У Х В А Л А

іменем україни

18.01.2021 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в складі

головуючої судді Бенца К.К.,

при секретарі судового засідання Парова І.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в місті Ужгород скаргу Семере Антона Антоновича, стягувач АТ КБ «Приватбанк», на дії та рішення державного виконавця Ужгородського міського відділу Державної виконавчої служби Південно-західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) під час виконання судового рішення прийнятих у межах виконавчого провадження №52511191,-

ВСТАНОВИВ :

Семере ОСОБА_1 , стягувач АТ КБ «Приватбанк», звернувся в порядку розділу VII ЦПК України до Ужгородського міськрайонного суду із скаргою на дії та рішення державного виконавця Ужгородського міського відділу Державної виконавчої служби Південно-західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) під час виконання судового рішення прийнятих у межах виконавчого провадження №52511191.

Мотивуючи вимоги скарги, заявник вказує, що 08 вересня 2020 року із листа Ужгородського МВ ДВС № 17-20/84295 йому стало відомо про відкриття виконавчого провадження ВП № 52511191 від 03 жовтня 2016 року по примусовому виконанню виконавчого листа № 308/4567/ 13-ц, виданого 29 жовтня 2015 року Ужгородським міськрайонним судом на підставі рішення суду від 21 березня 2013 року.

Заявник вважає, що діями державної виконавчої служби по відкриттю виконавчого провадження, вчиненню виконавчих дій, та діями ПАТ КБ «ПриватБанк» по безпідставному пред`явленню до виконання виконавчого документа по примусовому виконанню рішення суду від 21.03.2013 року з пропуском строку та у період, коли рішення суду переглядалося в апеляційному порядку, грубо порушено норми закону, його права та інтереси, оскільки рішення не набрало законної сили, а відтак не може бути подано на виконання.

Заявник зазначає, що відповідно до норм ст. 22 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, що діяла на момент ухвалення судового рішення та подання виконавчого листа до виконання): «Виконавчі документи можуть бути пред`явлені до виконання протягом року, якщо інше не передбачено законом. Строки, зазначені у частині першій цієї статті, встановлюються для: виконання судових рішень - з наступного дня після набрання рішенням законної сили чи закінчення строку, встановленого у разі відстрочки чи розстрочки виконання рішення, а в разі якщо судове рішення підлягає негайному виконанню, - з наступного дня після його постановлення». Згідно з нормами ч. 1 ст. 223 ЦПК України (в редакції станом на час ухвалення рішення): «Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом».

Заявник зазначає, що рішення Ужгородського міськрайонного суду від 21 березня 2013 року набрало законної сили не пізніше 21 квітня 2013 року та повинно було бути пред`явленим до примусового виконання не пізніше 22 квітня 2014 року.

Зауважив, що незважаючи на це, з порушенням строків АТ КБ «Приватбанк» звернувся в суд за виконавчим листом через півтора року після закінчення строку надання виконавчого документа на виконання у вересні 2015 року, а суд 29 жовтня 2015 року незаконно видав виконавчий лист, де зазначив, що рішення від 21.03.2013 року набрало законної сили 01.09.2015 року, на його думку з порушенням приписів ст. 223 ЦПК України.

Заявник вказує на те, що у порушення норм процесуального права виконавчий документ було незаконно видано із значним пропуском строку його пред`явлення до виконання, АТ КБ «Приватбанк» безпідставно з пропуском строку пред`явлено його до виконання, а виконавчою службою на підставі незаконного виконавчого листа протиправно відкрито виконавче провадження та вчиняються виконавчі дії.

Вказує заявник і на те, що на період відкриття спірного виконавчого провадження 03.10.2016 року апеляційним судом Закарпатської області ухвалою від 04 травня 2016 року було поновлено строк та відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 21 березня 2013 року, тобто на його переконання, державний виконавець не мав права відкривати виконавче провадження з пропуском строку пред`явлення документа до виконання, та й не мав права відкривати виконавче провадження по виконанню рішення суду, яке на той момент переглядалось в апеляційному порядку й ще не було ухвалено рішення по суті, тобто не набрало законної сили.

Вважає, що Банк ввів в оману виконавчу службу та надав на виконання документ, виданий на підставі рішення , яке ще не є остаточним та не може виконуватись примусово до ухвалення рішення апеляційною інстанцією.

