П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 листопада 2021 року

м. Рівне

Справа № 569/3831/19

Провадження № 22-ц/4815/1364/21

Головуючий у Рівненському міському суді

Рівненської області: суддя Тимощук О.Я.

Рішення суду першої інстанції проголошено

(повний текст):

14.06.2021 у м. Рівне Рівненської області

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючий: суддя Хилевич С.В.

судді: Ковальчук Н.М., Шимків С.С.

секретар судового засідання: Пиляй І.С.

учасники справи:

позивач Кредитна спілка "Довіра";

відповідач1 ОСОБА_1 ;

відповідач2 ОСОБА_2 ;

відповідач3 ОСОБА_3 ;

представники учасників справи:

позивача адвокат Ігнатьєва Ольга Володимирівна;

відповідача1 адвокат Панчелюга Катерина Миколаївна;

відповідача3 адвокат Москаль Ярослав Олегович;

за участі: ОСОБА_3 та представників відповідачів,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Кредитної спілки "Довіра" на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 14 червня 2021 року у цивільній справі за позовом Кредитної спілки "Довіра" до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором та зустрічним позовом ОСОБА_3 до Кредитної спілки "Довіра", треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору,: ОСОБА_1 і ОСОБА_2 ; про визнання договору поруки припиненим,

в с т а н о в и в:

У лютому 2019 року в суд звернулася Кредитна спілка "Довіра" (далі КС "Довіра") з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 і Клепача про стягнення заборгованості за кредитним договором. Мотивуючи вимоги, вказувалося про те, що ОСОБА_1 як позичальник частково не виконав умови кредитного договору №С 08 від 21 листопада 2016 року, укладеного з позивачем, за яким отримав 30 000 гривень терміном на 12 місяців. Внаслідок цього виникла заборгованість у розмірі 69 149, 43 гривні, яка підлягає стягненню з відповідача1 як позичальника та ОСОБА_2 і ОСОБА_3 як поручителів за відповідними договорами поруки №С 08 від 21 листопада 2016 року.

Заперечуючи проти позову, 22 квітня 2019 року ОСОБА_3 подано зустрічний позов про визнання договору поруки припиненим. Зазначав, що термін дії договору передбачено договором до 10 листопада 2017 року. В подальшому, 15 лютого 2018 року, КС "Довіра" і ОСОБА_1 укладено додаток №1 до кредитного договору С 08 від 21.11.2016. Вважає, що цим додатком до договору було встановлено строки та розміри погашення кредиту з виплатою процентів з граничним строком погашення 15 лютого 2018 року. При цьому визначена пунктом 3 цього додатку дата погашення кредиту є такою самою як за основним договором 10 листопада 2017 року.

Звертав увагу, що первісний позов пред`явлено пізніше аніж через рік після спливу граничної дати для погашення заборгованості за кредитом з нарахованими відсотками. Тому в силу правил ч. 4 ст. 559 ЦК України в редакції, яка діяла на час укладення договору, ця обставина є підставою для припинення договору поруки від 21 листопада 2016 року.

Крім іншого, відповідач3 вказував, що кредитодавець не повідомляв його про зміну процентної ставки за користування кредитом та не направляв на його адресу вимог про погашення боргу за довго ром кредиту. Про невиконання договірних зобов`язань ОСОБА_1 дізнався лише з отриманої копії позовної заяви з додатками.

Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 17 березня 2021 року зустрічний позов прийнято до спільного розгляду з первісним позовом і об`єднано в одне провадження.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 14 червня 2021 року первісний позов задоволено частково.

Стягнуто солідарно із ОСОБА_1 і ОСОБА_2 на користь КС "Довіра" 59 506, 31 гривні заборгованості, що складається із 24 353, 02 гривні основного боргу за тілом кредиту та 35 153, 29 гривень процентів річних за користування кредитом.

Стягнуто солідарно із ОСОБА_1 і ОСОБА_2 на користь КС "Довіра" 1 921 гривні понесених судових витрат..

