КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
номер провадження №22-ц/824/9635/2021
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 жовтня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача Білич І.М.

суддів Коцюрби О.П., Лапчевської О.Ф.

при секретарі Довгополій А.В.

за участі: позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

представника відповідача Зареєчного Д.С.

представника третьої особи Шевчук О.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги Служби безпеки України та ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 18 березня 2016 року, ухвалене під головуванням судді Новак А.В.,

у цивільній справі №752/17832/14-цза позовом ОСОБА_1 до Служби безпеки України в особі Головного слідчого управління Служби безпеки України, Державної казначейської служби України, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Приватне акціонерне товариство «Українська національна розрахункова картка», Публічне акціонерне товариство акціонерний банк «Укргазбанк» про стягнення майнової та моральної шкоди.

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Служби безпеки України (далі - СБУ) в особі Головного слідчого управління СБУ (далі - ГСУ СБУ), Державної казначейської служби України (далі - ДКСУ), треті особи: Приватне акціонерне товариство «Українська національна розрахункова картка» (далі - АТ «УКРКАРТ»), Публічне акціонерне товариство «Акціонерний банк «Укргазбанк» (далі - АБ «Укргазбанк»), про стягнення майнової та моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового слідства.

Обгрунтовуючи позовні вимоги тим, що05 жовтня 2011 року стосовно позивача була порушена кримінальна справа, її матеріали були направлені для організації подальших слідчих дій до ГСУ СБУ. 06 жовтня 2011 року ОСОБА_1 був затриманий працівниками СБУ, старшим слідчим органів внутрішніх справ 4 відділу Першого управління ГСУ СБУ була винесена постанова про накладення арешту на все рухоме та нерухоме майно позивача, позивачу обраний запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

05 квітня 2012 року на підставі рішення Апеляційного суду міста Києва ОСОБА_1 був змінений запобіжний захід у вигляді взяття під варту на заставу з внесенням коштів у розмірі 5 000 000,00 грн.

Постановою про відмову від підтримання обвинувачення в суді від 22 травня 2014 року прокурор відмовився від обвинувачення ОСОБА_1 за відсутності в його діях складу злочину. Постановою Голосіївського районного суду міста Києва від 23 травня 2015 року провадження у кримінальній справі стосовно позивача було закрите у зв`язку з відмовою прокурора від підтримання державного обвинувачення.

Позивач вважав, що у зв`язку з незаконним притягненням його до кримінальної відповідальності та незаконним взяттям під варту є всі правові підстави для стягнення на його користь майнової та моральної шкоди.

З урахуванням збільшеного розміру позовних вимог позивач просив стягнути на його користь за рахунок коштів Державного бюджету України моральну шкоду, яку він оцінював у розмірі 14 991 537,60 грн, шляхом безспірного списання з ДКСУ. Також стягнути на його користь за рахунок коштів Державного бюджету України матеріальну шкоду в сумі 17 810 455,52 грн. шляхом безспірного списання з ДКСУ, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що внаслідок незаконних дій органів досудового слідства він втратив впливову посаду та щомісячний заробіток у розмірі 25 000,00 грн, що за період з 05 жовтня 2011 року по 23 травня 2014 року (32 місяці) загалом складає 800 000,00 грн, а з урахуванням індексу інфляції та 3% річних (ч.2 ст.625 ЦК України) - 1 349 916,53 грн. У зв`язку з неповернення йому застави в розмірі 5 000 000,00 грн просив стягнути грошову заставу з урахуванням валютних втрат, що становить суму 11 883 750,08 грн, а також 4 576 788,91 грн. у вигляді індексу інфляції та 3 % річних (ч.2 ст.625 ЦК України) на суму боргу.

Загальну шкоду (матеріальну та моральну), спричинену йому незаконними діями органу досудового слідства, позивач після уточнення позовних вимог оцінив у 32 801 993,12 грн.

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 18 березня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_1 було задоволено частково: на користь ОСОБА_1 за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом безспірного списання з ДКСУ стягнуто відшкодування моральної шкоди в сумі 250 000,00 грн, у задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 05 грудня 2016 року рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 18 березня 2016 року скасовано, позов у частині вимог про відшкодування моральної шкоди задоволено частково - стягнуто з ДКСУ за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 у сумі 150 000,00 грн, провадження у справі в частині позовних вимог ОСОБА_1 про відшкодування майнової шкоди в сумі 17 810 455,52 грн. закрито.

