Номер провадження: 22-ц/813/6559/21
Головуючий у першій інстанції Бондар В. Я.
Доповідач Заїкін А. П.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.11.2021 року м. Одеса

Єдиний унікальний номер судової справи: 522/20487/20

Номер апеляційного провадження: 22-ц/813/6559/21

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

- головуючого судді Заїкіна А.П. (суддя-доповідач),

- суддів: - Князюка О.В., Таварткіладзе О.М.,

учасники справи:

- позивач ОСОБА_1 ,

- відповідачі 1) Перший Приморський відділ державної виконавчої служби у м. Одеси Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеси), 2) Державна казначейська служба України, 3) Головне управління Державної казначейської служби України в Одеській області,

розглянув у передбаченому ст. 369 ЦПК України порядку цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Першого Приморського відділу державної виконавчої служби у м. Одеси Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеси), Державної казначейської служби України, Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої неправомірними діями, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 та апеляційною скаргою Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області на рішення Приморського районного суду м. Одеси, ухвалене у складі судді Бондар В. Я. 27 січня 2021 року, повний текст рішення складений 01 лютого 2021 року,

встановив:

2. Описова частина

2.1 Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з вищезазначеним позовом, в якому просить стягнути з держави за рахунок коштів Державного бюджету України на його користь компенсацію на відшкодування майнової шкоди у розмірі 20 671 гривень та моральної шкоди у розмірі 5 000 гривень шляхом списання цих коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України для відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, їх посадових і службових осіб.

ОСОБА_1 обґрунтовує свої позовні вимоги тим, що згідно рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 16.05.2017 з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь позивача стягнуто в солідарному порядку матеріальну шкоду, завдану вчиненням кримінального правопорушення у розмірі 42 835 грн. та судові витрати у сумі - 780 грн.. 30.05.2017 року судом першої інстанції видано виконавчий лист на примусове виконання вищевказаного рішення суду.

Державний виконавець Першого Приморського відділу державної виконавчої служби у м. Одеси Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеси) неодноразово відмовляв у відкритті виконавчого провадження за вказаним виконавчим листом. Також, Начальник Відділу ДВС повернув вказаний виконавчий лист без прийняття його до виконання.

Вказані дії державного виконавця були оскаржені позивачем до суду. За результатами розгляду його скарги дії як державного виконавця, так і начальника відділу ДВС визнані незаконними.

Таким чином, рішення суду залишається невиконаним понад три роки. Позивач розрахував матеріальну шкоду як 3% річних від суми нестягнутих коштів у розмірі 43 615 грн. за період невиконання рішення - три роки вісім місяців та інфляційні нарахування від суми нестягнутих коштів у розмірі 43 615 грн. за період - з травня 2017 року по листопад 2020 року (а. с. 1 - 5).

2.2 Позиція відповідачів в суді першої інстанції

У відзиві на позовну заяву Перший Приморський відділ державної виконавчої служби у м. Одеси Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеси) просить відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 ..

Відзив обґрунтований тим, що виконавче провадження відносно боржника ОСОБА_2 відкрито - 08.06.2017 року, а відносно боржника ОСОБА_3 30.07.2019 року, та по ним проводяться відповідні виконавчі дії. Відмови у відкритті виконавчого провадження відносно боржника ОСОБА_3 викликані тим, що останній не зареєстрований у Приморському районі м. Одеси, а майно, яке було арештоване на стадії судового розгляду для забезпечення вимог ОСОБА_1 , боржнику не належить (а. с. 16 - 21).

Головне управління Державної казначейської служби України в Одеській області у відзиві на позовну заяву просить відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 ..

Відзив мотивований тим, що позивач посилається на спричинення йому шкоди діями Першого Приморського ДВС ПМУ МЮ, а не Державної казначейської служби. Державна казначейська служба України не уособлює собою Державний бюджет України, а є окремою юридичною особою. Також, представник вказує на помилковість посилання позивача на ст. 1174 ЦК України. Стягнення з державного бюджету коштів за правовідносинами, що виникли між позивачем та боржниками фізичними особами суперечить чинному законодавству (а. с. 24 - 30).