Зустрічний позов задоволено.

Визнано договір поруки від 21 листопада 2016 року, що укладений між ОСОБА_3 і КС "Довіра" на забезпечення виконання зобов`язання ОСОБА_1 , припиненим.

Стягнуто із КС "Довіра" на користь ОСОБА_3 768, 40 гривень понесених судових витрат.

На рішення суду в частині відмови в задоволенні вимог за первісним позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про солідарне стягнення процентів за підвищеною процентною ставкою 120% річних за користування кредитом за період з 11 січня 2017 року по 15 лютого 2019 року, в частині відмови в задоволенні вимог за первісним позовом до ОСОБА_3 про солідарне стягнення з ОСОБА_1 66 949, 03 гривні заборгованості та в задоволенні зустрічного позову позивачем через свого представника ОСОБА_4 подано апеляційну скаргу, де покликається на його незаконність і необґрунтованість, що фактично полягають у неправильному застосуванні норм матеріального права та невідповідності висновків суду обставинам справи.

Обґрунтовуючи її, зазначалося про помилковість висновків суду про те, що процентна ставка за кредитним договором №С 08 від 21 листопада 2016 року є незмінюваною, оскільки суперечать вимогам ст.ст. 10561 ЦК України, пункту 28 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30 березня 2012 року "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин", пунктам 4.1, 4.6 кредитного договору №С 08 від 21 листопада 2016 року. Тобто кредитний договір з фіксованою процентною ставкою може містити інший розмір процентної ставки, застосування якої відповідно до обумовленої договором процедури не можна вважати односторонньою зміною розміру процентної ставки кредитодавцем, а тому суд помилково стверджував, що спірні відносини регулюють норми ч. 4 ст. 10561 і ч. 1 ст. 651 ЦК України.

Щодо нарахування процентів за час із 11 листопада 2017 року по 15 лютого 2018 року, то вважає, що суд з посиланням на постанову Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12 зробив хибний висновок про те, що 11 листопада 2017 року закінчився строк кредитування, передбачений пунктом 4.2 кредитного договору. Тому позивач втратив право нараховувати проценти за користування кредитом. Так, поза увагою суду залишилося, що 15 лютого 2018 року сторони уклали додаткову угоду додаток №1 до договору №С 08 від 21.11.2016, де погодили новий графік платежів і зафіксували розмір заборгованості, що існував на момент укладення зазначеної угоди. Оскільки відповідачами ці умови (додатку №1) не оспорювалися, тому договір є правомірним і створює відповідні правові наслідки.

Вважав, що судом зроблено неправильний висновок і про неможливість нарахування процентів за час із 15 лютого 2018 року по 15 лютого 2019 року. Так, пункті 2 додатку №1 до кредитного договору сторони погодили строки і розміри погашення кредиту та виплати процентів. Заборгованість залишалася у розмірі 24 353, 02 гривні залишку за кредитом і 14 656, 68 гривень залишку нарахованих процентів, а також процентів за подальше користування кредитом в межах встановленого строку.

З приводу припинення поруки з підстави, передбаченої ч. 4 ст. 559 ЦК України в редакції, що діяла на час виникнення спору, то заявник вказує, що зобов`язання поручителя відповідно до ч.ч. 1, 2, 4 ст. 559 ЦК України носить строковий характер, а за умовами договору поруки від 21 листопада 2016 року він набирає чинності з моменту підписання і діє до 21 листопада 2026 року. Тому переконаний, що припинення поруки за ч. 4 ст. 559 ЦК України може мати місце лише у випадку відсутності у договорі поруки строку його дії, тобто висновки суду суперечать закону.

