Провадження № 2/263/574/2021
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 січня 2021 р. Жовтневий районний суд м. Маріуполя Донецької області під головуванням судді Хараджа Н.В., за участю секретаря судового засідання Зарудній А.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Маріуполі цивільну справу за позовом адвоката Сінькової Юлії Костянтинівни, яка діє в інтересах ОСОБА_1 , до Управління міського майна Департаменту по роботі з активами Маріупольської міської ради про визнання права на приватизацію житлового приміщення,-

В С Т А Н О В И В:

Представник позивача звернулася до суду з вказаним позовом, уточненим під час судового розгляду, в обґрунтування якого зазначила, що 03.06.2019 року Виконавчим комітетом Маріупольської міської ради був виданий ордер на жиле приміщення №007814 на імя позивача, який отримав право на зайняття житлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 . У період з 31.07.1997 року по 01.09.1999 рік позивач мешкав разом з матір`ю за адресою: АДРЕСА_2 . З 01.09.1999 року по 04.06.2019 року позивач був зареєстрований та проживав за адресою: АДРЕСА_2 . Позивачем на підставі ордеру був оформлений особовий рахунок на квартиру АДРЕСА_3 . 15.08.2019 року позивач звернувся до відповідача з заявою про оформлення свідоцтва про право власності на квартиру, однак 28.11.2019 року отримав відповідь про неможливість оформити приватизацію через неповний пакет документів, а саме не надано документ щодо невикористання житлових чеків для приватизації державного житлового фонду за період з 31.07.1997 року по 01.09.1999 рік. У зв`язку з чим позивач вимушений звернутись до суду для захисту своїх прав.

Позивачка та її представник - адвокат до судового засідання не з`явились, надали заяви про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити.

Представник відповідача до судового засідання не з`явився, надав суду відзив на позовну заяву, відповідно до якого просив провести розгляд справи за відсутності представника відповідача та ухвалити рішення суду на розсуд суду відповідно до діючого законодавства.

Суд, дослідивши письмові матеріали справи, приходить до наступних висновків.

Встановлено, що згідно з ордером на житлове приміщення серії КО№ 007814 від 03.06.2019 року, виданого на підставі рішення виконавчого комітету Маріупольської міської ради № 123 від 17.04.2019 року, ОСОБА_1 була надана квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до особового рахунку № НОМЕР_1 квартиронаймачем за адресою: АДРЕСА_1 , є ОСОБА_1 з 04.06.2019 року.

15.08.2019 року ОСОБА_1 , звернувся до Управління міського майна Департаменту по роботі з активами Маріупольської міської ради з заявою № 6842 про оформлення свідоцтва про право власності на квартиру.

З відповіді Управління міського майна Департаменту по роботі з активами Маріупольської міської ради № 26.7.20-75780-26.7.1 від 28.11.2019 року ОСОБА_1 було відмовлено у оформленні свідоцтва про право власності н квартиру АДРЕСА_3 через ненадання документу, щодо невикористання житлових чеків для приватизації державного житлового фонду за період з 31.07.1997 року по 01.09.1999 рік.

Згідно зі свідоцтва про народження батьками позивача є ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про смерть останньою, актовий запис № 644.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 20.07.2011 року ОСОБА_2 було позбавлено батьківських прав відносно сина ОСОБА_1 .

Рішенням колегії Орджонікідзевської районної адміністрації № 217 від 23.08.2011 року ОСОБА_1 , надано статус дитини, позбавленої батьківського піклування.

Рішенням колегії Орджонікідзевської районної адміністрації № 311 від 26.10.2011 року призначено ОСОБА_4 піклувальником неповнолітнього ОСОБА_1 та закріплено за останнім право пільгового надання житлової площі по досягненню ним повноліття.