Постановою Верховного Суду у складі Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року рішення Апеляційного суду міста Києва від 05 грудня 2016 року в частині закриття провадження у справі за позовними вимогами ОСОБА_1 до Служби безпеки України, Державної казначейської служби України, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Приватне акціонерне товариство «Українська національна розрахункова картка» та Публічне акціонерне товариство «Акціонерний банк «Укргазбанк», про відшкодування іншої матеріальної шкоди скасовано.

Справу в цій частині направлено для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції.

Рішення Апеляційного суду міста Києва від 05 грудня 2016 року в частині позовних вимог ОСОБА_1 до Служби безпеки України, Державної казначейської служби України, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, - Приватне акціонерне товариство «Українська національна розрахункова картка» та Публічне акціонерне товариство «Акціонерний банк «Укргазбанк», про відшкодування моральної шкоди скасовано.

Залишено в силі рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 18 березня 2016 року в частині позовних вимог ОСОБА_1 до Служби безпеки України, Державної казначейської служби України, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Приватне акціонерне товариство «Українська національна розрахункова картка» та Публічне акціонерне товариство «Акціонерний банк «Укргазбанк», про відшкодування моральної шкоди.

Рішення Апеляційного суду міста Києва від 05 грудня 2016 року в частині закриття провадження у справі за позовними вимогами ОСОБА_1 до Служби безпеки України, Державної казначейської служби України, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, - Приватне акціонерне товариство «Українська національна розрахункова картка» та Публічне акціонерне товариство «Акціонерний банк «Укргазбанк», про стягнення грошової застави з урахуванням валютних втрат, індексу інфляції та 3 % річних залишено без змін.

Враховуючи вищевикладене, рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 18 березня 2016 року переглядається судом апеляційної інстанції лише в частині позовних вимог ОСОБА_1 до Служби безпеки України, Державної казначейської служби України, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Приватне акціонерне товариство «Українська національна розрахункова картка» та Публічне акціонерне товариство «Акціонерний банк «Укргазбанк», про відшкодування іншої матеріальної шкоди.

Подана апеляційна скарга ОСОБА_1 містить в собі доводи в цій частині з посиланням на те, що внаслідок незаконних дій органів досудового слідства позивач втратив впливову посаду та місячний заробіток в розмірі 25 000,00 грн, що за період з 05 жовтня 2011 року по 23 травня 2014 рік (32 місяці) загалом складає 800 000.00 грн., а з урахуванням індексу інфляції та трьох процентів річних - 1349916,53 грн.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, представник Служби безпеки України також подав апеляційну скаргу, за результатами розгляду якої, просив суд скасувати рішення та ухвалити нове судове рішення, за яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

Обґрунтовуючи скаргу тим, що судом першої інстанції не враховано, що відшкодування матеріальної шкоди може бути здійснено лише у разі вчинення незаконних дій органами дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду. Дії слідчого ГСУ СБУ є законними, а кримінальну справу стосовно ОСОБА_1 судом закрито з нереабілітуючих підстав (ч. 2 ст. 282 КПК України).

Суд першої інстанції не звернув уваги на те, що основні процесуальні рішення у вказаній кримінальній справі приймалися органами прокуратури, а не слідчим ГСУ СБУ. Разом з тим, до участі у справі органи прокуратури залучені не були. Таким чином, позивачем не доведено незаконності дій з боку СБУ, не наведено обґрунтувань розміру матеріальних збитків, не доведено причинний зв`язок між завданою моральною шкодою і діями слідчого ГСУ СБУ.

У судовому засіданні позивач та представник позивача підтримали подану апеляційну скаргу в частині, що переглядається судом апеляційної інстанції після суду касаційної інстанції та просили її задовольнити в повному обсязі, заперечували проти задоволення апеляційної скарги відповідача.

Представник СБУ не визнав подану апеляційну скаргу ОСОБА_1 в частині що переглядається в апеляційному порядку та просив суд задовольнити ними подану апеляційну скаргу.

Представник третьої особи не визнав подану апеляційну скаргу позивача, заперечував проти її задоволення.