Заявник вважає дії державного виконавця незаконними, оскільки державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження й вчинені виконавчі дії в його межах всупереч приписам ЗУ Про виконавче провадження, державним виконавцем порушено ч.3 ст.26 ЗУ «Про виконавче провадження» (в редакції, що діяла на момент ухвалення судового рішення та подання виконавчого листа до виконання).

Крім того зазначив, що державною виконавчою службою в порушення норм закону та прав заявника як сторони виконавчого провадження, на адресу заявника не було направлено жодної постанови щодо оскаржуваного виконавчого провадження, що позбавило його можливості своєчасно попередити виконавців про порушення норм закону та усунути такі.

Постанова про відкриття виконавчого провадження йому не надсилалась, таку він не отримував.

З огляду на викладене, з посиланням на норми ст.ст. 22,26 ЗУ «Про виконавче провадження», ст.ст.447-453 ЦПК України, заявник просить суд : постановити ухвалу, якою визнати дії АТ КБ «ПриватБанк» по пред`явленню з пропуском строку до виконання незаконного виконавчого листа № 308/4567/13-ц на примусове виконання рішення суду від 21 березня 2013 року, яке на момент подання виконавчого листа на виконання переглядалося апеляційним судом, та не набрало законної сили, протиправними; визнати дії МВ ДВС по відкриттю виконавчого провадження за виконавчим документом, строк пред`явлення якого до виконання стягувачем пропущено, а рішення суду першої інстанції, на підставі якого видано виконавчий документ, на момент відкриття виконавчого провадження не набрало законної сили, протиправними та скасувати постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 52511191 від 03 жовтня 2016 року по примусовому виконанню виконавчого листа № 308/4567/13-ц, виданого 29 жовтня 2015 року Ужгородським міськрайонним судом на підставі рішення від 21 березня 2013 року; скасувати всі інші постанови ДВС, вчинені в межах спірного виконавчого провадження разом із заходами примусового впливу; розподіл витрат, пов`язаних з роглядом скарги, покласти на сторони у відповідності до вимог ст. 452 ЦПК України.

Заявник в судове засідання не зявився, будучи належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду скарги, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, на підставі наявних у справі матеріалів та заявлені вимоги скарги просив задовольнити.

Представник Ужгородського МВ ДВС ПЗМУМЮ (м. Івано-Франківськ) в судове засідання не зявився, старший державний виконавець Ужгородського МВ ДВС ПЗМУМЮ (м. Івано-Франківськ) Боднар М. надала суду 04.12.2020 року відзив на скаргу, відповідно до якого просить відмовити у задоволенні скарги. Відзив мотивовано тим, що на виконанні в Ужгородському МВ ДВС перебуває виконавче провадження АСВП № 52511191 з виконання виконавчого листа № 308/4567/13-ц від 01.09.2015 р. виданого Ужгородським міськрайонним судом Закарпатської області про: «Передати в заклад шляхом вилучення у ОСОБА_2 предмет застави - автомобіль VOLKSVAGEN, модель: Passat, рік випуску: 2003, тип ТЗ: легковий седан-В, № кузова/шасі: НОМЕР_1 , реєстраційний номер: НОМЕР_2 .».

Зазначила, що 03.10.2016 року державним виконавцем керуючись ст.ст. 17,19,20,25 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції від 21.04.1999 року) винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 52511191.

Постанова про відкриття виконавчого провадження АСВП № 52511191 від 03.10.2016 року винесена у відповідності до ст.17, 19, 20, 25 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції від 21.04.1999 року) оскільки вказаний виконавчий лист вже перебував на виконанні у відділі, а саме: відповідно до витягу з автоматизованої системи виконавчих проваджень «ВП-спецрозділ» на виконанні у відділі перебувало виконавче провадження АСВП № 49907250.

22.01.2016 р. державним виконавцем відкрито виконавче провадження АСВП № 49907250 з виконання виконавчого листа № 308/4567/13-ц від 01.09.2015 р. виданого Ужгородським міськрайонним судом Закарпатської області про: «Передати в заклад шляхом вилучення у ОСОБА_2 предмет застави - автомобіль VOLKSVAGEN, модель: Passat, рік випуску: 2003, тип ТЗ: легковий седан-В, № кузова/шасі: НОМЕР_1 , реєстраційний номер: НОМЕР_2 .» За результатами вжитих державним виконавцем заходів, 16.06.2016 р. виконавче провадження було завершено відповідно до ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції від 21.04.1999 року), про що винесена відповідна постанова, яку відповідно до ст.31 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції від 21.04.1999 року) направлено стягувачу.

