно з пунктами 2.4, 2.5 Інструкції «Про порядок ведення трудових книжок працівників», затвердженої наказом Мінпраці, Міністерством юстиції та Міністерством соціального захисту населення від 29 липня 1993 року № 58 (далі - Інструкція) записи в трудову книжку при звільненні вносяться власником або уповноваженим ним органом після видачі наказу; з кожним записом, який вноситься до трудової книжки на підставі наказу про звільнення, власник зобов`язаний ознайомити працівника під розписку в особовій картці, а відповідно до пункту 4 цієї Інструкції власник або уповноважений ним орган зобов`язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення.

Пунктами 4.1, 4.2 Інструкції передбачено, що при затримці видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові сплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Днем звільнення в такому разі вважається день видачі трудової книжки. Про новий день звільнення видається наказ і вноситься запис до трудової книжки працівника. Раніше внесений запис про день звільнення визнається недійсним. Якщо працівник відсутній на роботі в день звільнення, то власник або уповноважений ним орган в цей день надсилає йому поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки.

В частині другій статті 235 КЗпП України зазначено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Середній заробіток визначається відповідно до статті 27 Закону «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок № 100).

Цей Порядок обчислення середньої заробітної плати застосовується у випадку, зокрема, вимушеного прогулу та за час затримки виконання рішення суду (підпункт «з» пункту 1).

Нормами абзацу 3 пункту 2 розділу І Порядку № 100 визначено, що середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто що передують дню звільнення працівника з роботи.

В силу пункту 5 розділу ІV Порядку № 100 основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника.

Пунктом 8 розділу ІV Порядку № 100 встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Позивач при розрахунку середньомісячної заробітної плати виходив із заробітної плати за листопад 2018 року в розмірі 3 759,92 грн та за грудень 2018 року - 5 238,30 грн; та кількості робочих днів за листопад - 22 дня, а за грудень - 20 днів.

Згідно з індивідуальними відомостями про застраховану особу від 21 січня 2021 року № 223/02-16-35 з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування сума заробітку ОСОБА_1 в листопаді 2018 року становила 3 759,92 грн, а в грудні 2018 року - 5 238,30 грн.

Як вбачається з листа Головного управління Держпраці у Харківській області від 19 липня 2019 року № К - 448/27/9375/К-662/02.02./12.-08/8273 із заробітної плати за листопад 2018 року відпускні складають 3 079,92 грн, оплата за фактично відпрацьований час (4 дня) складає 680,00 грн. З нарахованих у грудні 2018 року грошових коштів за фактично відпрацьований час (19 днів) нараховано 3 574,30 грн, компенсація відпустки складає 2 711,49 грн.

Позивач був звільнений відповідачем 08 січня 2019 року, в подальшому вказану дату згідно з рішенням суду було змінено на 10 серпня 2019 року. В період часу з 28 травня 2019 року по 10 серпня 2019 року позивач отримував дохід за іншим місцем роботи, розмір вказаного доходу перевищував дохід позивача під час роботи у відповідача.

Отже, середній заробіток за час вимушеного прогулу підлягає стягненню за період з 09 січня 2019 року по 27 травня 2019 року та становить 17 572,15 грн, виходячи з такого розрахунку: 184, 97 грн - середньоденна заробітна плата позивача * 95 робочих днів.

Частиною першою статті 237-1 КЗпП України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі порушення його законних прав, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

За змістом указаного положення закону підставою для відшкодування моральної шкоди згідно з статтею 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (із відповідними змінами) судам роз`яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин.

КЗпП України не містить будь - яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди в разі порушення трудових прав працівників, а стаття 237-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, зокрема, повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у її житті та з урахуванням інших обставин.

Отже, компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, а має самостійне юридичне значення.

Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд апеляційної інстанції враховує конкретні обставини цієї справи, характер порушення прав ОСОБА_1 , зміни у матеріальному становищі позивача, та вважає, що грошова сума, визначена судом першої інстанції, в розмірі 2 000,00 грн на відшкодування завданої моральної шкоди є достатньою та справедливою.

Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (стаття 375 ЦПК України).

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції безпідставно відмовив ОСОБА_1 у стягненні з відповідача витрат на правничу допомогу, суд апеляційної інстанції зазначає таке.

Позивач просив відшкодувати витрати на правову допомогу в розмірі 5 000,00 грн.

На підтвердження вказаних витрат надав копію договору про надання правової допомоги, укладеного 17 серпня 2019 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , згідно з умовами якого останній прийняв на себе зобов`язання по розробці позову та надання позивачу правової допомоги під час розгляду справи в суді, а позивач зобов`язався сплатити гонорар в розмірі 5 000,00 грн.

Також, позивач надав оригінал платіжного доручення (квитанції) від 10 грудня 2019 року про сплату гонорару за правову допомогу у відповідності до умов договору від 17 серпня 2019 року.

Стаття 59 Конституції України гарантує кожному право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон № 5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI).

Згідно з частиною першою статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу (частина третя статті 133 ЦПК України).

Частинами першою, другою статті 141 ЦПК України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до частин першої - четвертої статті 137 ЦК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (статті 80 ЦПК України).

Позивач на підтвердження розміру понесених ним витрат на правничу допомогу надав суду лише договір про надання правової допомоги і квитанцію про перерахування коштів за вказаним договором.

Велика Палата Верховного Суду в додатковій постанові від 19 лютого 2020 року в справі № 755/9215/15-ц, провадження № 14-382цс19 виклала правову позицію, згідно з якою для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Частиною четвертою статті 263 ЦПК України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина третя статті 12 ЦПК України). Аналогічне положення міститься й у статті 81 ЦПК України.

Позивач в порушення вимог статтей 12, 81 ЦПК України не надав суду детального опису робіт (наданих послуг), виконаних його представником, не вказав час, витрачений його представником на надання таких послуг, й вартість кожної з наданих послуг.

Договір про надання правової допомоги містить загальний перелік обов`язків виконавця, проте з нього не вбачається, які саме послуги (роботи) були виконані виконавцем на користь замовника.

Таким чином, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову в стягненні з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу.

Інші доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду першої інстанції не спростовують, фактично зводиться до переоцінки доказів, яким судом надана належна оцінка та не є підставою для скасування рішення суду першої інстанції, ухваленого з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Оскільки апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для нового розподілу судового збору, понесеного у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судового збору, понесеного у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст. 367, ч. 1 ст. 369, п. 1 ч.1 ст. 374, ст. ст. 375, 381, 382, 384, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 04 червня 2021 року - залишити без змін

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повне судове рішення складено 17 листопада 2021 року.

Головуючий А.В. Котелевець

Судді О.В. Маміна

О.М. Хорошевський