Інші учасники справи про день і час її розгляду повідомлялися належним чином у встановленому законом порядку, в судове засідання не з`явились, поважність причин неявки суду не повідомили.

Колегія суддів вважала за можливе розглянути справу за відсутності осіб що не з`явилися в силу вимог визначених положеннями ст. 372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що подана апеляційна скарга Служби Безпеки України в оскаржуваній частині не підлягає до задоволення, а подана апеляційна скарга ОСОБА_1 в частині вимог про відшкодування майнової шкоди підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

Відмовляючи у задоволенні вимог позивача в частині повернення заробітку та інших грошових доходів, суд першої інстанції виходив із недоведеності позову.

Проте погодитися з такими висновками суду не можна виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права.

Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Так, за змістом ст.ст.15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту особистих немайнових або майнових прав та інтересів, з якими особа має право звернутися до суду, зокрема, є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Статтею 1176 ЦК України встановлено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.

Шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, підлягає відшкодуванню на підставі Закону про відшкодування шкоди (ст.1 зазначеного Закону). Увипадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

Відповідно до п.2 ч.1ст.2 Закону про відшкодування шкоди право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутності у діянні складу кримінального правопорушення або невстановлення достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпання можливостей їх отримати.

Тобто чинним законодавством чітко визначено порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, у тому числі й відшкодування моральної шкоди.

Скасовуючи постанову апеляційного суду, суд касаційної інстанції вказував на те, що на день розгляду справи єдиним таким законом є Закон про відшкодування шкоди, сфера дії якого поширюється, в тому числі, й на осіб, стосовно яких закрите кримінальне провадження у зв`язку з відмовою від підтримання державного обвинувачення. Відповідно до ч.1ст. 4 Закону про відшкодування шкоди відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 ст.3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету.

Статтею 11 Закону про відшкодування шкоди встановлено, що у разі виникнення права на відшкодування завданої шкоди відповідно до ст.2 цього Закону орган, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, слідчий, прокурор або суд зобов`язані роз`яснити особі порядок поновлення її порушених прав чи свобод та відшкодування завданої шкоди.

За змістом положень ч.1 ст. 12 Закону про відшкодування шкоди розмір відшкодовуваної шкоди, зазначеної в п.1 ст. 3 цього Закону (тобто заробітку та інших грошових доходів, які громадянин втратив внаслідок незаконних дій), залежно від того, який орган провадив слідчі (розшукові) дії чи розглядав справу, у місячний термін з дня звернення громадянина визначають відповідні органи, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратура і суд, про що виносять постанову (ухвалу). Якщо кримінальне провадження закрито судом при розгляді кримінальної справи в апеляційному або касаційному порядку, зазначені дії провадить суд, що розглядав справу у першій інстанції.Частиною другою цієї статті встановлено, що у разі незгоди з прийнятою постановою (ухвалою) про відшкодування шкоди громадянин відповідно до положень цивільного процесуального законодавства може оскаржити постанову до суду, а ухвалу суду - до суду вищої інстанції в апеляційному порядку.

Наказом Міністерства юстиції України, Генеральної прокуратури України та Міністерства фінансів України від 04 березня 1996 року № 6/5/3/41 затверджене Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду» (далі - Положення), пунктом 6 якого встановлено, зокрема, що відповідний орган одночасно з повідомленням про закриття справи в стадії дізнання і попереднього слідства направляє громадянинові повідомлення, в якому роз`яснює, куди і протягом якого терміну можна звернутися за відшкодуванням шкоди і поновленням порушених прав.

Згідно з пунктами 11, 12 Положення для визначення розміру заробітку та інших грошових доходів, які громадянин втратив внаслідок незаконних дій, громадянин протягом шести місяців після направлення йому повідомлення може, зокрема, звернутися при закритті провадження в справі органами дізнання або слідства Міністерства внутрішніх справ, Генеральної прокуратури і СБУ - відповідно до цих органів.

У місячний термін з дня звернення громадянина один з органів, перелічених в п.11 Положення, залежно від того, хто з них здійснював слідчі дії або розглядав справу, витребовує від відповідних державних та громадських організацій усі необхідні документи, що мають значення для визначення розміру завданої шкоди, і виносить передбачену ч.1 ст. 12 Закону про відшкодування шкоди ухвалу. Пункт 12 Положення містить вимоги щодо змісту такої ухвали. У разі незгоди з винесеною ухвалою суду громадянин має право оскаржити її до суду в порядку, встановленому для розгляду скарг на неправомірні дії органів державного управління і службових осіб, що ущемляють права громадян.

