Єдиний унікальний номер судової справи: 487/8915/19
Провадження № 22-ц/812/2058/21 Суддя-доповідач апеляційного суду Самчишина Н.В.
Постанова

Іменем України

15 листопада 2021 року м. Миколаїв Справа 487/8915/19

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Самчишиної Н.В.,

суддів: Лисенка П.П., Серебрякової Т.В.

із секретарем судового засідання Біляєвою В.М.,

за участю: представника позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2 ,

-відповідача ОСОБА_3 та його представника ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 , поданою його представником адвокатом Качаном Романом Юрійовичем, на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 05 серпня 2021 року, ухвалене під головуванням судді Сухаревич З.М. о 16 год. 30 хв. в приміщенні суду, повний текст якого складений 13 серпня 2021 року, за позовом ОСОБА_1 , яка діє також в інтересах ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди,

встановив:

06 грудня 2019 року ОСОБА_1 через свого представника адвоката Алейніка В.А. звернулася до суду в своїх інтересах та інтересах ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, спричиненої порушенням їхнього права користування квартирою.

Позивач зазначала, що з 14 червня 2008 року перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, у якому у них народилося троє дітей: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

З моменту реєстрації шлюбу вони разом проживали у квартирі АДРЕСА_1 , частина якої належала на праві власності відповідачу.

У 2015 році ОСОБА_3 вигнав її з дітьми з квартири та замінив замки на вхідних дверях. Тому вона з дітьми вимушена була орендувати житлову кімнату за адресою: АДРЕСА_2 , а 26 липня 2017 року звернутися з позовом до Заводського районного суду м. Миколаєва про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом вселення.

Обставини щодо порушення її та дітей права користування житлом встановлені рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 18 жовтня 2018 року та постановою Миколаївського апеляційного суду від 26 грудня 2018 року.

Мотивуючи свої вимоги, ОСОБА_1 зазначала, що внаслідок неправомірних дій відповідача, які продовжувалися з 2015 року по 26 грудня 2018 року, спричинена матеріальна шкода у вигляді сплати нею орендної плати з 01 серпня 2015 року по 01 грудня 2018 року в розмірі 40 000 грн. та моральна шкода, компенсацію якої позивач оцінила у 30 000 грн.

Обґрунтовуючи спричинення моральної шкоди ОСОБА_1 вказувала, що через протиправні дії відповідача вона з дітьми були позбавлені можливості користуватись житлом, в якому до цього постійно проживали на законних підставах. Виселення з єдиного житла значно порушило життєвий уклад позивача, їй довелося докласти значних зусиль щоб відшукати їй з дітьми інше житло, за яке протягом більш як трьох років довелося сплачувати значну частку доходу на оренду кімнати, а також значний час витратити на поновлення прав.

Посилаючись на наведені обставини та положення статей 23, 1166, 1167 ЦК України, ОСОБА_1 просила стягнути на її користь з відповідача 40 000 грн. у відшкодування завданої ним майнової шкоди та 30 000 грн. моральної шкоди.

У відзиві на позовну заяву ОСОБА_3 посилався на недоведеність належними та допустимими доказами вимог позивача.

У відповіді на відзив представник позивача зазначав, що аргументи відзиву не спростовують доводів позовної заяви.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 05 серпня 2021 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 5 000 грн. та 128, 07 грн. на відшкодування сплаченого судового збору.

Рішення суду мотивовано тим, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами в розумінні статей 76,77 ЦПК України понесення витрат на оренду житла у розмірі 40 000 грн., у зв`язку з чим судом відмовлено у задоволенні позову в цій частині.

Вирішуючи позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди та частково задовольняючи позов у цій частині, суд врахував, що дії відповідача призвели до порушення прав користування житлом позивача та її малолітніх дітей, а також з огляду на відновлення їх прав та вселення до спірної квартири за рішенням суду, та керуючись засадами розумності, виваженості та справедливості, дійшов висновку, що правильним, законним та обґрунтованим є розмір моральної шкоди, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача 5 000,00 грн. моральної шкоди, що на розсуд суду є справедливою сатисфакцією позивачу спричинених відповідачем моральних страждань.

Не погодившись з судовим рішенням в частині частково задоволених позовних вимог, ОСОБА_3 оскаржив його в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просив змінити оскаржене судове рішення та стягнути з нього на користь позивачки 1000 грн. моральної шкоди.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовано тим, що суд, визначаючи розмір моральної шкоди не в повній мірі керувався принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди, визначений рішенням суду є більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб позивача і, фактично, призводить до її безпідставного збагачення. Зазначав, що суд не звернув уваги на те, що відповідач є особою з інвалідністю, має тяжке ушкодження ніг, яке унеможливлює працевлаштування будь-де навіть на мінімальну заробітну плату, крім того зі своєї пенсії по інвалідності він сплачує аліменти на утримання спільних дітей. Також посилався на правовий висновок, що викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року у справі №752/17832/14-ц (провадження №14-538цс19).

