КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Головуючий у суді першої інстанції: Ул'яновська О.В.
ПОСТАНОВА

Іменем України

16 листопада 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Мережко М.В.,

суддів: Верланова С.М., Савченка С.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 08 червня 2021 року у справі за позовом приватного акціонерного товариства «Спільне підприємство «Партнер» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, 3% річних та індексу інфляції за фактичне користування послуги,

встановив:

У серпні 2018 року ПрАТ СП «Партнер» звернулося до суду із позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, 3% річних та індексу інфляції за фактичне користування послуги.

В обґрунтування позовних вимог зазначало, що ПрАТ СП «Партнер», відповідно до розпорядження Ленінградської районної державної адміністрації м. Києва №1041 від 29 липня 1996 року «Про будівництво напівпідземних гаражів - автостоянок на 35,36,37 ділянках в 13-му мікрорайоні житлового масиву «Біличі», згідно інвестиційного підрядного договору № 4 від 20 травня 1997 року укладеного між Головним управлінням капітального будівництва КМДА («Замовник») та ПрАТ СП «Партнер» ( Інвестор-підрядник), виконало роботи з будівництва напівпідземних гаражів в 13 мікрорайоні на житловому масиві Біличі на АДРЕСА_1 (в подальшому - АДРЕСА_1 ).

Замовник 27 лютого 1998 року передав на баланс інвестору - підряднику (позивачу) напівпідземні гаражі на 24 машиномісця на дільниці № 35 АДРЕСА_1 .

Позивач вказував, що з прийняттям рішення КМР від 18 березня 2004 року №125/1335 про відведення позивачу земельної ділянки для експлуатації та обслуговування напівпідземного гаражу по АДРЕСА_1 та розпорядження акту державної комісії від 09 червня 2005 року про прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом напівпідземних гаражів на 25 машиномісць з покладенням їх в експлуатацію на позивача, а також власникам транспортних засобів, які приймали участь у фінансуванні будівництва були надані документи для оформлення права власності на передане в користування гаражне приміщення у обслуговування, у тому числі, з ОСОБА_3 .

Позивач зазначав, що охороняє об`єкт нерухомості, який на праві власності належить відповідачу і розташований на земельній ділянці, землекористувачем балансоутримувачем якої є ПрАТ СП «Партнер», який у своїй діяльності керується «Правилами зберігання транспортних засобів на автостоянках», затверджених Постановою КМУ від 22 січня 1996 року та, відповідно до п. 27 Правил автостоянки, гарантує схоронність транспортних засобів, прийнятих на зберігання, а у разі зникнення, розкомплектовування або пошкодження під час зберігання, несе повну матеріальну відповідальність у встановленому законом порядку.

Відповідач є власником гаражного боксу № НОМЕР_1 та регулярно користується послугами позивача, однак не оплачував їх у зв`язку з чим, у нього перед позивачем утворилася заборгованість у загальному розмірі 32 556,09 грн. Позивач просив стягнути вказану заборгованість із відповідача на свою користь.

Заочним рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 28 лютого 2019 року позов задоволено (а.с. 72-73, том 1).

Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 05 червня 2019 року вказане заочне рішення суду від року скасовано, призначено розгляд справи в загальному позовному провадженні (а.с. 197-198, том 1).

Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 08 червня 2021 року до участі у справі залучено правонаступника відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_1 .

Крім цього, під час розгляду справи у суді першої інстанції, 20 травня 2021 року представник позивача уточнив розмір позовних вимог та просив суд, стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 62 470,00 грн, інфляційні втрати в розмірі 4551,13 грн, 3% річних в розмірі 1807,95, судові витрати в розмірі 2270,00 грн, та витрати на правову допомогу в розмірі 4500,00 грн. (а.с. 26-31, том №2).

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 08 червня 2021 року позов ПрАТ СП «Партнер» задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПрАТ СП «Партнер» основну заборгованість у розмірі основна сума боргу 62470,00 грн, інфляційні втрати у розмірі 4551,13 грн та 3% річних 1807,95 грн, а всього - 75 599,08 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПрАТ СП «Партнер» судовий збір у розмірі 2270 грн.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення Святошинського районного суду міста Києва від 08 червня 2021 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволені позову.