Державна казначейська служба України у відзиві на позовну заяву просить відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

Відзив обґрунтований тим, що позивач посилається на спричинення йому шкоди діями Першого Приморського ДВС ПМУ МЮ, а не Державної казначейської служби. Державна казначейська служба України не уособлює собою Державний бюджет України, а є окремою юридичною особою. Помилковими є посилання позивача на ст. 1174 ЦК України. Стягнення з державного бюджету коштів за правовідносинами, що виникли між позивачем та боржниками фізичними особами суперечить чинному законодавству (а. с. 34 - 40).

2.3 Короткий зміст рішення суду першої інстанції, мотивування його висновків

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 27 січня 2021 року вищевказану позовну заяву ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з Державного бюджету України, шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 завдану моральну шкоду у розмірі - 2 000 гривень.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що розмір збитків, які позивач просить стягнути з відповідача, є сумою, що підлягає стягненню в порядку примусового виконання судових рішень, ухвалених на його користь. Таким чином, ці кошти не є майновою шкодою, яка підлягає відшкодуванню на підставі статей 1173, 1174 ЦК України.

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 26.07.2019 року у справі №523/11532/18 визнано неправомірною бездіяльність державного виконавця, пов`язану з невиконанням ухвали Суворовського райсуду м. Одеси від 02.03.2018р.. Визнано незаконним повідомлення державного виконавця про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання від 17.04.2018р.. Зобов`язано державного виконавця усунути порушення права шляхом вчинення дій, встановлених ч. 5 ст. 26 Закону України « Про виконавче провадження» від 30.07.2018 р..

Судовими рішеннями встановлена бездіяльність посадових осіб державної виконавчої служби в процесі виконання судових рішень про стягнення коштів. Тому, суд першої інстанції прийшов до висновку, що наявні усі складові цивільно-правової відповідальності, які є підставою для часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_1 в частині відшкодування моральної шкоди.

Ураховуючи тривалість вимушених змін у житті позивача, глибину душевних страждань, яких зазнав ОСОБА_1 внаслідок неналежного примусового виконання судового рішення про стягнення з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на його користь грошових коштів в розмірі 42 835,00 грн. та з урахуванням вимог розумності і справедливості суд вважав, що на користь позивача із Державного бюджету України підлягає стягненню відшкодування моральної шкоди у розмірі 2 000 грн. (а. с. 51 - 57).

2.4 Короткий зміст вимог апеляційної скарги ОСОБА_1

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Приморського районного суду м. Одеси від 27 січня 2021 року в частині відмови у відшкодуванні матеріальної шкоди. Ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким задовольнити ці позивні вимоги.

2.5 Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що рішення ухвалено в оскарженій частині при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, невідповідності висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, з порушенням норм процесуального права, неправильному застосуванні норм матеріального права.

Апелянт вказує на те, що: 1) судом першої інстанції не встановлено факту порушеного права власності; 2) суд першої інстанції не забезпечив захисту майнового права, порушеного протиправними діями службових осіб державного органу; 3) на момент ухвалення оскаржуваного рішення, рішення Суворовського районного суду від 16.05.2017 року залишається невиконаним (а. с. 59 - 63).

2.6 Короткий зміст вимог апеляційної скарги Державної казначейської служби України

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 , діюча від імені Державної казначейської служби України, просить скасувати рішення Приморського районного суду м. Одеси від 27 січня 2021 року в частині задоволення позовних вимог про стягнення відшкодування моральної шкоди у розмірі - 2000 гривень. Ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні вказаних позовних вимог ОСОБА_1 ..

2.7 Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що рішення в оскарженій частині ухвалено при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, невідповідності висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, з порушенням норм процесуального права, неправильному застосуванні норм матеріального права.

