Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11.01.2021 Справа №607/19609/20

місто Тернопіль

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі:

головуючого судді Герчаківської О. Я.,

з участю секретаря судового засідання Гнатенко І. В.,

представника відповідача Качор В. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Тернополі у порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, Головного управління Національної поліції в Тернопільській області про відшкодування моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державної казначейської служби України (далі - ДКС України), Головного управління Національної поліції в Тернопільській області (далі - ГУНП в ТО) про відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що постановою про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі від 14 березня 2020 року Серія БАА № 755303, винесеної поліцейським СРПП ТРВП ТВП ГУНП в Тернопільській області Бойком Д. І., ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 9 ст. 133-1 КУпАП (14 березня 2020 року о 14 год. 30 хв. на автодорозі обхід м. Тернополя водій, керуючи ТЗ, будучи водієм таксі 549, не пройшов передрейсовий медичний огляд та передрейсового технічного контролю ТЗ, чим порушив ЗУ «Про дорожній рух») та накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 510, 00 грн. Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 21 вересня 2020 у справі № 607/13502/20 скасовано постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі від 14 березня 2020 року Серія БАА № 755303, якою ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 9 ст. 133-1 КУпАП та закрито провадження у справі. Позивач вважає, що закриття справи про адміністративне правопорушення через відсутність його складу свідчить про те, що його притягнуто до адміністративної відповідальності незаконно, у зв`язку з чим йому завдана моральна шкода, яка полягає у душевних стражданнях, яких він зазнав через протиправну поведінку щодо нього; у приниженні його честі та гідності. Беручи до уваги чинники, які враховуються під час визначення розміру відшкодування моральної шкоди, а саме обставини справи, характер, обсяг, тривалість та наслідки заподіяних позивачу моральних страждань, взявши до уваги засади розумності, виваженості й справедливості, ОСОБА_1 просить стягнути з держави України через Державну казначейську службу України відшкодування моральної шкоди у розмірі 3 000, 00 грн, а також витрати на професійну правничу допомогу.

Ухвалою судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 16 листопада 2020 року відкрито провадження у справі. Постановлено проводити розгляд справи за правилами загального позовного провадження.

10 грудня 2020 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву від представника ГУНП в ТО, в якому він просить відмовити в задоволенні позову через його безпідставність. Покликається на те, що всупереч вимогам ст. ст. 12, 81 ЦПК України позивач не надав переконливих доказів, які б свідчили про наявність у нього моральної шкоди, протиправність дій заподіювача та причинно-наслідковий зв`язок між діями органу поліції та завданою йому шкодою, неправомірність дій працівників поліції, якими йому було завдано моральну шкоду, що призвела до страждань внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, погіршення здоров`я, інших негативних наслідків морального характеру. Ним не надано чіткого розрахунку розміру моральної шкоди в сумі 3000 грн. та не аргументовано чому саме таку суму просить відшкодувати, не доведено та не додано розрахунку заподіяння йому моральних або фізичних страждань чи втрат немайнового характеру, не надано будь-яких доказів необхідності застосування додаткових зусиль для нормалізації життєвих зв`язків і відновлення стосунків з оточуючими людьми, погіршення його стану здоров`я в зв`язку із наведеними подіями. Також представник відповідача звертає увагу на неспіврозмірності негативних наслідків для позивача у вигляді штрафу у розмірі 510 грн. та заявленої ним суми відшкодування моральної шкоди в розмірі 3000 грн. Отже, реалізація позивачем свого процесуального права на оскарження рішень, дій та бездіяльності працівника поліції в межах адміністративного проваджень не є підставою для відшкодування моральної шкоди, оскільки не є порушенням прав позивача, а сам факт скасування постанови про накладення на позивача адміністративного стягнення не є доказом заподіяння йому моральної шкоди та підставою для стягнення моральної шкоди.

17 грудня 2020 року представник відповідача ДКС України подала до суду відзив на позовну заяв, де зазначив, що наявні матеріали справи не містять доказів того, що в межах життєвих та ділових зв`язків позивача відбулися зміни, пов`язані зі зміною щодо нього усталеної суспільної, соціальної та ділової оцінки, зниженням ділової активності та зменшенням соціальних контактів. Вважає, що ОСОБА_1 не доведено належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами наявність усіх елементів складу правопорушення для застосування такої міри відповідальності, як відшкодування шкоди, у тому числі і моральної, а тому позовні вимоги в цій справі не підлягають задоволенню. Крім цього, ДКС України жодних прав та інтересів позивача не порушувало, не вступало у правовідносини з ним і жодної шкоди позивачу.

Ухвалою судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 17 грудня 2020 року закрито підготовче провадження та призначено справу № 607/19609/20 до судового розгляду.

01 грудня 2020 року адвокат Башуцький І. Я. подав до суду заяву, в якій просив розглядати справу за відсутності позивача та його представника, позов підтримують. Проти заочного розгляду справи не заперечують.

Представник відповідача ГУНП в ТО в судове засідання призначене на 09 год. 30 хв. 11 січня 2021 року не з`явився, про причини своєї неявки суд не повідомив, однак належним чином повідомлений про час, дату та місце судового засідання, а тому на підставі п. 1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України суд продовжив розгляд справи за відсутності вказаного учасника.

Представник відповідача ДКС України в судовому засіданні позовних вимог не визнала з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву. Просила відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

Суд, заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши та оцінивши надані матеріали, встановив наступні обставини.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 21 вересня 2020 року у справі № 607/13502/20 скасовано постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване в автоматичному режимі серії БАА № 755303 від 14 березня 2020 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 9 ст. 133-1 КУпАП із накладенням адміністративного стягнення у вигляді штрафу в розмірі 510 грн., провадження у справі закрито.