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача адвокат Алейнік В.А. посилався не безпідставність доводів апеляційної скарги. Відзив мотивовано тим, що суд першої інстанції вірно врахував тяжкість та тривалість вимушених змін у житті позивача, яких вона зазнала через протиправне позбавлення єдиного житла та обґрунтовано стягнув грошові кошти саме у розмірі 5 000 грн. на відшкодування моральної шкоди.

За приписами частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Враховуючи доводи та вимоги апеляційної скарги ОСОБА_3 апеляційний суд здійснює перевірку оскаржуваного рішення лише щодо частково задоволених позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, в іншій частині оскаржуване рішення не є предметом розгляду суду апеляційної інстанції.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які приймали участь у судовому засіданні, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову та стягуючи з відповідача на користь позивача моральну шкоду у розмірі 5 000 грн., суд першої інстанції виходив із обґрунтованості позовних вимог.

За змістом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Способами захисту особистих немайнових або майнових прав та інтересів, з якими особа має право звернутися до суду, зокрема, є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Положеннями статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Верховний Суд України у пункті 9 постанови Пленуму«Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995 року судам роз`яснив, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви.

Згідно частини першої статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Як вбачається з матеріалів справи і встановлено судом, в липні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_7 , третя особа - служба у справах дітей Миколаївської міської ради, про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом вселення.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 18 жовтня 2018 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Зобов`язано ОСОБА_3 усунути перешкоди малолітнім дітям у користуванні квартирою за адресою: АДРЕСА_3 , шляхом їх вселення у квартиру.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_3 незаконно позбавив своїх малолітніх дітей права на проживання у спірній квартирі, гарантованого положеннями законодавства, питання про їх виселення, зняття з реєстраційного обліку останнім у встановленому законом порядку не вирішувалося, а тому позовні вимоги в частині усунення перешкод у користуванні дітей квартирою шляхом їх вселення до квартири є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Приймаючи рішення по справі в частині позовних вимог про вселення позивачки, суд виходив з того, що позивачка на час пред`явлення позову до суду не мала сімейних відносин з відповідачем, тобто не була членом його сім`ї, а тому з припиненням членства в сім`ї позивачка втратила самостійне право на користування житлом власника і тому не підлягає вселенню. Крім того, судом було враховано, що ОСОБА_1 забезпечена іншим житлом, а саме у копії паспорта позивачки зазначено місце її реєстрації: АДРЕСА_4 .

Постановою Миколаївського апеляційного суду від 26 грудня 2018 року, яка залишена без змін постановою Верховного Суду від 04 березня 2019 року, апеляційна скарга ОСОБА_1 задоволена, рішення суду першої інстанції у частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом її вселення скасовано. Зобов`язано ОСОБА_3 та ОСОБА_7 усунути перешкоди у користуванні ОСОБА_1 квартирою АДРЕСА_1 .

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що оскільки позивачка вселилась у спірну квартиру у встановленому законом порядку, як член сім`ї співвласника цього майна, тривалий час проживала у ній (14 років) перебуваючи у фактичних шлюбних відносинах з ОСОБА_3 , а з 14 червня 2008 року ними було зареєстровано шлюб, від якого вони мають трьох малолітніх дітей, тому остання набула права користування спірним житловим приміщенням, яке підлягає захисту шляхом її вселення у квартиру та усуненням перешкод у користуванні нею. Крім того, вселення лише малолітніх дітей сторін у квартиру фактично визначає місце їх проживання із батьком, проте вони бажали проживати з позивачкою, як матір`ю. Висновки суду першої інстанції про те, що ОСОБА_1 забезпечена іншим житлом, а саме у копії паспорта позивачки зазначено місце її реєстрації АДРЕСА_4 безпідставні, оскільки не впливають на її право користування спірною квартирою. Крім того, зазначене житлове приміщення знаходиться в іншій місцевості та не належить останній на праві власності.

Встановивши наведені обставини, суд першої інстанції на підставі статей 23, 1167 ЦК України прийшов до правильного висновку про доведеність обставин, які свідчать, що відповідач тривалий час чинив позивачу та своїм малолітнім дітям перешкоди у користуванні вказаною квартирою, право користування якою ними було набуто у встановленому законом порядку.

В позовній заяві ОСОБА_1 зазначала, що внаслідок вказаних неправомірних дій відповідача, які порушують її та її малолітніх дітей право щодо вільного та безперешкодного користування вказаною квартирою, була завдана моральна шкода, яка полягає у душевних стражданнях і переживаннях, що тривають більше трьох років.