Зазначила, що п. 1 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції від 21.04.1999 року) визначено, що строки пред`явлення виконавчого документа до виконання перериваються в тому числі й пред`явленням виконавчого документа до виконання. Ч. 2. та ч. 3 ст. 23 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції від 21.04.1999 року) визначено, що після переривання строку пред`явлення виконавчого документа до виконання перебіг строку поновлюється. Час, що минув до переривання строку, до нового строку не зараховується, а у разі повернення виконавчого документа стягувачу у зв`язку з неможливістю в повному обсязі або частково виконати рішення строк пред`явлення виконавчого документа до виконання після переривання встановлюється з дня його повернення, а в разі повернення виконавчого документа у зв`язку із встановленою законом забороною щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, а також проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, - з моменту закінчення дії відповідної заборони. Ч. 5 ст. 23 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 22 цього Закону. А тому, вищевказаний виконавчий лист пред`явлений до виконання в межах строків, визначених ст. 22 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції від 21.04.1999 року), отже строки пред`явлення виконавчого документа як і будь-які вимоги законодавства, яке діяло на момент винесення постанови про відкриття виконавчого провадження - не порушені. Вказує на те, що підстави для скасування постанови АСВП № 52511191 від 03.10.2016 року відсутні, а отже дії державного виконавця вчинені у відповідності до вимог законодавства, яке діяло на момент винесення даної постанови. Вказала на те, що на адресу Ужгородського МВ ДВС ухвала Апеляційного суду від 04.05.2016 року не надходила. Звернула увагу на виключні підстави для відмови у відкритті виконавчого провадження передбачені ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції від 21.04.1999 року), а поновлення строку для подання апеляційної скарги та відкриття апеляційного провадження не є підставою для відмови у відкритті виконавчого провадження.

13.01.2021 року на адресу суду від заявника надійшла відповідь на відзив Ужгородського МВ ДВС ПЗМУМЮ (м. Івано-Франківськ), у якій ОСОБА_2 зазначив, що відзив Ужгородського МВ ДВС ПЗМУМЮ (м. Івано-Франківськ), який ним отримано поштою 12.12.2020 року не грунтується на нормах закону та обставинах справи. Оскільки рішення Ужгородського міськрайонного суду ухвалено 21 березня 2013 року, апеляційну скаргу протягом 10-ти днів не було подано, тобто рішення суду першої інстанції набрало законної сили не пізніше 21 квітня 2013 року та повинно було бути пред`явленим до примусового виконання до 22 квітня 2014 року. Зазначив, що по невідомим причинам рішення суду від 21.03.2013 року набрало законної сили 01 вересня 2015 року, та видано виконавчий лист 29 жовтня 2015 року після спливу строку пред`явлення такого до виконання.

Вказує на те, що оскаржувана постанова про відкриття виконавчого провадження від 03 жовтня 2016 року постановлена протиправно оскільки вона вчинена після спливу однорічного строку з дня набрання рішенням суду законної сили. Державний виконавець, відкриваючи провадження повинен був звернути увагу на невідповідність дат й перевірити строки набрання рішенням законної сили та строки пред`явлення виконавчого документу до виконання.

Заявник зазначає, що на період відкриття спірного виконавчого провадження 03.10.2016 року апеляційним судом Закарпатської області ухвалою від 04 травня 2016 року було поновлено строк та відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 21 березня 2013 року, тобто стягувач не мав права повторно надавати на виконання виконавчий лист, а державний виконавець не мав права відкривати повторне виконавче провадження по виконанню рішення суду першої інстанції, яке на той момент переглядалося в апеляційному порядку, а відкривши таке - виконавець повинен був повернути виконавчий лист стягувачу без виконання. З посиланням на викладене та норми ст.ст.127,178,179 ЦПК України, просить суд наведені у відзиві відповідачем заперечення залишити без уваги як такі, що не спростовують вимог та мотивів скарги, а скаргу ОСОБА_2 задовольнити у повному обсязі з мотивів викладених у скарзі та у даній відповіді на відзив.

Стягувач АТ КБ «Приватбанк» повторно в судове засідання не зявився, будучи належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду скарги.

В ході розгляду справи проведені наступні процесуальні дії:

16.10.2020 року ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду прийнято скаргу до розгляду та відкрито провадження у справі.

