Справа № 200/7837/18
Провадження № 2/932/3100/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 жовтня 2021 року м.Дніпро

Бабушкінський районний суд м. Дніпропетровська

у складі: головуючого-судді: Цитульського В.І.,

за участю секретаря: Мудраченко Д.О.,

позивача: ОСОБА_1 ,

представника відповідача: ОСОБА_2

розглянувши у судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про витребування майна з чужого незаконного володіння та визнання права власності, -

ВСТАНОВИВ:

позивач звернувся до суду із позовом у якому просить витребувати із чужого, незаконного володіння ОСОБА_5 в користь ОСОБА_1 55/100 частин будинку та 55/100 частин земельної ділянки, кадастровий номер :02:376:0070, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

Узагальнені доводи учасників справи.

В обґрунтування позову позивач вказує, що на підставі договору дарування від 09.10.2009 позивач набула у власність 55/100 частин домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 . Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 31.10.2017 вказаний договір було визнано недійсним, право власності визнано за ОСОБА_3 . На підставі договору дарування від 05.12.2017 №1280 право власності на домоволодіння перейшло до ОСОБА_4 , а на підставі договорів дарування від 13.12.2017 №1988 та від 13.12.2017 №1991 до ОСОБА_5 . Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 05.04.2018 вказане заочне рішення цього ж суду скасовано. Оскільки майно вибуло із її володіння поза її волею, вбачає наявність підстав для витребування майна від останнього набувача в свою користь. Вказує, що право власності на відповідну частину земельної ділянки перейшло до позивача при набутті у власність будинку.

Відповідачі правом на подання відзиву не скористались.

В судовому засіданні позивач позов підтримала, надала пояснення аналогічні змісту позовної заяви.

Представник відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_2 заперечив проти позову в частині витребування земельної ділянки. Зокрема вказує, що право власності на земельну ділянку позивач не мала, а тому не можна її витребувати в користь позивача.

Обставини, встановлені судом.

Між ОСОБА_6 , як дарувальником та ОСОБА_1 , як обдарованим укладено договір дарування від 09.10.2019, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кулінічем А.С., реєстровий номер 598.

Предметом договору визначено 55/100 частин домоволодіння номер АДРЕСА_1 (п.1 договору).

За п.2 договору, на земельній ділянці площею 583 кв.м. розташовані: А-2 житловий будинок житловою площею 189,9 кв.м., загальною площею 362,3 кв.м.; Б гараж; 1-9 споруди.

Як вбачається із відомостей з Реєстру прав власності на нерухоме майно в реєстрі міститься запис: реєстраційний номер 1991517; тип майна домоволодіння, загальна площа 362,3, житлова площа 198,9 кв.м., площа земельної ділянки 853, загальна вартість домоволодіння 888 779 грн. У технічному описі майна вказано як правовстановлюючий документ на будинок рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська так і державний акт на право власності на земельну ділянку. 45/100 частин такого домоволодіння, 24.07.2003 зареєстровано за ОСОБА_7 , 55/100 за ОСОБА_1 на підставі вказаного вище договору.

Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 31.10.2017 у справі №202/168/17 визнано недійсним договір дарування 55/100 частини домоволодіння, який був укладений 09.10.2009, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кулініч А.С., зареєстрованмй в реєстрі за №598; припинено за ОСОБА_1 право власності на 55/100 частини домоволодіння та повернуто сторони у первісний стан та зобов`язано їх повернути одна одній все одержане на виконання цього договору; визнано за ОСОБА_3 право власності на 55/100 частину домоволодіння; скасовано державний акт на право власності на земельну ділянку, виданий 31.05.2006 на ім`я ОСОБА_6 , на земельну ділянку площею 0,0853 га кадастровий номер :02:376:0070 та визнано право власності на земельну ділянку за ОСОБА_3 .

Ухвалою цього ж суду від 05.04.2018 заочне рішення скасовано, а ухвалою суду від 29.06.2021 позов та зустрічний позов у справі №202/168/17 залишено без розгляду.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 15.09.2021 апеляційну скаргу ОСОБА_6 на ухвалу про залишення позову без розгляду залишено без руху, на виконання якої апелянтом подано заяву про усунення недоліків. На момент вирішення даної справи доказів відкриття апеляційного провадження не надано.

Як вбачається із Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, право власності на 55/100 земельної ділянки по АДРЕСА_1 на підставі заочного рішення було зареєстровано за ОСОБА_3 05.12.2017 та на підставі договору купівлі-продажу від 15.12.2017, номер 2003 за ОСОБА_5 .

Право власності на будинок за цією адресою: на підставі заочного рішення було зареєстровано за ОСОБА_3 05.12.2017, на підставі договору дарування від 05.12.2017, номер 1280 за ОСОБА_4 , на підставі договорів дарування від 13.12.2017, на 5/100 та 50/100 частин, за ОСОБА_5 .