З`ясувавши обставини у даній справі, надавши належну оцінку наявним у ній доказам, суд першої інстанції на підставі статей 23, 1167 ЦК України прийшов до обґрунтованого висновку про те, що внаслідок зазначених неправомірних дій відповідача позивачу спричинена моральна шкода, між неправомірними діями відповідача та моральною шкодою, спричиненою позивачу є причинний зв`язок. А тому вірно вважав, що вимоги позивача про стягнення моральної шкоди підлягають задоволенню.

Розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.

Визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.

Визначаючи розмір моральної шкоди у 5000 грн., суд виходив із характеру спірних правовідносин, ступеню вини відповідача, а також принципів розумності, виваженості та справедливості.

Висновок місцевого суду щодо визначення розміру моральної шкоди є правильним, законним та обґрунтованим. Суд, частково задовольнивши позов, вірно керувався засадами розумності, виваженості та справедливості й тим, що внаслідок винних дій ОСОБА_3 позивачу завдано моральної шкоди, яка виразилася у тому, що неправомірні дії відповідача призвели до стану стресу, зміни звичайного укладу життя, змусило докладати додаткових зусиль для організації свого життя, потребувало не лише матеріальних витрат, а й витрат часу та емоційних затрат. При цьому суд також правильно врахував відновлення прав позивача та її малолітніх дітей та вселення їх до квартири за рішенням суду й дійшов обґрунтованого висновку про відшкодування моральної шкоди частково у розмірі 5 000 грн. Суд першої інстанції правильно застосував правовий висновок, що викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року у справі №752/17832/14-ц (провадження №14-538цс19).

За такого не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про недоведеність позивачем факту, обсягу та розміру понесених моральних страждань.

Колегія суддів вважає, що визначена компенсація, відповідно до положень ст.ст. 23, 1167 ЦК України, відповідає фактичним обставинам спору, характеру поведінки та дій відповідача, обставинам позбавлення позивача з дітьми у праві користування квартирою, обсягу спричинених позивачу моральних страждань, які пов`язані зі необхідністю пошуку іншого житла, що призвели до вимушених змін у житті позивача та у її життєвих стосунках, зусиллям, що потребували певних змін та додаткових зусиль в організації узвичаєного способу життя. Визначений розмір відшкодування моральної шкоди є достатнім для розумного задоволення потреб позивачки, і не приводить до її безпідставного збагачення.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом при визначенні компенсації моральної шкоди не враховане, що відповідач є особою з інвалідністю третьої групи, має тяжке ушкодження ніг, яке унеможливлює працевлаштування будь-де навіть на мінімальну заробітну плату, зі своєї пенсії по інвалідності сплачує аліменти на утримання спільних дітей, на думку колегії суддів, не є визначальними та підставою для зменшення відшкодування моральної шкоди, оскільки при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди суд першої інстанції в достатній мірі врахував та надав оцінку обставинам дій відповідача щодо позбавлення позивача з малолітніми дітьми права користування житлом, обґрунтованості та доведеності обставин вимушених змін у житті позивача внаслідок позбавлення житла. Крім того, матеріали справи не містять доказів того, що хвороба позивача унеможливлює його працевлаштування, а додана до апеляційної скарги довідка Центрального об`єднаного управління ПФУ м. Миколаєва в Миколаївській області про суми пенсії за період з 01 червня по 30 вересня 2021 року у розмірі 3 665 грн. не є беззаперечним доказом, що підтверджує матеріальний стан відповідача.

Отже, під час вирішення спору судом вірно визначено характер спірних правовідносин, правильно визначено норму права, яка регулює спірні правовідносини, та надано належну оцінку усім доказам, зібраним у справі.

Наведені в апеляційній скарзі доводи висновків суду не спростовують.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду є законним та обґрунтованим, ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, а тому підстав для зміни рішення колегія суддів не вбачає.

З огляду на наведене, оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідно до статті 375 ЦПК України підлягає залишенню без змін.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 18 жовтня 2021 року відстрочено ОСОБА_3 за його клопотанням сплату 1152 грн. 60 коп. судового збору за подачу апеляційної скарги на рішення суду до ухвалення судового рішення у справі судом апеляційної інстанції.

Враховуючи зазначене та приймаючи до уваги, що у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, з ОСОБА_3 слід стягнути в дохід держави 1152 грн. 60 коп. судового збору за подачу апеляційної скарги на рішення суду.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення, а рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 05 серпня 2021 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_3 (РНОКПП: НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_3 .) в дохід держави 1152 грн. 60 коп. (одну тисячу сто п`ятдесят дві гривні шістдесят копійок) судового збору за подачу та розгляд апеляційної скарги.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосереднього до Верхового Суду у випадках та з підстав, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Н.В. Самчишина

Судді: П.П. Лисенко

Т.В. Серебрякова

Повний текст постанови складено 16 листопада 2021 року.