З огляду на те, що згідно ч.2 ст.450 Цивільного процесуального кодексу України неявка стягувача, боржника, державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду скарги, не перешкоджають її розгляду, суд дійшов висновку, що не зважаючи на неявку стягувача, боржника, скарга Семере Антона Антоновича, стягувач АТ КБ «Приватбанк», на дії та рішення державного виконавця Ужгородського міського відділу Державної виконавчої служби Південно-західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) під час виконання судового рішення прийнятих у межах виконавчого провадження №52511191 може бути розглянута судом у судовому засіданні.

Вивчивши та перевіривши в судовому засіданні матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується скарга, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків.

Згідно ст. ст. 13,81 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень.

Так, у відповідності до вимог ст. 19 Закону України «Про виконавче провадження» сторони виконавчого провадження мають право оскаржувати рішення, дії або бездіяльність виконавця у порядку, встановленому цим Законом.

Положеннями ч. 1 ст. 74 вказаного закону передбачено, що рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Як вбачається із змісту скарги, така подана в порядку ст. 447 ЦПК України.

Відповідно до положень ст.447ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Умови і порядок виконання рішень судів, що підлягають примусовому виконанню, визначені Законом України «Про виконавче провадження».

Згідно ч. 1 ст. 5 Закону України «Про виконавче провадження», примусове виконання рішень покладається саме на органи державної виконавчої служби(державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини виконання судових рішень розглядається як невідємна частина судового розгляду в розумінні статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Європейський суд неодноразово робив висновок, що це право стало б ілюзорним у разі, коли б правова система держави допускала, щоб остаточне, обовязкове, судове рішення залишалося невиконаним. Це призвело б до ситуації, несумісної з принципом верховенства права.

Конституційний Суд України неодноразово зазначав про те, що виконання судового рішення є невідємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплексдій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (п. 2 мотивувальної частини рішення від 13.12.2012 № 18-рп/2012) ; невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (п. 3 мотивувальної частини рішення від 25.04.2012 № П-рп/2012).

Статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 року № 1404-VIII передбачено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, щовизначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно з п. 2, 3, 5 ч. 1 ст. 2 Закону, виконавче провадження здійснюється з дотриманням таких засад: обовязковості виконання рішень; законності; справедливості, неупередженості та об`єктивності.

Статтею 18 Закону України «Про виконавче провадження» законодавець встановив обов`язки і права виконавців, обов`язковість вимог виконавців.

Відповідно до ч.1 ст. 18 ЗУ «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Як встановлено судом, на підставі рішення Ужгородського міськрайонного суду від 21.03.2013 року по справі за позовом ПАТ КБ « Приватбанк» до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет застави в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором , 29.10.2015 року Ужгородським міськрайонним судом був виданий виконавчий лист про : «Передати в заклад шляхом вилучення у ОСОБА_2 предмет застави - автомобіль VOLKSVAGEN, модель: Passat, рік випуску: 2003, тип ТЗ: легковий седан-В, № кузова/шасі: НОМЕР_1 , реєстраційний номер: НОМЕР_2 ».

Як зазначено у виконавчому листі виданому 29.10.2015 року Ужгородським міськрайонним судом , рішення набуло законної сили 01.09.2015 року. Дійсний до пред`явлення на протязі одного року.

Судом встановлено, що 22.01.2016 року державним виконавцем Ужгородського міського відділу Державної виконавчої служби ГТУЮ в Закарпатській області Ярешко Н.А. відкрито виконавче провадження №49907250 з примусового виконання виконавчого листа № 308/4567/13-ц виданого Ужгородським міськрайонним судом 29.10.2015 року про «Передати в заклад шляхом вилучення у ОСОБА_2 предмет застави - автомобіль VOLKSVAGEN, модель: Passat, рік випуску: 2003, тип ТЗ: легковий седан-В, № кузова/шасі: НОМЕР_1 , реєстраційний номер: НОМЕР_2 », що стверджується даними витягу з автоматизованої система виконавчих проваджень «ВП-спецрозділ» від 25.11.2020 року.

Судом встановлено, що 16.06.2016 року державним виконавцем Ярешко Н.А. в межах виконавчого провадження №49907250 винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу з підстав передбачених п.4 ч.1 ст. 47 ЗУ Про виконавче провадження ( стягувач перешкоджає провадженню).