На земельну ділянку по АДРЕСА_1 , кадастровий номер :02:376:0070 оформлено державний акт від 31.05.2006, де співвласниками вказано ОСОБА_8 та ОСОБА_7 .

Законодавство та висновки Верховного Суду, що застосовані судом.

Згідно приписів п.6 ч.1 ст.3 ЦК України однією із загальних засад цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Відповідно до висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 17.12.2014, власник майна може витребувати належне йому майно від будь-якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними. При цьому норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке в подальшому відчужене набувачем третій особі, оскільки надає право повернення майна лише стороні правочину, який визнано недійсним. Захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України.

За змістом статті 388 ЦК України майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але надалі скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею. Саме такий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24.06.2015.

Цей висновок також був неодноразово підтриманий і Великою Палатою Верховного Суду, зокрема у постановах від 05.12.2018, від 15.05.2019 у справі №522/7636/14.

У відповідності до ст.381 ЦК України садибою є земельна ділянка разом з розташованими на ній житловим будинком, господарсько-побутовими будівлями, наземними і підземними комунікаціями, багаторічними насадженнями. У разі відчуження житлового будинку вважається, що відчужується вся садиба, якщо інше не встановлено договором або законом.

У Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженої заступником Міністра комунального господарства Української РСР містився такий термін як садиба, під яким розуміється два і більш будинків з приналежними до них надвірними будівлями (чи без таких), що розташовані на одній земельній ділянці під одним порядковим номером по вулиці, провулку, площі.

У відповідності до ст.377 ЦК України, норми якої кореспондуються із нормами ст.120 Земельного кодексу України (в редакції на час укладення договору від 09.10.2019), до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Розмір та кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв`язку з переходом права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, є істотними умовами договору, який передбачає набуття права власності на ці об`єкти (крім багатоквартирних будинків та об`єктів державної власності, що підлягають продажу шляхом приватизації).

У відповідності до п.6.27 постанови Великої Палати Верховного Суду у справі №689/26/17 від 16.06.2020, при відсутності окремої цивільно-правової угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на об`єкт нерухомості, як і у справі, яка переглядається, слід враховувати те, що зазначена норма закріплює загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості, спорудженого на земельній ділянці, з такою ділянкою (принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди). За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебувало у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачався роздільний механізм правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникали при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, споруджену на земельній ділянці, та правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на вказану нерухомість. Враховуючи принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди, слід зробити висновок, що земельна ділянка слідує за нерухомим майном, яке придбаває особа, якщо інший спосіб переходу прав на земельну ділянку не визначено умовами договору чи приписами законодавства.

Висновки суду.

Правомірність набуття права власності позивачки на майно презюмується згідно ст.204, 328 ЦК України. Судову справу №202/168/17 суд не враховує, оскільки позови у такій справі на час розгляду даної справи залишено без розгляду.

Оскільки майно вибуло з володіння позивача на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але надалі скасованого, то воно вважається таким, що вибуло з володіння позивача поза його волею, а відповідно наявні підстави для його витребування від останнього набувача, що є належним способом захисту порушених прав власника віндикацією.

Щодо земельної ділянки, то на переконання суду позивачка набула право власності на домоволодіння, яке включає як житловий будинок так і земельну ділянку. Це вбачається із договору дарування від 09.10.2019 та із запису в Реєстрі прав власності на нерухоме майно в якому за єдиним реєстраційним номером 1991517 вказано домоволодіння із зазначенням земельної ділянки та із зазначенням у технічному описі майна як правовстановлюючого документу на будинок так і державного акту на право власності на земельну ділянку.

При цьому чітко вбачається реєстрацію права власності на 55/100 такого домоволодіння за позивачкою.

Крім того, враховуючи принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, враховуючи належність частини земельної ділянки попередньому власнику (до позивача), можна стверджувати, що земельна ділянка перейшла у власність позивача навіть при купівлі нею окремо житлового будинку.

Позивачка просить одночасно задовільнити віндикаційну вимогу (ст.388 ЦК України) та визначати право власності на майно (ст.392 ЦК України).

Такі способи захисту є відмінними та самостійними і не можуть бути застосовані одночасно.

За даних відносин належним способом захисту є саме віндикаційний позов, який суд задовольняє.

Керуючись ст.ст.12, 81, 133, 141, 258, 259, 263-268 ЦПК України, суд -

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 задовільнити частково.

Витребувати із чужого, незаконного володіння ОСОБА_5 в користь ОСОБА_1 55/100 частин будинку та 55/100 частин земельної ділянки, кадастровий номер :02:376:0070, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

В частині позовних вимог про визнання права власності на майно в задовленні відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Пунктом 15.5 Перехідних положень ЦПК України передбачено, що до визначення Положенням про Єдину судову інформаційно-телекомунікаційну систему та/або положеннями, що визначають порядок функціонування її окремих підсистем (модулів), апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Повний текст рішення суду складено та проголошено 29.10.2021.

Суддя В.І.Цитульський