Отже, чинним законодавством чітко визначено порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду. Відтак, внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, що підтверджується закриттям кримінального провадження у зв`язку з відмовою прокурора від підтримання державного обвинувачення, позивач має право на відшкодування майнової та моральної шкоди, і право на таке відшкодування виникає в силу прямої вказівки закону, а саме: ст. 1176 ЦК України, Закону про відшкодування шкоди.

Сукупність зазначених умов є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Так, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду (ч.2 ст.1 Закону про відшкодування шкоди). Право на відшкодування шкоди в розмірах і порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках, зокрема: закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати (ст. 2 Закону про відшкодування шкоди).

Обов`язок роз`яснити особі порядок поновлення її порушених прав чи свобод та відшкодування завданої шкоди в разі закриття провадження у справі покладається на орган, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури, який повинен здійснити це шляхом направлення громадянинові повідомлення одночасно з постановою про закриття кримінального провадження. При цьому в повідомленні має бути зазначено, куди і протягом якого терміну можна звернутися за відшкодуванням шкоди і поновленням порушених прав. Відсутність такого роз`яснення (повідомлення) не позбавляє особу права на відшкодування, встановленого законом.

Законом установлено, що визначення розміру відшкодування шкоди, якої зазнав громадянин внаслідок незаконних дій, у разі закриття кримінального провадження здійснює суд, про що постановляє відповідну ухвалу. Якщо кримінальне провадження закрито судом при розгляді кримінальної справи в апеляційному або касаційному порядку, зазначені дії провадить суд, що розглядав справу в першій інстанції. Таким судом у справі, що розглядається, є Голосіївський районний суд міста Києва.

Матеріали справи не містять відомостей про виконання щодо ОСОБА_1 передбаченого ст.11 Закону про відшкодування шкоди обов`язку роз`яснення порядку поновлення його порушених прав та встановленого пунктами 6, 11, 12 Положення порядку повідомлення про звернення за відшкодуванням шкоди і поновленням порушених прав. Однак, зазначені обставини не є підставою для відмови судом у захисті його порушеного права.Оскільки Закон про відшкодування шкоди не містить вимог щодо процесуальної форми документа, з яким особа має звернутися до суду за захистом свого порушеного права, то таким способом захисту в силу положень ст.ст. 15, 16 ЦК України може бути, зокрема, звернення до суду з відповідною позовною заявою.

З аналізу положень ст. 12 Закону про відшкодування шкоди вбачається, що саме суд, який закрив кримінальне провадження, визначає розмір заробітку та інших грошових доходів, які громадянин втратив унаслідок незаконних дій та які підлягають стягненню на його користь.

У ході розгляду справи судом вставнолено, що 05 жовтня 2011 року відносно ОСОБА_1 було порушено кримінальну справу за ознаками складу злочину передбаченого ч. 5 ст. 191 КК України (том 1, а.с. 20-23).

06 жовтня 2011 року ОСОБА_1 було затримано на підставі п. 2 ст. 106 КПК України, як підозрюваного і в подальшому обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою (том 1 а.с. 18-19).

05 квітня 2012 року на підставі рішення Апеляційного суду міста Києва ОСОБА_1 було змінено запобіжний захід на заставу та визначено грошовий розмір в 5 000 000,00 гривень.

22 травня 2014 року прокурором прокуратури Голосіївського району м. Києва було винесено постанову про відмову від обвинувачення, пред`явленого ОСОБА_1 за ч. 5 ст. 27, ч. 5 ст. 191, ч. 2, ч. 3 ст. 27, ч. 2 ст. 366 КК України, за відсутністю складу злочину (том 2, а.с. 209-213).

У зв`язку із відмовою прокурора від державного обвинувачення, постановою Голосіївського районного суду міста Києва від 23 травня 2014 року провадження по кримінальній справі по обвинуваченню ОСОБА_1 , у вчиненні злочинів, передбачених ч. 5 ст. 27, ч. 5 ст. 191, ч. 2, ч. 3 ст. 27, ч. 2 ст. 366 КК України - закрито.