З мотивувальної частини ухваленого судом рішення слідує, що наявні у справі докази, зокрема, постанова, не дає суду достатніх підстав зробити висновок про те, що позивач вчинив правопорушення, передбачене ч. 9 ст. 133-11 КУпАП, в даному випадку до постанови не були долучені докази на підтвердження викладених в ній обставин притягнення ОСОБА_1 до адміністативної відповідальності.

Положеннями ст. 82 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Проаналізувавши надані докази, суд приходить до переконання, що до правовідносин, які виникли між сторонами підлягають застосуванню наступні норми матеріального права.

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими способами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень встановлено ст. 56 Конституції України.

Положеннями ст.ст. 16, 23 ЦК України визначено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені ст. 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У пунктах 5.6 і 5.7 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року в справі № 920/715/17 (провадження № 12-199гс18) зазначено, що «шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 ЦК України)».

Таким чином, спірні правовідносини регулюються ст. 1174 ЦК України, що передбачає відшкодування шкоди, завданої посадовою або службовою особою органу державної влади.

Відповідно до цієї норми обов`язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу Україна.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України № 6-440цс16 від 25 травня 2016 року.

У пункті 32 постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 вересня 2019 року в справі № 916/1423/17 (провадження № 12-208гс18) вказано, що «застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування».

Згідно ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода, зокрема, може полягати у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Отже, моральну шкоду розуміють як втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 01 вересня 2020 року в справі № 216/3521/16-ц (провадження № 14-714цс19) зроблено висновок, що виходячи з положень статей 16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення - право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства.

За загальним правилом, підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди завданої особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади при здійсненні своїх повноважень виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою.

Застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.

Статтею 12 ЦПК України встановлено принцип змагальності сторін в цивільному процесі, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, прямо встановлених Законом. При цьому сторона самостійно несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Обов`язок доведення своєї позиції за допомогою належних та допустимих доказів міститься і в ст. 81 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких умов суд може приймати та покладати в основу рішення по справі лише ті обставини, які були доведені сторонами. При цьому сторона сама визначає обсяг та достатність доказів, що надає до суду, а витребування таких доказів судом самостійно без наявності передбачених законом підстав у чітко визначених випадках було б порушення принципу змагальності сторін в судовому процесі, що є неприпустимим.

Згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Зокрема обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (ст. 82 ЦПК України).

Зміст права на справедливий суд, в силу п. 1 ст. 6 Конвенції з прав людини та основоположних свобод, полягає у праві кожного на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим Законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

На думку суду, таке право особи не було порушено. Позивач мав можливість і скористався встановленими законом процедурами доведення своєї позиції при розгляді адміністративної справи №607/13502/20. Суд надав оцінку прийнятому рішенню та скусував його. Скасування оскаржуваної ОСОБА_1 постанови та закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення, є, на думку суду, достатньою моральною сатисфакцією у даній ситуації. Ніякі заходи примусу зі сторони держави до позивача не застосовувались.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Позивач не надав суду жодних належних та допустимих доказів завдання йому моральної шкоди. Як сам факт завдання особі моральних страждань, так і розмір відшкодування за них, підлягає доказуванню за допомогою відповідних доказів. Скасування постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі від 14 березня 2020 року Серія БАА № 755303, якою ОСОБА_1 було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 9 ст. 133-1 КУпАП та закриття справи про адміністративне правопорушення не тягне обов`язковий наслідок цивільно-правового характеру і не може бути доказом того, що дії та бездіяльність відповідача заподіяли позивачу моральної шкоди. Наявні матеріали справи не містять доказів того, що стан здоров`я ОСОБА_1 погіршився і знаходяться в будь-якому причинно-наслідковому зв`язку з діями посадової особи ГУНП в ТО, як і того, що в межах життєвих та ділових зв`язків позивача відбулися зміни, пов`язані зі зміною щодо нього усталеної суспільної, соціальної та ділової оцінки, зниженням ділової активності та зменшенням соціальних контактів.

Зазначений висновок щодо застосування норм права, який згідно вимог ст. 263 ЦПК України, повинні застосовувати суди, викладений у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 жовтня 2020 року у справі № 312/262/18, провадження № 61-14401св19.

З врахуванням вищенаведеного суд приходить до переконання, що позовні вимоги ОСОБА_1 до ДКС України, ГУНП в ТО про відшкодування моральної шкоди до задоволення не підлягають у зв`язку з їх недоведеністю. Позивачем не доведено належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами наявність усіх елементів складу правопорушення для застосування такої міри деліктної відповідальності, як відшкодування моральної шкоди.

Щодо позовної вимоги про стягнення понесених витрат на правову допомогу.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами (ч. 2 ст. 137 ЦПК). Витрати на професійну правничу допомогу покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. (ч. 2 ст. 141 ЦПК).

Відтак, у задоволенні позовних вимог про стягнення витрат на правничу допомогу слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 4, 7, 12, 13, 81, 89, 244, 263, 268, 273 ЦПК України суд,

у х в а л и в:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, Головного управління Національної поліції в Тернопільській області про відшкодування моральної шкоди - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційної скарги не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Тернопільського апеляційного суду або через Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області.

Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 Цивільного процесуального кодексу України.

Позивач: ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 , адреса місця проживання: АДРЕСА_1 .

Відповідач 1: Державна казначейська служба України, , місцезнаходження: вул. Бастіонна, буд. 6, м. Київ, 01601;

Відповідач 2: Головне управління Національної поліції в Тернопільській області, , місцезнаходження: вул. Валова, буд. 11, м. Тернопіль, 46001.

Повний текст рішення суду складено 15 січня 2021 року.

Головуючий суддяО. Я. Герчаківська