У апеляційній скарзі вказує, що суд не надав належну оцінку поясненням та доводам відповідача під час розгляду справи. Зазначає, що позивач ПрАТ СП «Партнер» не є землекористувачем та блансоутримувачем земельної ділянки, на якій знаходиться гаражний бокс. Посилається на те, що ні вона, ні її покійний чоловік ОСОБА_3 не укладали жодних договорів із ПрАТ СП «Партнер», ніякими послугами позивача вони не користувались.

У відзиві на апеляційну скаргу ПрАТ СП «Партнер» стверджує, що апеляційна скарга є необґрунтованою та безпідставною, просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги та залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Крім цього, до Київського апеляційного суду 17 вересня надійшла заява ОСОБА_1 про розгляд апеляційної скарги в присутності позивача. Повно та об`єктивно дослідивши обставини справи, колегія суддів доходить висновку про відсутність підстав для розгляду справи в судовому засіданні із викликом сторін, оскільки дана категорія справ підпадає під ознаки малозначних справ та не є складною. Жодної об`єктивної підстави на підтвердження необхідності розгляду справи у судовому засіданні з викликом сторін апелянт не вказав.

За правилами ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Як вбачається зі змісту позовної заяви, предметом позову є стягнення заборгованості за надані послуги у розмірі 75 599,08 грн.

За таких обставин апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Судом встановлено, що рішенням Київської міської ради № 125/1335 від 18 березня 2004 року земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_1 відведена СП «Партнер» для експлуатації та обслуговування напівпідземних гаражів (а.с. 31, том 1).

УКБ КМДА 27 лютого 1998 року, відповідно до умов інвестиційного підрядного договору №5 від 20 березня 1997 року, передав на баланс інвестору -підряднику напівпідземні наражі на 24 машиномісць на дільниці №35 АДРЕСА_1 (а.с. 14-17, 24, том 1).

ОСОБА_3 був власником автогаражного боксу № НОМЕР_1 розташований у напівпідземному гаражі по АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності від 13 травня 2012 року (а.с. 37, том 1).

ОСОБА_1 є спадкоємицею відносно майна померлого ОСОБА_3 (а.с. 43, том 2).

Оскільки відповідач не сплачував кошти по утриманню гаражного боксу № НОМЕР_1 . Загальна сума основної заборгованості станом на 11 травня 2021 року становить 62 470,00 грн, яку позивач просив стягнути з відповідача.

Жодних доказів про відсутність заборгованості чи її наявність у іншому розмірі відповідачка суду не надала.

Відповідно до ст. ст. 525, 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться; одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається.

Статтею 527 ЦК України встановлено, що боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Кожна із сторін у зобов`язанні має право вимагати доказів того, що обов`язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред`явлення такої вимоги.

Частиною 1 ст. 529 ЦК України передбачено, що кредитор має право не приймати від боржника виконання його обов`язку частинами, якщо інше не встановлено договором, актами цивільного законодавства або не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

За ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно з ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди.

Зобов`язання боржника сплатити певну грошову суму на користь кредитора відповідно до цивільно-правового договору або з інших підстав, визначених законом, є грошовим зобов`язанням.

Таким чином, правовідношення, в якому замовник зобов`язаний оплатити надану послугу в грошах, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати, тобто в якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору, є грошовим зобов`язанням.

Відповідно до ст. 977 ЦК України якщо зберігання автотранспортних засобів здійснюється суб`єктом підприємницької діяльності, такий договір є публічним.

Договір зберігання транспортних засобів вважається укладеним з моменту передання майна на зберігання, що свідчить про його реальний характер. Між тим, загальні положення про зберігання передбачають обов`язок професійного зберігача зберігати річ, яка буде передана зберігачеві в майбутньому (ч. 2 ст. 936 ЦК). Тобто, зазначена норма передбачає можливість укладення договору зберігання за конструкцією консенсуального і цілком поширюється на спеціальні види зберігання, а отже - і на договір зберігання транспортних засобів.