Окрім іншого, хибними є твердження суду і про припинення поруки на підставі ч. 1 ст. 559 ЦК України в редакції, що діяла на час виникнення спору. Так, відповідно до ст.ст. 553, 554 ЦК України обсяг зобов`язань поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов`язань боржника, забезпечення яких здійснює поручитель. Тобто нарахування підвищеної процентної ставки не є збільшенням розміру плати за користування кредитом, яка призводить до збільшення обсягу відповідальності поручителя, адже є мірою відповідальності за прострочення виконання кредитного зобов`язання. Вважає, що така правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 09 липня 2021 року у справі №645/3897/14-ц і вона відповідає спірним правовідносинам.

З цих міркувань просить скасувати оскаржуване рішення в частині відмови в задоволенні вимог за первісним позовом про солідарне стягнення з ОСОБА_1 і ОСОБА_2 процентів за підвищеною ставкою 120% річних за користування кредитом за час із 11 січня 2017 року по 15 лютого 2019 року, в частині відмови в задоволенні первісного позову про солідарне стягнення з ОСОБА_1 і ОСОБА_3 66 949, 03 гривні заборгованості, що складається з 24 353, 02 гривень тіла кредиту і 42 596, 01 гривні процентів за користування кредитом, задовольнивши його в цій частині.

Також просив скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволення зустрічного позову та відмовити ОСОБА_3 в його задоволенні.

В решті (в частині стягнення процентів за користування кредитом, нарахованих за час із 15 лютого 2019 року по 25 лютого 2019 року в сумі 800, 65 гривень заявником не оскаржується).

Відзив на апеляційну скаргу іншими учасниками справи чи їх представниками не подавався, хоча про таке право їм було роз`яснено ухвалою Рівненського апеляційного суду від 26 серпня 2021 року.

Заслухавши суддю-доповідача, думку осіб, які беруть участь у справі і з`явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи заявника, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги.

Судом з`ясовано, що 21 листопада 2016 року між позивачем і ОСОБА_1 укладено договір споживчого кредиту №С08, за умовами якого кредитодавець зобов`язався надати грошові кошти у кредит позичальникові у сумі 30 000 гривень, а позичальник зобов`язався повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом у розмірі 68% річних з а погодженим графіком платежів. Кредит надано на 12 фактичних місяців з дати його надання. Сторонами погоджено строки і розміри погашення кредиту та виплати процентів - до 10 листопада 2017 року включно. Договір набуває чинності з дня його укладення і діє до повного виконання позичальником зобов`язань з цим правочином.

З метою повернення одержаних коштів того ж числа між КС "Довіра" та ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено відповідні окремі договори поруки №С 08, за якими поручителі зобов`язалися солідарно відповідати перед кредитором за виконання зобов`язань ОСОБА_1 на умовах укладеного ним договору кредиту №С 08 від 21.11.2016.

В подальшому, 15 лютого 2018 року, між КС "Довіра" і відповідачем1 укладено додаток №1 до договору кредиту №С 08 від 21.11.2016, де визначено, що залишок суми кредиту складає 24 353, 02 гривні, нараховані відсотки 14 656, 68 гривень, а розмір загальної заборгованості становить 39 009, 70 гривень.

За умовами додатку №1 до кредитного договору, плата за користування кредитом (проценти) становить 68% річних від суми залишку кредиту за кожен день користування ним. Сторонами погоджено строки погашення кредиту, починаючи з 15 березня 2018 року по 15 грудня 2018 року з визначенням суми розстрочення платежів та зі сплатою залишку заборгованості до 15 лютого 2018 року, а також передбачено, що дата повернення кредиту є граничним строком користування ним.

Вважаючи, що відповідачами, як позичальником та поручителями, не додержано договірних зобов`язань перед КС "Довіра", внаслідок чого утворилася заборгованість у розмірі 69 149, 43 гривні (24 353, 02 гривні сума основного боргу + 44 796, 41 гривні несплачених відсотків), у лютому 2019 року в суд звернувся позивач із позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 і ОСОБА_3 про солідарне стягнення цієї суми на його користь.