Апелянт вказує на те, що: 1) ДКС України є самостійною юридичною особою, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів та не уособлює Державу Україна, не відповідає особисто за її зобов`язаннями; 2) позивачем було не належним чином сформульовано порядок відшкодовування йому шкоди, а судом першої інстанції помилково обрано такий спосіб задоволення позовної заяви; 3) ОСОБА_1 не надав до суду доказів на підтвердження того, що по відношенню до нього був здійснений фізичний чи психічних вплив; 4) ОСОБА_1 не доведено причинно-наслідкового зв`язку між діями посадових осіб Першого Приморського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) та фізичними і моральними стражданнями, на які він посилається (а. с. 70 - 75).

2.8 Позиція інших учасників справи в апеляційному суді

У відзиві на апеляційну скаргу Перший Приморський відділ державної виконавчої служби у м. Одеси Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеси) просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Перший Приморський відділ державної виконавчої служби у м. Одеси Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеси) вказує на те, що невиконання рішення суду не може напряму ототожнюватись із завданою позивачеві майновою шкодою, оскільки остаточно не втрачена можливість стягнення грошових коштів з боржника (а. с. 88 - 93).

У відзиві на апеляційну скаргу Головне управління Державної казначейської служби України в Одеській області просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Головне управління Державної казначейської служби України в Одеській області зазначає, що ОСОБА_1 не доведено причинно-наслідкового зв`язку між діями посадових осіб Першого Приморського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) та фізичними і моральними стражданнями, на які він посилається (а. с. 97 - 101).

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить апеляційну скаргу Державної казначейської служби України залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції в частині стягнення моральної шкоди залишити без змін.

ОСОБА_1 вказує на те, що судовими рішеннями встановлена бездіяльність посадових осіб державної виконавчої служби в процесі виконання судових рішень про стягнення коштів. Тому, відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України позивач звільнений від доказування цієї обставини (а. с. 116 - 117).

2.9 Рух справи в суді апеляційної інстанції

11.02.2021 року протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями, суддею-доповідачем було обрано суддю Ващенко Л.Г..

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 15.02.2021 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скарго ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 27 січня 2021 року.

25.02.2021 року на адресу Одеського апеляційного суду надійшла апеляційна скарга Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 27.01.2021 року.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 16.03.2021 року справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 19.03.2021 року апеляційну скаргу представника Державної казначейської служби України на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 27 січня 2021 року залишено без руху.

22.03.2021 року від Першого Приморського відділу державної виконавчої служби у м. Одеси Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеси) надійшов відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 (а. с. 88 - 93).

09.04.2021 року від Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області надійшов відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 (а. с. 97 - 101).

На виконання вимог ухвали про залишення апеляційної скарги без руху апелянтом подано до суду заяву, якою усунуто зазначені в ухвалі недоліки.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 23.04.2021 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою представника Державної казначейської служби України на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 27 січня 2021 року.

20.05.2021 року від ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу Державної казначейської служби України (а. с. 116 - 117).

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 27.05.2021 року справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Згідно Рішення Вищої ради правосуддя від 20.07.2021 року №1612/0/15-21 суддю ОСОБА_5 звільнено з посади судді Одеського апеляційного суду у зв`язку з виходом у відставку.

На підставі цього, керуючись Положенням про АСДС, було здійснено повторний автоматизований розподіл.

Матеріали цивільної справи передано до канцелярії Одеського апеляційного суду та відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09.08.2021 року визначено склад колегії суддів: - головуючий суддя - Заїкін А.П.; - судді - Колесніков Г.Я., Сєвєрова Є.С..

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 11.08.2021 року вказану цивільну справу було прийнято до провадження судді-доповідача Заїкіна А.П..

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 09.11.2021 року закінчено підготовку справи до апеляційного розгляду в апеляційній інстанції.

Згідно із ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи (їх виклик). У такому випадку судове засідання не проводиться.

Пунктом 1 ч. 4, п. 3 ч. 6 ст. 19 ЦПК України передбачено, що спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ.

Для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи про стягнення аліментів.

Відповідно п. 1 ч. 1, ч. ч. 2, 4 ст. 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.

У порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.

В порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: 1) що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя; 2) щодо спадкування; 3) щодо приватизації державного житлового фонду; 4) щодо визнання необґрунтованими активів та їх витребування відповідно до глави 12 цього розділу; 5) в яких ціна позову перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 6) інші вимоги, об`єднанні з вимогами у спорах, вказаних у пунктах 1 5 цієї частини.