Судом встановлено, що 31 травня 2012 року ОСОБА_3 набув право власності на гаражний бокс № НОМЕР_1 по АДРЕСА_1 , обслуговування та експлуатацію яким здійснюється ПрАТ СП «Партнер», а саме, зберігання та охорона майна. ОСОБА_3 постійно користувався послугами позивача. З моменту передання відповідачем майна на зберігання ПрАТ СП «Партнер».

Будь-які докази того, що відповідач не отримував послуг позивача щодо зберігання та охорони належного позивачеві гаражного боксу у матеріалах справи відсутні. При цьому, як вбачається із письмових пояснень ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , які містяться у матеріалах справи, відповідач не заперечує, що є власником гаражного боксу та що використовував його.

У відповідності із ст. 322 ЦК України, власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. До витрат, які здійснює ПрАТ СП «Партнер» відносяться витрати на електроенергію, вивіз сміття, електрообладнання, ремонтно-будівельні роботи, обов`язкові платежі та податки.

Встановлено, що з серпня 2015 року відповідач не здійснював оплати за внески за охорону автомобіля та експлуатаційні витрати, таким чином загальна сума заборгованості з урахуванням індексу інфляції та 3% річних за період з 11 серпня 2015 по 11 травня 2021 становить всього 75 599,08 грн, з яких основний борг 62 470,00 грн, інфляційні втрати у розмірі 4551,13 грн та 3% річних 1807,95 грн.

Згідно із ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За правилами ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Тобто пеня - це санкція, яка нараховується з першого дня прострочення й до тих пір поки зобов`язання не буде виконано. Її розмір збільшується залежно від продовження правопорушення.

Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно.

Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі (ч. 1, 2 ст. 551 ЦК України).

На підставі викладеного, оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні, належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також їх достатності та взаємному зв`язку суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача на користь позивача суму боргу з урахуванням індексу інфляції за гаражний бокс № НОМЕР_1 у розмірі о 75 599,08 грн.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 щодо відсутності у неї та попереднього власника гаражного боксу ОСОБА_3 договірних відносин із ПрАТ СП «Партнер» оцінюються колегією суддів критично, оскільки зберігання автотранспортних засобів здійснювалося ПрАТ СП «Партнер» як суб`єктом підприємницької діяльності, у зв`язку з чим такий договір є публічним. Правовідносини, в яких замовник зобов`язаний оплатити надану послугу в грошах, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати, тобто в якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору, є грошовим зобов`язанням. При цьому факт відсутності договору зберігання автотранспортних засобів сам по собі не може бути підставою для звільнення від оплати послуг, якщо особа фактично користувалася ними.

Посилання у апеляційній скарзі на відсутність правових підстав для здійснення ПрАТ СП «Партнер» підприємницької діяльності щодо зберігання та охорони майна не знайшли свого підтвердження у матеріалах справи.

Твердження апелянта щодо відсутності у позивача права користування земельною ділянкою, на якій розташований гараж відповідача, спростовуються рішенням Київської міської ради від 18 березня 2004 року № 125/1335, згідно з яким ПрАТ СП «Партнер» надано в довгострокову оренду (строком на 25 років) земельну ділянку для експлуатації та обслуговування напівпідземного гаража на 24 автомобілі по АДРЕСА_1 (а.с. 31, том 1).

Посилання в апеляційній скарзі на ту обставину, що суд першої інстанції не взяв до уваги докази, надані позивачем, були предметом розгляду суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, на законність судового рішення не впливають, а зводяться до незгоди апелянта із висновком суду, а також спростовуються встановленими вище обставинами справи. Із урахуванням того, що доводи апеляційної скарги є ідентичними доводам висловленим під час розгляду справи в суді першої інстанції, яким судом надана належна оцінка, що свідчить про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи відповідача.

При цьому судом апеляційної інстанції враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що вказане рішення є законним та обґрунтованим, ухваленим на підставі норм матеріального та процесуального права, тому підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 369, 374, 375, 382, 383, 384 України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 08 червня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та, відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, оскарженню не підлягає.

Головуючий: М.В. Мережко

Судді: С.М. Верланов

С.І. Савченко