22 квітня 2019 року ОСОБА_3 подано зустрічний позов, де він просив визнати поруку за відповідним договором №С 08 від 21 листопада 2016 року, укладеним між ним та КС "Довіра", припиненою, оскільки додатком №1 до кредитного договору встановлено строки та розміри погашення кредитних коштів і виплати процентів з граничним терміном їх погашення 15 лютого 2018 року. При цьому кредитним договором №С 08 від 21.11.2016 датою повернення кредиту є 10 листопада 2017 року, а також, що кредитор не повідомляв його належним чином про зміну процентної ставки за користування кредитом і не направляв на його адресу вимоги про погашення боргу.

Повно і правильно з`ясувавши обставини справи та встановивши, що при вирішенні спірних правовідносин до часткового застосування підлягають норми матеріального права, на яких наполягав позивач, а також слід застосувати норми матеріального права, якими мотивував зустрічний позов ОСОБА_3 , суд першої інстанції обґрунтовано частково задовольнив первісний позов, а зустрічний повністю.

Згідно зі ст.ст. 526, 1046, 1048, 1049, 10561 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

У разі застосування змінюваної процентної ставки самостійно, з визначеною у кредитному договорі періодичністю, має право збільшувати та зобов`язаний зменшувати процентну ставку відповідно до умов та порядку, встановлених кредитним договором. Кредитодавець зобов`язаний письмово повідомити позичальника, поручителя та інших зобов`язаних за договором осіб про зміну процентної ставки не пізніше як за 15 календарних днів до дати, з якої застосовується нова ставка. У кредитному договорі встановлюється порядок розрахунку змінюваної процентної ставки із застосуванням погодженого сторонами індексу. Порядок розрахунку змінюваної процентної ставки повинен дозволяти точно визначити розмір процентної ставки за кредитом на будь-який момент часу протягом строку дії кредитного договору. Кредитор не має права змінювати встановлений кредитним договором порядок розрахунку змінюваної процентної ставки без згоди позичальника.

Отже, правильним є висновок суду попередньої інстанції про факт порушення ОСОБА_1 суб`єктивних цивільних прав позивача через неповернення отриманого кредиту та несплату процентів, а тому і стягнення із ОСОБА_1 заборгованості на користь позивача.

Разом з тим статтями 553-554 ЦК України передбачено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушенням зобов`язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов`язання частково або у повному обсязі.

У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Тобто обґрунтованими є і твердження суду про солідарне стягнення із відповідача1 і відповідача2 на користь КС "Довіра" 59 506, 31 гривні заборгованості, яка складається із 24 353, 02 гривні основного боргу за кредитом та 35 153, 29 гривень процентів річних за користування кредитом.

Так, колегія суддів вважає правильно визначеним розмір основної заборгованості за кредитом (тілом кредиту) 24 353, 02 гривні, оскільки ця сума узгоджена додатком №1 від 15 лютого 2017 року до кредитного договору №С 08 від 21 листопада 2016 року, а тому сторонами очевидно визнається.

Щодо 35 153, 29 гривень процентів за користування кредитом, то така сума також відповідає спірним правовідносинам. Так, розмір відсотків за час з 28 грудня 2016 року по 11 січня 2017 року складає 705, 99 гривень, який розрахований за формулою: 27 067, 94 гривні заборгованості за тілом кредиту, помноживши на 68% як відсоткову ставку за кредитом та поділивши на 365 днів і помноживши на 14 днів як кількість днів за період з 28 грудня 2016 року по 11 січня 2017 року. За час з 11 січня 2017 року по 27 лютого 2017 року складає 2 370, 11 гривень; за час з 25 лютого 2017 року по 20 березня 2017 року 1 058, 99 гривень; за час з 20 березня 2017 року по 04 квітня 2017 року 756, 42 гривні; за час із 04 квітня 2017 року по 02 червня 2017 року 2 702, 26 гривень; за час із 02 червня 2017 року по 30 серпня 2017 року 4 037, 93 гривні; за час із 30 серпня 2017 року по 16 листопада 2017 року 3 538, 86 гривень; за час із 16 листопада 2017 року по 15 лютого 2018 року 4 037, 93 гривні; за час із 15 лютого 2018 року по 09 серпня 2018 року 8 030, 49 гривень; за час із 09 серпня 2018 року по 13 серпня 2018 року 181, 48 гривень; за час із 13 серпня 2018 року по 04 вересня 2018 року 998, 14 гривень; за час із 04 вересня 2018 року по 15 лютого 2019 року 7 440, 68 гривень.

