Номер провадження: 22-ц/813/4781/21
Головуючий у першій інстанції Донцов Д. Ю.
Доповідач Цюра Т. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.11.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Цюри Т.В.,

Суддів: Гірняк Л.А., Сегеди С.М.,

За участю секретаря судового засідання: Лопотан В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 20 вересня 2012 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до Одеської міської ради про визнання права власності на допоміжне підвальне приміщення,-

В С Т А Н О В И В:

У травні 2012 року, ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до Одеської міської ради про визнання права власності на допоміжне підвальне приміщення, в якому після уточнення позовних вимог просив визнати за ним право власності на напівпідвальне приміщення, площею 100,5 кв.м., яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що він є власником квартир АДРЕСА_2 та АДРЕСА_3 , загальною площею 121,8 м2 згідно договору дарування від 16.12.2011 р. З його квартирою межує спірне напівпідвальне приміщення. Позивач зазначив, що має бажання виділити в натурі спірне напівпідвальне приміщення у зв`язку з чим змушений звернутися до суду з даною позовною заявою.

Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 20 вересня 2012 року задоволено у повному обсязі.

Визнано за ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , право власності на напівпідвальне приміщення, площею 100,5 кв.м., яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Не погоджуючись із вищевказаним рішеням суду, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав до суду апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права просить суд скасувати заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 20 вересня 2012 року і ухвалити нове рішення, яким в позові відмовити (а.с. 71-76).

Постановою апеляційного суду Одеської області від 29 листопада 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 задоволено частково, заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 20 вересня 2012 року скасовано. Ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 до Одеської міської ради про визнання права власності на допоміжне підвальне приміщення відмовлено (а.с. 150-156).

Постановою Верховного Суду від 15 травня 2019 року касаційну скаргу представника ОСОБА_3 адвоката Губського Анатолія Валерійовича задоволено частково. Постанову апеляційного суду Одеської області від 29 листопада 2018 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції (а.с. 158-202).

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено колегію суддів для розгляду вказаної справи у складі головуючого судді Цюри Т.В., суддів: Гірняк Л.А., Сегеди С.М. (а.с. 204).

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 17.06.2019 року справу призначено до розгляду.

В судове засідання, призначене на 04.11.2021 року, з`явився представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 , інші сторони у справі до суду не з`явилися, про розгляд справи були повідомлені належним чином, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення.

03.11.2021 року на електронну адресу суду надійшла заява від представника ОСОБА_3 ОСОБА_4 про відкладення розгляду справи, однак зазначені в ній причини відкладення розгляду справи, апеляційний суд вважає неповажними та відмовляє у задоволенні вказаного клопотання.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу у відсутність сторін, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.

Заслухавши пояснення, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, апеляційний суд дійшов до висновку, що апеляційне провадження за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 необхідно закрити, виходячи з наступного.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Так, судом першої інстанції встановлено, що позивач, ОСОБА_3 , громадянин Швейцарії, є власником квартир номер АДРЕСА_2 та АДРЕСА_3 , загальною площею - 121,8 м2 на підставі договору дарування р№ 2040 від 16.12.2011 р., посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Крицьким О.В., зареєстрованого КП «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості»20 грудня 2011 року, реєстраційний номер 11045919, номер запису 525 в книзі 769пр-193.

Додатково у будинку АДРЕСА_1 є приміщення напівпідвалу, яке складається з 5 кімнат, загальною площю 100,5 м2. Цим приміщенням тривалий час ніхто з мешканців будинку не користувався, у зв`язку з чим у цьому приміщенні почали збиратися особи без постійного місця проживання. Незаконні зібрання осіб без постійного місця проживання створюють галас, небезпеку для проживання усіх мешканців будинку. Приміщення знаходиться в антисанітарному стані, там спостерігається підвищена вологість, несучі стіни поражені грибком, отже приміщення знаходиться під загрозою псування чи повного знищення. Вказані обставини підтверджуються відповідним актом, затвердженим проректором Одеського національного університету імені І. І. Мечнікова.

Таким чином, приміщення підвалу знаходиться фактично в аварійному стані.

У зв`язку з тим, що вищевказане напівпідвальне приміщення межує з квартирою позивача, він бажає провести ремонт цього підвального приміщення, його очищення, провести осушувальні роботи, вивезти сміття, укріпити основні опірні конструкції будинку і використовувати його в якості житлового приміщення.