Судом встановлено, що 03.10.2016 року державним виконавцем Ужгородського міського відділу Державної виконавчої служби ГТУЮ в Закарпатській області Кривка Н.А. відкрито виконавче провадження №52511191 з примусового виконання виконавчого листа № 308/4567/13-ц виданого Ужгородським міськрайонним судом про «Передати в заклад шляхом вилучення у ОСОБА_2 предмет застави - автомобіль VOLKSVAGEN, модель: Passat, рік випуску: 2003, тип ТЗ: легковий седан-В, № кузова/шасі: НОМЕР_1 , реєстраційний номер: НОМЕР_2 », що стверджується даними постанови про відкриття виконавчого провадження.

Згідно ухвали колегії суддів апеляційного суду Закарпатської області від 04 травня 2016 року було поновлено строк та відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 21 березня 2013 року.

Згідно ухвали колегії суддів апеляційного суду Закарпатської області від 29.11.2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилено, рішення Ужгородського міськрайонного суду від 21 березня 2013 року залишено без змін.

Як стверджує державний виконавець у відзиві на скаргу, на адресу Ужгородського міського відділу Державної виконавчої служби ухвала колегії суддів апеляційного суду Закарпатської області від 04 травня 2016 року не надходила. Інших обставин, що спростовують доводи державного виконавця в ході судового розгляду не здобуто.

Спірні правовідносини врегульовано законодавством (чинним та у редакції станом на момент виникнення відповідних правовідносин): законом України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року № 606-XIV (далі - Закон № 606-XIV).

Статтею 22 Закону України «Про виконавче проваджсння»№606-ХІV, в редакції, яка діяла на час видачі виконавчого листа передбачено, що виконавчі документи можуть бути пред`явлені до виконання в такі строки: 1) посвідчення комісій по трудових спорах, постанови судів у справах про адміністративні правопорушення та постанови органів (посадових осіб), уповноважених розглядати справи про адміністративні правопорушення, - протягом трьох місяців; 2) інші виконавчі документи - протягом року,якщо інше не передбачено законом.

Відповідно до п.1 ч.2 ст.22 Закону України «Про виконавче провадження»№606-ХІV, строки, зазначені у частині першій цієї статті, встановлюються для: 1) виконання судових рішень - з наступного дня після набрання рішенням законної сили чи закінчення строку, встановленого у разі відстрочки чи розстрочки виконання рішення, а в разі якщо судове рішення підлягає негайному виконанню, - з наступного дня після його постановлення.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.47 Закону (в редакції, яка діяла на момент прийняття постанови про повернення виконавчого документа стягувачеві) виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо: стягувач перешкоджає провадженню виконавчих дій або не здійснив авансування витрат на організацію та проведення виконавчих дій, авансування яких передбачено цим Законом, незважаючи на попередження державного виконавця про повернення йому виконавчого документа.

Згідно положень статті 23 вказаного Закону (в редакції, яка діяла на момент прийняття постанови про повернення виконавчого документа стягувачеві) строки пред`явлення виконавчого документа до виконання перериваються: 1) пред`явленням виконавчого документа до виконання; 2) частковим виконанням рішення боржником; 3) наданням судом, який видав виконавчий документ, відстрочки або розстрочки виконання рішення.

Після переривання строку пред`явлення виконавчого документа до виконання перебіг строку поновлюється. Час, що минув до переривання строку, до нового строку не зараховується.

У разі повернення виконавчого документа стягувачу у зв`язку з неможливістю в повному обсязі або частково виконати рішення строк пред`явлення виконавчого документа до виконання після переривання встановлюється з дня його повернення.

Відповідно до ч.5 ст.47 Закону України «Про виконавче провадження» №606-XIV повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 22 цього Закону.

А відтак, після винесення постанови про повернення виконавчого документу стягувачеві від 16.06.2016 року , строк пред`явлення виконавчого листа виданого 29.10.2015 року Ужгородським міськрайонним судом по справі № 308/4567/13-ц до виконання був перерваний і міг бути пред`явлений до виконання протягом строку встановленого статтею 22 цього Закону.