Відповідно до форми А, наданої головою ЖБК «Орджонікідзевський 147», з 11.10.1995 року ОСОБА_3 буда прописана за адресою: АДРЕСА_2 , як ОСОБА_5 11.10.1995 року ОСОБА_5 була виписана та прописана знову вже як ОСОБА_6 . 26.07.1996 року мати позивача була виписана як ОСОБА_6 та прописана як ОСОБА_7 того ж дня. ОСОБА_5 27.05.1997 року вийшла заміж за ОСОБА_2 та змінила прізвище на ОСОБА_8 . 01.09.1999 року ОСОБА_5 була виписана з квартири , а прописана як ОСОБА_8 у зв`язку зі зміною прізвища. 17.05.2011 року ОСОБА_3 було виписано з квартири у зв`язку зі смертю.

З відповіді ГУ ДМС України в Донецькій області вбачається, що відсутність відомостей щодо факту реєстрації/зняття з реєстрації місця проживання за період з 31.07.1997 року по 01.09.1999 рік стосовно ОСОБА_1 .

Згідно особового рахунку № НОМЕР_2 , квартиронаймачем за адресою: АДРЕСА_2 , є ОСОБА_9 , окрім якого у квартирі був зареєстрований ОСОБА_1 з 31.07.1997 року як онук.

З відповіді Відділу аналітичного забезпечення Департаменту адміністративних послуг Маріупольської міської ради від 29.12.2020 року вбачається, що ОСОБА_3 у період з 31.07.1997 по 01.09.1999 була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 .

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У пункті 21 рішення Європейського суду з прав людини від 30 червня 2006 року у справі «Федоренко проти України» зазначено, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, право власності може бути «існуючим майном» або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності.

У статті 41 Конституції України вказано, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до статті 47 Конституції України, кожен має право на житло. Складовими права на житло є забезпечення умов з приводу можливості кожного громадянина мати житло і гарантовану непорушність права користування житлом.

Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Правові основи приватизації житла, що знаходиться в державній власності, визначені у Законі України «Про приватизацію державного житлового фонду» (далі Закон № 2482-XXII).

Відповідно до статті 1 Закону № 2482-ХХІІ приватизація державного житлового фонду (далі - приватизація) - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т.ін.) державного житлового фонду на користь громадян України.

Державний житловий фонд - це житловий фонд місцевих Рад народних депутатів та житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, організацій, установ.

Приватизація є договором між державою та громадянином про безоплатну або частково оплатну передачу йому у власність квартири у якій він постійно проживає.

Аналіз зазначених норм дає підстави дійти висновку про те, що право на приватизацію житла мають лише особи, які фактично проживають у зазначеному приміщенні.

Як встановлено статтею 2 Закону № 2482-ХХІІ до об`єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати, житлові блоки (секції), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів (далі - квартири (будинки), які використовуються громадянами на умовах найму.

Не підлягають приватизації: квартири-музеї; квартири (будинки), житлові приміщення у гуртожитках, розташовані на територіях закритих військових поселень, підприємств, установ та організацій, природних та біосферних заповідників, національних парків, ботанічних садів, дендрологічних, зоологічних, регіональних ландшафтних парків, парків-пам`яток садово-паркового мистецтва, історико-культурних заповідників, музеїв; квартири (будинки), житлові приміщення у гуртожитках, що перебувають в аварійному стані (в яких неможливо забезпечити безпечне проживання людей); квартири (кімнати, будинки), віднесені у встановленому порядку до числа службових, а також квартири (будинки), житлові приміщення у гуртожитках, розташовані в зоні безумовного (обов`язкового) відселення, забрудненій внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС.

Статтею 346 ЦК України установлено, що фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності.

Відповідно до ст. 8 вказаного Закону приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд.

Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина.

Підготовку та оформлення документів про передачу у власність громадян квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках може бути покладено на спеціально створювані органи приватизації (агентства, бюро, інші підприємства).

Згідно з ч. 10 ст. 8 Закону № 2482-ХХІІ органи приватизації, органи місцевого самоврядування не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках у приватизації займаного ними житла, крім випадків, передбачених законом.