Дана справа за ціною позову (25 671 грн.) є малозначною, тому вона підлягає розгляду в порядку спрощеного позовного провадження.

Згідно зі ст. 369 ЦПК України справу розглянуто апеляційним судом без виклику його учасників.

3. Мотивувальна частина

3.1 Позиція апеляційного суду

Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційних скарг та відзивів на них, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які апелянт посилається в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при ухваленні рішення, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги ОСОБА_1 та Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області задоволенню не підлягають.

3.2 Встановлені судами першої та апеляційної інстанцій та неоспорені обставини по справі. Визначення відповідно до встановлених обставин правовідносин

30 травня 2017 року Суворовським районним судом м. Одеси видано виконавчий лист №523/15770/16-ц на виконання рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 16.05.2017 року, яке набрало законної сили 29.05.2017 року, про солідарне стягнення з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 матеріальної шкоди у розмірі 42 835,00 грн. та - 780 грн. судових витрат.

З ухвали Суворовського районного суду м. Одеси від 07.06.2018 року по справі №523/6231/18 вбачається, що 02.06.2017 р. постановою про відкриття виконавчого провадження державний виконавець Першого Приморського відділу державної виконавчої служби м. Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області Офіцерова Л.Л. відкрила виконавче провадження з примусового виконання рішення суду стосовно боржника ОСОБА_2 .. Відносно боржника ОСОБА_3 виконавчий лист повернула без прийняття його до виконання за повідомленням від 08.06.2017 р., у зв`язку з його пред`явленням не за місцем виконання рішення. Вчинена дія була оскаржена до суду.

Ухвалою Суворовського райсуду м. Одеси від 02.03.2018 р. дії державного виконавця Офіцерової Л.Л. щодо повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання визнані передчасними. Зобов`язано вирішити питання щодо відкриття виконавчого провадження з виконання виконавчого листа № 523/15770/16-ц.

З набранням ухвали суду законної сили, ОСОБА_1 у заяві від 13.04.2018 р. до державного виконавця Офіцерової Л.Л. наполягав виконати ухвалу суду від 02.03.2018 р.. У відповідь на подану заяву ОСОБА_6 черговим Повідомленням про повернення виконавчого документу без прийняття до виконання від 17.04.2018 р. повернула виконавчий лист, не здійснюючи дій у відповідності до ухвали суду.

З ухвали Суворовського районного суду м. Одеси від 26.07.2019 року у справі №523/11532/18 вбачається, що ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси №523/6231/18 від 07.06.2018 р. задоволено скаргу ОСОБА_1 на дії головного державного виконавця Першого Приморського ВДВС м. Одеси ГТУЮ в Одеській області Офіцерової Л.Л., заінтересована особа - ОСОБА_3 . Визнано неправомірною бездіяльність державного виконавця, пов`язану з невиконанням ухвали Суворовського райсуду м. Одеси від 02.03.2018 р.. Визнано незаконним повідомлення державного виконавця про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання від 17.04.2018р.. Зобов`язано державного виконавця усунути порушення права шляхом вчинення дій, встановлених ч. 5 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження».

30.07.2018 р. ОСОБА_1 звернувся із заявою від 25.07.2018 р. до Першого Приморського ВДВС м. Одеси ГТУЮ в Одеській області щодо виконання вказаної ухвали. Листом начальника відділу Гусєва О.О. за №22916 від 03.08.2018 р. заяву ОСОБА_1 повернуто, оскільки вищевказана ухвала оскаржується в Одеському апеляційному суді.

Постановою Одеського апеляційного суду від 05.06.2019 р. оскаржувана ухавала залишена без змін.

Постановою від 30.07.2019 року ВП №596779 головним державним виконавцем Першого Приморського відділу ДВС у м. Одеси Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Офіцеровою Л.Л. відкрито виконавче провадження по стягненню з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 грошових коштів у сумі 43 615,00 грн..

3.3 Доводи, за якими суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, та застосовані норми права

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 6 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково наданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються яка на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів.

Частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (факті), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).

У частині першій ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Колегія суддів вважає, що розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку. Суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

3.4 Мотиви відхилення аргументів, викладених в апеляційних скаргах

Відповідно до частини четвертої статті 13, частини першої статті 55, частини п`ятої статті 124, пункту 9 частини третьої статті 129 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання; усі суб`єкти права власності рівні перед законом; права і свободи людини і громадянина захищаються судом; судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій її території; обов`язковість рішень суду є однією з основних засад судочинства.

Згідно з частиною другою статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 7 липня 2010 року № 2453-VI, який був чинним на час видачі виконавчого листа, судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання усіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Таку ж саме норму закріплено і в частині другій статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 2 червня 2016 року № 1402-VIII (у редакції, чинній на час розгляду справи).

Конституційний Суд України у своїх рішеннях неодноразово зазначав, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини Рішення від 13 грудня 2012 року № 18-рп/2012, пункт 2 мотивувальної частини Рішення від 26 червня 2013 року № 5-рп/2013 ); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини Рішення від 25 квітня 2012 року № 11-рп/2012).

В рішенні у справі «Шмалько проти України» від 20 липня 2004 року Європейський суд з прав людини вказав, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду.

Таким чином, право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень - складовою права на справедливий судовий захист.

Згідно з частиною першою статті 1173 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

У частині першій статті 1174 ЦК України зазначено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Правовою підставою для цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю державного виконавця під час проведення виконавчого провадження, є правопорушення, що включає як складові елементи шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця є, як правило, відповідне судове рішення (вирок) суду, що набрало законної сили, або відповідне рішення вищестоящих посадових осіб державної виконавчої служби, інші докази.

З ухвали Суворовського районного суду м. Одеси від 26.07.2019 року у справі №523/11532/18 вбачається, що ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси №523/6231/18 від 07.06.2018 р. задоволено скаргу ОСОБА_1 на дії головного державного виконавця Першого Приморського ВДВС м. Одеси ГТУЮ в Одеській області Офіцерової Л.Л., заінтересована особа - ОСОБА_3 . Визнано неправомірною бездіяльність державного виконавця, пов`язану з невиконанням ухвали Суворовського райсуду м. Одеси від 02.03.2018 р.. Визнано незаконним повідомлення державного виконавця про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання від 17.04.2018р.. Зобов`язано державного виконавця усунути порушення права шляхом вчинення дій, встановлених ч. 5 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження».

З наведеного вбачається, що незаконність рішення, дії чи бездіяльності державного виконавця у по даній справі доведена.

Правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Разом з тим, обов`язок доведення наявності шкоди, протиправності діяння та причинно-наслідкового зв`язку між ними покладається на позивача. Відсутність однієї із складової цивільно-правової відповідальності є підставою для відмови у задоволенні позову.

Отже, визначальним у вирішенні такої категорії спорів є доведення усіх складових деліктної відповідальності на підставі чого суд встановлює наявність факту заподіяння позивачу посадовими особами органів державної влади моральної шкоди саме тими діями (бездіяльністю), які встановлені судом (суддею).

Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди визначається залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо), та, з урахуванням інших обставин, зокрема тяжкості вимушених змін у життєвих стосунках, ступеню зниження престижу і ділової репутації позивача. При цьому, виходити слід із засад розумності, виваженості та справедливості.

У справах про відшкодування моральної шкоди обов`язок доказування покладається на особу, яка заявляє вимогу про відшкодування такої шкоди.

Психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави чи місцевого самоврядування прав людини, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчити про заподіяння їй моральної шкоди.

При цьому, слід враховувати, що порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції.

Негативні емоції позивача внаслідок тривалого та умисного не розгляду його звернення перебувають у причинно-наслідковому зв`язку із діями відповідача, а відтак завдали йому моральної шкоди. Таким чином, висновок суду першої інстанції про те, що позивачу була завдана моральна шкода шляхом тривалого невиконання судового рішення відповідачем, є правильним та обґрунтованим.

Відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, має на меті, як компенсацію потерпілому завданих збитків, так і запобігання вчинення суб`єктом владних повноважень такого у майбутньому, зокрема, шляхом здійснення превентивних заходів для удосконалення виконання своїх функцій, спрямованих на інтереси людини.

Аналогічний висновком викладений у постанові Верховного Суду від 15.08.2019 року у справі №823/782/16.

Частиною 5 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» передбачено, що висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Функціями Казначейства, водночас, є забезпечення казначейського обслуговування бюджетних коштів, здійснення Казначейством безспірного списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду (Положення, затверджене КМ України від 15 квітня 2015 року № 215; статей 25, 43 Бюджетного кодексу України).

Відповідно до частини першої статті 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Таким чином, суд першої інстанції вирішуючи питання про відшкодування моральної шкоди правильно стягнув кошти з Державного бюджету України, шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає вірними висновки суду першої інстанції про наявність підстав для відшкодування моральної шкоди внаслідок невиконання рішення суду. Доводи апеляційної скарги Державної казначейської служби України не спростовують вказаних висновків суду першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги Державної казначейської служби України в їх сукупності зводяться невірного розуміння скаржником вимог чинного законодавства та власного тлумачення характеру спірних правовідносин, що не може бути підставою для скасування оскаржуваного судового рішення.

Щодо відшкодування майнової шкоди колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до чіткої й усталеної практики ЄСПЛ право на суд, захищене ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, було б ілюзорним, якби національні правові системи Договірних держав допускали, щоб остаточні та обов`язкові судові рішення залишалися без виконання на шкоду одній зі сторін (рішення від 19 березня 1997 року у справі «Горнсбі проти Греції», п. 40). Ефективний доступ до суду включає в себе право на виконання судового рішення без зайвих затримок (рішення у справі «Immobiliare Saffi проти Італії», заява № 22774/93, п. 66, ECHR 1999-V).

При встановленні факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, місцевого самоврядування або їх посадових чи службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень вона підлягає відшкодуванню за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування.

При вирішенні спору про відшкодування шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, його посадовими або службовими особами, слід виходити з того, що зазначений орган має бути відповідачем у такій справі, якщо це передбачено відповідним законом

Спірні правовідносини, що виникли між сторонами у цій справі, пов`язані з примусовим виконанням судових рішень, у яких державна виконавча служба виступає суб`єктом примусового стягнення коштів за виконавчими документами, а не боржником у грошовому зобов`язанні, та є відповідальною за свої дії чи бездіяльність у межах та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Збитки, заподіяні державним виконавцем громадянам чи юридичним особам під час здійснення виконавчого провадження, підлягають відшкодуванню в порядку, передбаченому законом. Предметом доказування у такій справі є факти неправомірних дій (бездіяльності) державного виконавця при виконанні вимог виконавчого документа, виникнення шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями (бездіяльністю) державного виконавця і заподіяння ним шкоди. Неправомірність дій (бездіяльності) державного виконавця має підтверджуватись належними доказами, зокрема відповідним рішенням суду, яке може мати преюдиційне значення для справи про відшкодування збитків (правовий висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 25 жовтня 2005 року у справі № 32/421).

Підставою для застосування цивільно-правової відповідальності відповідно до статті 1166 ЦК України є наявність в діях особи складу цивільного правопорушення, елементами якого, з урахуванням особливостей, передбачених статтями 1173, 1174 ЦК України, є заподіяна шкода, протиправна поведінка та причинний зв`язок між ними.

Шкода є неодмінною умовою цивільно-правової відповідальності. Під шкодою розуміють зменшення або втрату (загибель) певного особистого чи майнового блага. Залежно від об`єкта правопорушення розрізняють майнову або немайнову (моральну) шкоду.

Грошовий вираз майнової шкоди є збитками. Відповідно до статті 22 ЦК України, збитками є: 1) втрати, яких зазнала особа у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відшкодування збитків - це відновлення майнового стану учасника правовідносин за рахунок іншого суб`єкта - правопорушника. Щоб стягнути зазнані збитки, потерпіла особа має довести їх наявність і розмір.