Отже, заява про примусове виконання повторно подана до Ужгородського міського відділу Державної виконавчої служби 03.10.2016 року, що вбачається із змісту постанови від 03.10.2016 року державного виконавця Ужгородського міського відділу Державної виконавчої служби ГТУЮ в Закарпатській області Кривка Н.А. про відкриття виконавчого провадження №52511191 з примусового виконання виконавчого листа № 308/4567/13-ц , тобто виконавчий документ виданий 29.10.2015 року Ужгородським міськрайонним судом по справі № 308/4567/13-ц пред`явлений до виконання протягом строку встановленого статтею 22 цього Закону, що спростовує доводи заявника про те, що Банком безпідставно з пропуском строку пред`явлено виконавчий документ до виконання, а виконавчою службою на підставі незаконного виконавчого листа протиправно відкрито виконавче провадження та вчиняються виконавчі дії.

Аргументи заявника викладені у скарзі про те, що рішення Ужгородського міськрайонного суду від 21 березня 2013 року набрало законної сили не пізніше 21 квітня 2013 року та повинно було бути пред`явленим до примусового виконання не пізніше 22 квітня 2014 року жодними доказами не підтверджені, а навпаки спростовані даними виконавчого листа № 308/4567/13-ц виданого 29.10.2015 року Ужгородським міськрайонним судом , в якому зазначено, що рішення набуло законної сили 01.09.2015 року. Дійсний до пред`явлення на протязі одного року.

Даних про те, що заявник звертався до суду, який видав виконавчий документ про виправлення помилки у виконавчому документі, допущену при його оформленні або видачі чи визнання виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню матеріали справи не містять.

Питання правильності зазначення дати набуття рішення законної сили у виконавчому документі не є предметом розгляду скарги в порядку розділу VII ЦПК України на дії та рішення державного виконавця.

Відповідно до ч.1 ст.74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Здійснюючи судовий контроль за виконанням судових рішень, суд зобов`язаний перевіряти дотримання державним виконавцем вимог ЗУ «Про виконавче провадження», а не перевіряти достовірність даних, що внесені у виконавчий документ.

Здійснюючи судовий контроль за виконанням судових рішень, під час розгляду скарг в порядку розділу VII ЦПК України на дії та рішення державного виконавця суд не наділений повноваженнями встановлювати дату набрання рішення законної сили . Як зазначено у виконавчому листі виданому 29.10.2015 року Ужгородським міськрайонним судом , рішення набуло законної сили 01.09.2015 року.

З огляду на викладене і не підлягають задоволенню вимоги заявника щодо визнання дії АТ КБ «ПриватБанк» по пред`явленню з пропуском строку до виконання незаконного виконавчого листа № 308/4567/13-ц на примусове виконання рішення суду від 21 березня 2013 року протиправними, так як скарга подана в порядку ст. 447 ЦПК України, а відповідно до положень ст.447ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи, а відтак дії Банку не є предметом розгляду скарги в порядку ст. 447 ЦПК України.

Що стосується доводів заявника про те, що на момент відкриття виконавчого провадження рішення Ужгородського міськрайонного суду від 21 березня 2013 року переглядалось в апеляційному порядку, оскільки ухвалою колегії суддів апеляційного суду Закарпатської області від 04 травня 2016 року було поновлено строк та відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , а відтак не набрало законної сили, що є підставою для відмови у відкритті виконавчого провадження, суд виходить з наступного.

Поновлення строку та відкриття апеляційного провадження не дає підстав вважати, що рішення на яке подана апеляційна скарга, ще не набрало законної сили , а виконавчий документ не наданий до виконавчої служби.

Відповідно до ст. 48 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року № 606-XIV виконавчий документ, прийнятий державним виконавцем до виконання, повертається до суду, який його видав, у разі відновлення судом строку для подання апеляційної скарги на рішення, за яким видано виконавчий документ, та прийняття такої апеляційної скарги до розгляду (крім виконавчих документів,що підлягають негайному виконанню). Виконавчий документ, прийнятий державним виконавцем до виконання, за яким стягувачем є держава, у випадках, передбачених частиною першою статті 47 цього Закону, повертається до органу, який пред`явив виконавчий документ до виконання. Про повернення виконавчого документа державний виконавець виносить постанову, яка затверджується начальником відділу, якому він безпосередньо підпорядкований. Копія постанови у триденний строк надсилається сторонам і може бути оскаржена в десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом.

Виходячи з системного аналізу норм права, слід дійти висновку, що відновлення судом строку для подання апеляційної скарги на рішення, за яким видано виконавчий документ, та прийняття такої апеляційної скарги до розгляду є підставою для повернення виконавчого документу до суду, який його видав.