У п. 3.3 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України № 15-рп/2010 від 10 червня 2010 року (справа про безоплатну приватизацію житла) зазначено, що «приватизація державного житлового фонду згідно з Законом відбувається шляхом використання всіма громадянами України приватизаційних житлових чеків. Громадянам надано право змінити цільове використання цих чеків, а тому вони можуть бути використані також для приватизації частки майна державних підприємств, земельного фонду… Зазначене положення Закону дає підстави для висновку, що приватизація державного житлового фонду не є обов`язком громадян України, а є їх правом, яке повинне реалізовуватися ними на власний розсуд, на умовах, у порядку та спосіб, встановлених законом. Системний аналіз положень Закону та ЖК України дає підстави для висновку, що право громадянина України на приватизацію державного житлового фонду вважається реалізованим один раз у повному обсязі, якщо він повністю використав житловий чек та у його власність передано загальну площу житла, що не перевищує встановлену санітарну норму і відповідно, номінальну вартість житлового чека, незалежно від того, відповідає ця площа одній квартирі (будинку) чи кільком. Таким чином тільки повне використання житлових чеків є фактом реалізації один раз права на безоплатну приватизацію житла, передбаченого п. 5 ст. 5 Закону».

Отже, право на приватизацію квартири, яка належить до державного житлового фонду, мають особи, які постійно проживають у цій квартирі. Для отримання права власності на житло особа повинна звернутися до відповідного органу приватизації з належно оформленою заявою, яка підлягає розгляду вказаним органом у строк, передбачений чинним законодавством.

При зверненні позивача з заявою про приватизацію житлового приміщення у будинку, Департамент зазначив недоліком, відсутність документу, що підтверджує невикористання житлових чеків для приватизації державного житлового фонду за період з 31.07.1997 року по 01.09.1999 рік.

Разом з тим, суд вважає таку вимогу органу приватизації про надання позивачем відомостей про те, що раніше вона не використала своє право на приватизацію, безпідставною, оскільки встановлення цієї обставини має відноситись до виключної компетенції держави, яка, виконуючи функції з владного регулювання усіх без винятку суспільних правовідносин, зобов`язана мати власний, самодостатній і незалежний механізм з отримання такої інформації, не покладаючи цей тягар на громадян.

Крім того, відповідно до п. 18 Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженого Наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України 16.12.2009 року № 396, на яке у своєму листі від 05.03.2019 року посилається відповідач, громадянин подає до органів приватизації такі документи, серед іншого, копії документів, що посвідчують особу та підтверджують громадянство України, громадянина, який подає заяву, та всіх членів його сім`ї (для осіб, які не досягли 14 років, копії свідоцтв про народження), які проживають разом з ним; довідки про реєстрацію місця проживання громадянина, який подає заяву, та всіх членів його сім`ї, зареєстрованих у квартирі (будинку), жилому приміщенні в гуртожитку, кімнаті у комунальній квартирі. Вказаний пункт не містить вимог надання копії всіх сторінок паспорту, що містять інформацію про реєстрацію місця проживання, та завірені належним чином у присутності відповідального адміністратора Центру надання адміністративних послуг в час подачі документів з обов`язковим пред`явленням оригіналу документу, як це зазначено у листі відповідача від 05.03.2019 року із посиланням на вимоги пункту 18 вказаного Положення (а.с. 23).

Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, про задоволення позову та визнання за ОСОБА_1 право на приватизацію квартири АДРЕСА_3

Керуючись ст.ст.4, 5, 13, 76-81, 141, 263, 265, 268 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В:

Позов адвоката Сінькової Юлії Костянтинівни, яка діє в інтересах ОСОБА_1 , до Управління міського майна Департаменту по роботі з активами Маріупольської міської ради про визнання права на приватизацію житлового приміщення, задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , право на приватизацію квартири АДРЕСА_3 .

На рішення може бути подана апеляція до Донецького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення. Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: Н.В. Хараджа