Інші співвласники будинку не заперечують проти проведення позивачем ремонтних робіт та виділення спірної частини напівпідвального приміщення у власність позивача, що підтверджується відповідними заявами, які знаходяться в матеріалах справи.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що усі співвласники квартир та інших приміщень у вказаному багатоквартирному будинку по АДРЕСА_1 є співвласниками всіх допоміжних приміщень у будинку, у тому числі спірного приміщення підвалу. Позивач бажає виділити у власність в натурі спірне підвальне приміщення, ним були отримані письмові згоди всіх співвласників будинку, він користується спірним приміщеннями з моменту отримання у власність квартири АДРЕСА_3 , зі згоди інших співвласників, між якими склався певний порядок користування всіма допоміжними приміщеннями будинку, відповідно до якого позивач є саме користувачем спірного приміщення, підвалу.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_3 , виходив з того, що спільне майно багатоквартирного будинку є спільною сумісною власністю співвласників. Спільне майно багатоквартирного будинку не може бути поділено між співвласниками, і такі співвласники не мають права на виділення в натурі частки із спільного майна багатоквартирного будинку.При цьому суд першої інстанції не залучив до участі у справі ОСОБА_1 , вирішивши питання, що стосуються її прав та обов`язків, оскільки вона є власником квартири АДРЕСА_4 .

Скасовуючи зазначене рішення апеляційного суду та передаючи справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, Верховний Суд в своїй постанові від 15 травня 2019 року зазначив про необхідність встановлення статуту нежитлового напівпідвального приміщення для зясування питання чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи та інтереси апелянта.

Відповідно до ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ст. 382 ЦК України усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 02 березня 2004 року № 4-рп/2004 року у справі про офіційне тлумачення положень пункту 2 статті 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», допоміжні приміщення (підвали, сараї, кладовки, горища, колясочні і т. ін.) передаються безоплатно у спільну власність громадян одночасно з приватизацією ними квартир (кімнат у квартирах) багатоквартирних будинків. Підтвердження права власності на допоміжні приміщення не потребує здійснення додаткових дій, зокрема створення об`єднання співвласників багатоквартирного будинку, вступу до нього. Власник (власники) неприватизованих квартир багатоквартирного будинку є співвласником (співвласниками) допоміжних приміщень нарівні з власниками приватизованих квартир . Питання щодо згоди співвласників допоміжних приміщень на надбудову поверхів, улаштування мансард у багатоквартирних будинках на вчинення інших дій стосовно допоміжних приміщень (оренда тощо) вирішується відповідно до законів України, які визначають правовий режим власності.

Згідно з Рішенням Конституційного Суду України від 09 листопада 2011 року № 14-рп/2011 у справі щодо офіційного тлумачення положень пункту 2 статті 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» власники квартир дво- або багатоквартирних житлових будинків та житлових приміщень у гуртожитку, незалежно від підстав набуття права власності на такі квартири, житлові приміщення, є співвласниками допоміжних приміщень у будинку чи гуртожитку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою.

За змістом статті 1 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» допоміжні приміщення багатоквартирного будинку приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців (колясочні, комори, сміттєкамери, горища, підвали, шахти і машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші підсобні і технічні приміщення). Спільне майно багатоквартирного будинку приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташовані багатоквартирний будинок і належні до нього будівлі та споруди і його прибудинкова територія.

Частинами першою та другою статті 5 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» визначено, що спільне майно багатоквартирного будинку є спільною сумісною власністю співвласників. Спільне майно багатоквартирного будинку не може бути поділено між співвласниками, і такі співвласники не мають права на виділення в натурі частки із спільного майна багатоквартирного будинку.

Співвласники мають право вільно користуватися спільним майном багатоквартирного будинку з урахуванням умов та обмежень, встановлених законом або рішенням співвласників. Реалізація співвласником своїх прав не може порушувати права інших співвласників (пункт 1 частини першої та частина друга статті 6 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку»).

Відповідно до статті 328 ЦК набуття права власності це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, чи у який передбачений законом спосіб позивач набув права власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту у порядку, передбаченому статтею 392 ЦК України.

За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 4 ЦПК України).

У абзаці 2 пункту 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» судам роз`яснено, що, оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК України 2004 року), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Таким чином, суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи та інтереси цих осіб, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Крім того, оскільки допоміжні та нежилі приміщення це різні частини багатоквартирного будинку, які відрізняються між собою своїм призначенням, тому при розгляді спору слід виходити не лише з характеристики спірного приміщення, але й з того, чи є це приміщення допоміжним, в якому чи в частині якого може знаходитися технічне обладнання будинку (інженерні комунікації та технічні пристрої, які необхідні для забезпечення санітарно-гігієнічних умов та безпечної експлуатації квартир тощо), без доступу до якого експлуатація житлового будинку є неможливою, чи використовувалось воно, чи якась з його частин, для обслуговування будинку.