Як вбачається із матеріалів справи ОСОБА_1 25 жовтня 2002 року згідно до наказу № 192 ВАТ АБ «Укргазбанк» був прийнятий на посаду завідуючого сектором з обслуговування зарплатних проектів у відділ по роботі з клієнтами по маркетингу управління платіжних карток з 28 жовтня 2002 року з посадовим окладом згідно штатного розкладу з випробувальним терміном на два місяці.У відповідності до наказу № 290-П від 01 жовтня 2009 року ОСОБА_1 як заступника директора головного департаменту продажів, було переведено на посаду заступника директора Київської регіональної дирекції з 01 жовтня 2009 року з посадовим окладом у розмірі 10 000 гривень.

За наказом № 162-П від 29 травня 2013 року ОСОБА_1 звільнено з посади заступника директора Київської обласної дирекції 04 червня 2013 року за власним бажанням, ст.38 КЗпП України, з виплатою грошової компенсації за невикористані 21 календарних днів щорічної відпустки.

Також на підставі рішення Загальних зборів акціонерів ВАТ «Українська національна розрахункова картка» 08 квітня 2011 року ОСОБА_1 був обраний членом Наглядової ради Товариства ( Протокол Зборів № 16/2011 від 08 квітня 2011 року) та заступником голови Наглядової ради у відповідності до контракту від 08 квітня 2011 року. Згідно до наказу про прийняття на роботу ОСОБА_1 було прийнято за сумісництвом на неповний робочий день (4 години)за умовами контракту з 08 квітня 2011 року до 07 квітня 2014 року та встановлено посадовий оклад - 12 300 гривень. Відповідно до рішення Позачергових зборів АТ «УКРКАРТ» від 27 липня 2012 року повноваження заступника голови Наглядової Ради товариства - ОСОБА_1 було достроково припинено 27 липня 2012 року (Протокол № 18/2012 від 27 липня 2012 року).

Звертаючись з позовом позивач вказував на те, що внаслідок незаконних дій органів досудового слідства він втратив посаду та щомісячний заробіток в розмірі 25 000,00 грн. (загалом з урахуванням заробітної плати в АТ «Укргазбанк» та ПАТ «УКРКАРТ»), що за період з 05 жовтня 2011 року по 23 травня 2014 рік (32 місяці) загалом складає 800 000 00 грн., а з урахуванням індексу інфляції та трьох процентів річних - 1349916,53 грн, які просив суд стягнути задовольнивши його позовні вимоги.

Надаючи пояснення в справі ПАТ АТ «Укргазбанк» (на час розгляду в суді апеляційної інстанції) на виконання вимог апеляційного суду вказували на те, що за час перебування позивача в справі під вартою (06 жовтня 2011 року по 05 квітня 2012 року) заробітна плата йому не нараховувалася та не виплачувалася, у зв`язку з відсутністю відпрацьованих робочих днів у зазначений період.

У той же час, під час перебування ОСОБА_1 під вартою починаючи з 06 жовтня 2011 року по 05 квітня 2012 року ПАТ «УКРКАРТ» перераховувало заробітну плату на відкритий особовий рахунок ОСОБА_1 , що підтверджується довідкою про нарахування заробітної плати ОСОБА_1 згідно контракту та роздруківками карткового особового рахунку.

Доказів, які б спростували доводи третьої особи позивачем у ході розгляду справи надано не було. Незважаючи на те, що у відповідності до положень ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Відтак, колегія суддів вважає, що вимоги позивача в частині стягнення втраченого заробітку підлягають до часткового задоволення, а саме стягнення заробітку за час роботи в АТ «Укргазбанк» протягом терміну перебування під вартою (06 жовтня 2011 року по 05 квітня 2012 року) за який позивачеві не виплачувалась заробітна плата.

Як вбачається з довідки від 16 вересня 2021 року №1 ПАТ АТ «Укргазбанк» середньомісячна заробітна плата ОСОБА_1 складала 11 502, 02 грн. (середньоденна - 511, 42 грн). Відтак, апеляційний суд не погоджується із розрахунком, наданим позивачем та вважає необхідне стягнути на користь позивача середній заробіток за час відсторонення від посади за період з 06 жовтня 2011 року по 05 квітня 2012 року, тобто по день звільнення з-під варти в розмірі 72 341, 24 гривни (середньоденна заробітна плата Х кількість робочих днів).