Як стверджує державний виконавець у відзиві на скаргу, на адресу Ужгородського міського відділу Державної виконавчої служби ухвала колегії суддів апеляційного суду Закарпатської області від 04 травня 2016 року не надходила. Інших обставин, що спростовують доводи державного виконавця в ході судового розгляду не здобуто та суду не надано, а відтак слід дійти висновку, що виконавцю не було відомо про наявність ухвали колегії суддів апеляційного суду Закарпатської області від 04 травня 2016 року.

Виходячи з наявних матеріалів справи, суд вважає, що дії державного виконавця з примусового виконання виконавчого листа виданого 29.10.2015 року Ужгородським міськрайонним судом по справі № 308/4567/13-ц були вчинені в межах його повноважень , відповідно ЗУ «Про виконавче провадження» у редакції , яка діяла станом на момент виникнення спірних правовідносин, а тому на переконання суду відсутні правові підстави для визнання дій МВ ДВС по відкриттю виконавчого провадження за виконавчим документом виданого 29 жовтня 2015 року Ужгородським міськрайонним судом на підставі рішення від 21 березня 2013 року протиправними та скасування постанови про відкриття виконавчого провадження ВП № 52511191 від 03 жовтня 2016 року по примусовому виконанню виконавчого листа № 308/4567/13-ц, виданого 29 жовтня 2015 року Ужгородським міськрайонним судом на підставі рішення від 21 березня 2013 року та скасування всіх інших постанов ДВС, вчинені в межах спірного виконавчого провадження разом із заходами примусового впливу.

За таких обставин, суд відмовляє у задоволенні вимог заявника.

Відповідно до ч.1 ст.451 ЦПК України за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу.

Відповідно до ч.3 ст.451 ЦПК України- якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Згідно з вимогами ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено , що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 20.06.2004 у справі «Півень проти України» суд вказав, що право на судовий розгляд, гарантований ст. 6 Конвенції, захищає також виконання остаточних та обов`язкових судових рішень, які в країні, що поважає верховенство права, не можуть залишатися невиконаними, завдаючи при цьому шкоди одній зі сторін.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 20.07.2004 по справі «Шмалько проти України» (заява № 60750/00) зазначено, що для цілей ст. 6 Конвенції виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як невід`ємна частина «судового розгляду». У рішенні від 17.05.2005р. по справі «Чіжов проти України» (заява № 6962/02) Європейський суд з прав людини зазначив, що позитивним обов`язком держави є організація системи виконання рішень таким чином, щоб переконатися, що неналежне зволікання відсутнє та що система ефективна і законодавчо, і практично, а нездатність державних органів ужити необхідних заходів для виконання рішення позбавляє гарантії § 1 ст. 6 Конвенції. Затримка у виконанні рішення може бути виправдана за виняткових обставин. Але затримка не повинна бути такою, що позбавляє сутності право, яке захищається п. 1 ст. 6 Конвенції («Київ Головного проти Італії», заява № 22774/93, § 74, ЄСПЛ 1999-V).

Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України,№ 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Крім того, у відповідності до ст. 452 ЦПК України на органи державної виконавчої служби покладаються судові витрати пов`язані з розглядом справи.

Керуючись ст. ст. ст.ст. 2, 10, 76, 77-81, 89, 247, 260, 261, 354, 447, 450, 451 ЦПК України, ст.74 Закону України «Про виконавче провадження», cт. ст. 22, 23, 47 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року № 606-XIV, суд,-

У Х В А Л И В:

У задоволенні скарги Семере Антона Антоновича, стягувач АТ КБ «Приватбанк», на дії та рішення державного виконавця Ужгородського міського відділу Державної виконавчої служби Південно-західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) під час виконання судового рішення прийнятих у межах виконавчого провадження №52511191 - відмовити.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови с уду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Ухвала може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції шляхом подання апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня проголошення ухвали.

Учасник справи, якому повна ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом пятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Учасники справи:

Заявник боржник - ОСОБА_2 (місце проживання АДРЕСА_1 );

Стягувач - АТ КБ «Приватбанк» (місце знаходження вул. Грушевського, 1-д, м. Київ, 01001)

Заінтересована особа державний виконавець Ужгородського МВ ДВС ПЗМУМЮ (м. Івано-Франківськ) Кривка Н.А. (місце знаходження вул. Заньковецької ,10, м. Ужгород, 88005 )

Дата складання повного тексту ухвали 18.01.2021 року.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду К.К. Бенца