Від вирішення цього питання залежить те, чи є спірне приміщення спільною частковою власністю власників приватизованих квартир, оскільки відповідно до цивільного законодавства України розпорядження майном при спільній частковій власності проводиться за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди спір вирішується судом.

Як вбачається з матеріалів справи, під час розгляду справи, за клопотанням представника позивача, ухвалою Приморського районного суду міста Одеси від 31.05.2012 року витребувано у КП «Одеське МБТ1 та РОН» інформацію щодо власників підвальних приміщень, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно відповіді директора КП «Одеське МЕТІ та РОН» №6261-06/1316 від 11.06.2012 станом на 11.06.2012 року окремо підвальні приміщення по АДРЕСА_1 не зареєстровані.

У відповідності до листа Одеського національного університету імені Мечникова, напівпідвальне приміщення розташоване під квартирою АДРЕСА_3 використовувалося господарським підрозділом Одеського національного університету з початку 60-х років по 2012 рік, в них розташовувалися будівельна ділянка та складські приміщення університету.

05 березня 2012 року від Одеського національного університету імені Мечникова надана відповідь №39/21 відповідно до якої університет не заперечує проти передачі приміщення підвалу під квартирою АДРЕСА_2 .

Відповідно матеріалів справи, ОСОБА_1 придбала квартиру АДРЕСА_4 згідно договору купівлі-продажу від 15.05.2014 року, посвідченому приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Орзіх В М , зареєстрованому в реєстрі за № 320

Відповідно до статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Таким чином у ОСОБА_1 права та обов`язки щодо квартири АДРЕСА_4 виникли лише 15.05.2014 року.

Згідно відповіді директора ЖУ Фірми «Ренесанс» ЛТД-92 від 08 квітня 2018 року на запит представника Гюглер Ерве Марі Робер від 03.05.2018 року повідомлено, що з 2012 по теперішній час ОСОБА_1 не зверталась до ЖУ Фірми «Ренесанс» ЛТД-92 у зв`язку з будь-якими скаргами про вчинення їй обмежень в доступі до мереж спільних комунікацій та водопостачання та будь-яких інших порушень її прав. Також будь-яких скарг на вчинення будь-яких обмежень і порушення прав інших мешканців будинку з боку ОСОБА_3 не поступало.

Актом обстеження мереж спільних комунікацій каналізації та водопостачання будинку по АДРЕСА_1 , від 07 травня 2018 року комісією у складі директора ЖУ Фір «Ренесанс» ЛТД-92, інженера ЖУ Фірми «Ренесанс» ЛТД-92, майстра дільниці ЖУ Фір «Ренесанс» ЛТД-92, представника власника квартири АДРЕСА_3 , власника квартири АДРЕСА_5 встановлено, що до мереж спільних комунікацій каналізації та водопостачання є вільний доступ. Всі зазначені комунікації знаходяться в окремому приміщені, є світло. Стан мереж спільних комунікацій каналізації та водопостачан задовільний, порушень не виявлено. Всі роботи виконані за кошти власника напівпідвального приміщення. Додатково зазначено про відсутність жодних скарг до ЖУ Фірми «Ренесанс» ЛТД-92 з боку мешканців будинку по АДРЕСА_1 щодо обмеження вільного доступу до мереж спільних комунікацій каналізації та водопостачання та будь-якиї інших порушень у період з 2014 року до теперішнього часу.

Крім того, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що окреме приміщення, в якому знаходяться спільні комунікації будинку не входить до складу напівпідвального приміщення, загальною площею 100,5 кв.м., яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується технічним паспортом на приміщення підвалу від 21.06.2012 року, тому ані ОСОБА_1 , ані інші мешканці будинку не обмежені в доступі до спільних комунікацій будинку.

Згідно ч.1 ст.352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.362 ЦПК України суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.

Апеляціійний суд вважає, що оскільки рішення, яке оскаржувала апелянт, було прийняте ще 20.09.2012 року, тобто за 2 роки до виникнення у ОСОБА_1 будь-яких прав, пов`язаних з квартирою АДРЕСА_4 , оспорюване приміщення не не входить до складу спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку, оскільки є складським приміщенням Одеського національного університету імені Мечникова, який надав згоду на його передачу ОСОБА_3 , тому судовим рішенням у справі №1522/12102/12 питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки ОСОБА_1 не вирішувалося.

За таких обставин, апеляційне провадження за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 20 вересня 2012 року слід закрити у відповідності до п.3 ч.1 ст.362 ЦПК України.

На підставі викладеного і керуючись п.3 ч.1 ст.362, ст. ст. 367, 368, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційне провадження за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 закрити.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 09.11.2021 року.

Головуючий Т.В. Цюра

Судді: Л.А. Гірняк

С.М. Сегеда