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 посилався на те, що невчинення посадовими особами державної виконавчої служби всіх необхідних виконавчих дій призвело до невиконання судового рішення, а тому він має право на відшкодування майнової шкоди в розмірі 3% річних та інфляційних втрат від нестягнутої грошової суми боргу за виконавчим листом за весь час прострочення, загальних розмір яких складає 20 671,00 грн..

Проте, сам по собі факт тривалого невиконання рішення суду внаслідок неправомірних дій посадових осіб державної виконавчої служби, на який посилається позивач, як на підставу позовних вимог про відшкодування майнової шкоди, не є безумовною підставою для висновку про наявність причинного зв`язку між несвоєчасним виконанням рішення, яке набрало законної сили, та завданою шкодою.

Невиконання рішення суду не може напряму ототожнюватися із завданою позивачеві майновою шкодою, оскільки позивачем не доведено, що остаточно втрачено можливість стягнення грошових коштів з боржників. Невиплачені позивачеві кошти на виконання судових рішень, ухвалених на його користь, не є майновою шкодою, яка підлягає відшкодуванню на підставі статей 1173, 1174 ЦК України. Наслідком такого відшкодування буде подвійне стягнення коштів.

Зазначене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постановах від 23 грудня 2019 року у справі № 752/4110/17 (провадження № 61-20325св18), від 12 березня 2020 року у справі № 757/74887/17-ц (провадження № 61-11090св19) та від 03 червня 2020 року в справі № 642/3839/17 (провадження № 61-37856св18).

Шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи.

Причинно-наслідковий зв`язок між діянням особи та заподіянням шкоди полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин. Проста послідовність подій не повинна братися до уваги. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння. Заподіювач шкоди відповідає не за будь-яку шкоду, а тільки за ту шкоду, яка завдана його діями. Відсутність причинного зв`язку означає, що шкода заподіяна не діями заподіювача, а викликана іншими обставинами.

Таким чином, позивачем не доведено, що за наявністю коштів, майна у боржників саме бездіяльність ДВС привела до невиконання рішення суду. Таким чином, збитки, які позивач просить стягнути з відповідача, не підлягають відшкодуванню на підставі статей 1173, 1174 ЦК України.

Здійснюючи в межах своїх повноважень контроль за дотриманням бюджетного законодавства учасниками бюджетного процесу, Казначейство України, відповідно до Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого Указом Президента України від 13 квітня 2011 року № 460/2011, забезпечує казначейське обслуговування державного та місцевих бюджетів.

Наведені у апеляційній скарзі ОСОБА_1 доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 в їх сукупності зводяться невірного розуміння скаржником вимог чинного законодавства та власного тлумачення характеру спірних правовідносин, що не може бути підставою для скасування оскаржуваного судового рішення.

3.5 Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги, з посиланням на норми процесуального права, якими керувався суд апеляційної інстанції

Виходячи з вищезазначеного, колегія суддів вважає, що доводи апеляційних скарг ОСОБА_1 та Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області, є недоведеними, а тому вони підлягають залишенню без задоволення.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

При цьому, колегією суддів ураховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, п. п. 29 - 30).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 374, статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги залишає судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержання норм матеріального і процесуального права.

За вищевикладених обставин колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є справедливим, законним та обґрунтованим. Судом повно та всебічно досліджені наявні в матеріалах справи докази, їм надана правильна оцінка, порушень норм матеріального та процесуального права не допущено. Підстави для скасування, зміни рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 та апеляційнї скарги Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області, відсутні.

3.6 Дата ухвалення постанови, порядок та строк касаційного оскарження

За правилами, передбаченими ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовної практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

4. Резолютивна частина

Керуючись ст. ст. 19, 268, 274, 367, 368, 369, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389 ЦПК України, Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 та апеляційну скаргу Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області, залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 27 січня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному не підлягає за винятками, передбаченими частиною 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий суддя: А. П. Заїкін

Судді: О. В. Князюк

О.М. Таварткіладзе