Надані ПАТ АТ «Укргазбанк» довідки (№№1, 2, 3, 4, 6, 7, 8) свідчать про нарахування ОСОБА_1 заробітної плати починаючи з квітня 2012 року (звільнення з-під варти) по час звільнення за ст. 38 КЗпП України (червень 2013 року) та її виплату у повному розмірі.

Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 квітня 2020 року в справі № 339/400/16-ц (провадження № 61-14114св19) зазначено, що «положення ст.625 ЦК України передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з деліктного зобов`язання та рішення суду. У рішенні суду визнано грошові зобов`язання держави, визначено їх розмір; ці зобов`язання належним чином не виконані, тому в цьому випадку вимоги ч.2 ст.625 ЦК України підлягають застосуванню.

Джерелом визначеності змісту обов`язку особи, що завдала шкоди, може бути: (1) договір особи, що завдала шкоди, з потерпілим, в якому сторони домовилися зокрема, про розмір, спосіб, строки відшкодування шкоди; (2) у випадку, якщо не досягли домовленості, то рішення суду в якому визначається спосіб та розмір відшкодування шкоди. Тільки після конкретизації змісту зобов`язання про відшкодування шкоди за допомогою рішення суду або договору про відшкодування шкоди, те чи інше зобов`язання може бути кваліфіковане як грошове, і відповідно може відбутися прострочення боржника (особи, що завдала шкоди) щодо його виконання.

Колегія суддів вважає, що часом виникнення права на застосування зазначеної норми права в даному випадку є 23 травня 2014 року з урахуванням того, що 22 травня 2014 року прокурором прокуратури Голосіївського району м. Києва було винесено постанову про відмову від обвинувачення, пред`явленого ОСОБА_1 за ч. 5 ст. 27, ч. 5 ст. 191, ч. 2, ч. 3 ст. 27, ч. 2 ст. 366 КК України, за відсутністю складу злочину, а постановою Голосіївського районного суду міста Києва від 23 травня 2014 року провадження по кримінальній справі по обвинуваченню ОСОБА_1 , у вчиненні злочинів, передбачених ч. 5 ст. 27, ч. 5 ст. 191, ч. 2, ч. 3 ст. 27, ч. 2 ст. 366 КК України було закрито.

Відтак, за результатами розрахунку індекс інфляції за період з 23 травня 2014 року по 06 жовтня 2021 року на суму 72 341,24 грн. становить -118390,18 грн..

Розмір 3% відсотків річних за аналогічний період на суму 72 341, 24 грн. становить - 16 012 грн.

Також позивачем при зверненні до суду ставилося питання про стягнення матеріальної шкоди на його користь за рахунок Державного бюджету України, шляхом безспірного списання Державною казначейською службою України встановленою до відшкодування суми матеріальної шкоди.

Разом з тим, у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 листопада 2020 року в справі № 554/5980/18 (провадження № 61-7636св19) зроблено висновок, що «кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. У таких справах резолютивна частина судового рішення не повинна містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено стягнення коштів.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-383, 384, 387 ЦПК України, колегія суддів,-

постановила:

Апеляційну скаргу Служби безпеки України залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 18 березня 2016 року скасувати в частині відмови у задоволенні вимог ОСОБА_1 про стягнення втраченого заробітку за період 05 жовтня 2011 року по 23 травня 2014 року з урахуванням інфляційних втрат та трьох відсотків річних від простроченої суми та постановити в цій частині нове судове рішення, за яким;

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце реєстрації АДРЕСА_1 ) втрачений заробіток за період з 05 жовтня 2011 року по 05 квітня 2012 року в розмірі 72 341,24 грн. (сімдесят дві тисячі триста сорок одна гривня двадцять чотири копійки), інфляційні втрати в розмірі 118 390,18 грн. (сто вісімнадцять тисяч триста дев`яносто гривень вісімнадцять копійок) та 3% в сумі 16 012,00 грн. (шістнадцять тисяч дванадцять гривень) за період з 23 травня 2014 року по 06 жовтня 2021 року.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 15 листопада 2021 року.

Суддя - доповідач:

Судді