Тому сумарний розмір заборгованості за процентами за користування кредиту складає 35 153, 29 гривень.

Щодо доводів апеляційної скарги про незаконність висновків стосовно припинення поруки ОСОБА_3 за договором №С 08 від 21 листопада 2016 року, то з ними також не можна погодитися.

Так, за умовами підпункту 2 п. 3.1.2 договору споживчого кредиту №С 08 від 21 листопада 2016 року кредитодавець зобов`язаний у разі зміни відсоткової ставки за кредитом письмово повідомити позичальника про зміни протягом 7 (семи) календарних днів з дня прийняття рішення про такі зміни і не менш ніж за 15 (п`ятнадцять) днів до вступу в дію таких змін.

З наданого позивачем розрахунку заборгованості видно, що з 11 січня 2017 року кредитодавцем було змінено процентну ставку за кредитом із 68% річних до 120% річних, внаслідок чого збільшився обсяг відповідальності боржника, а тому і ОСОБА_3 . При цьому матеріали справи не містять, а КС "Довіра" не подано суду будь-яких доказів про надсилання і вручення повідомлення щодо зміни процентної ставки ОСОБА_1 та поручителю.

Частина перша ст. 559 ЦК України в редакції, що діяла на час виникнення спірних відносин, вказує, що порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов`язання, а також у разі зміни зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Отже, порука ОСОБА_3 припинилася на підставах, передбачених законом.

При цьому звертається увага на те, що 15 лютого 2018 року поручитель був ознайомлений та погодився із додатком №1 до договору кредиту № С 08 від 21 листопада 2016 року, що засвідчив своїм підписом. Однак свою згоду він висловив після припинення поруки, а тому ця обставина не створює для нього жодних юридичних прав і обов`язків стосовно КС "Довіра".

Решта аргументів автора апеляційної скарги також не свідчать про помилковість оскаржуваного рішення, а тому апеляційним судом відхиляються.

Разом з тим колегія суддів вважає за необхідне вийти за межі доводів апеляційної скарги, оскільки вбачається порушення судом норм процесуального права, що призвело до помилкового вирішення питання про судовий збір.

Так, частиною четвертою ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно із ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Тобто усупереч вимогам закону судом стягнуто на користь позивача 1 921 гривні судового збору з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 солідарно, а не частково з кожного відповідача.

Тому з ОСОБА_1 і ОСОБА_2 слід стягнути на користь позивача по 960, 50 гривень судового збору з кожного (1 921 гривні : 2 особи).

Справедливість, добросовісність та розумність відповідно до п. 6 ст. 3 ЦК України є одними із загальних засад цивільного законодавства.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. десятий п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Перегляд судового рішення у суді апеляційної інстанції забезпечує виконання головного завдання appelatio дати новим судовим розглядом додаткову гарантію справедливості судового рішення, реалізації права на судовий захист. Ця гарантія полягає в тому, що сам факт другого розгляду дозволяє уникнути помилки, що могла виникнути при першому розгляді. Апеляція, по суті, є надання новим судовим розглядом додаткової гарантії справедливості судового рішення, реалізації права на судовий захист.

Підставою для часткового скасування оскаржуваного рішення відповідно до пункту 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України є неправильне застосування норм процесуального права.

Керуючись ст. ст. 368, 376, 381-384, 388-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Кредитної спілки "Довіра" задовольнити частково.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 14 червня 2021 року в частині солідарного стягнення судового збору із ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь Кредитної спілки "Довіра" скасувати.

Стягнути із ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь Кредитної спілки "Довіра" по 960 (дев`ятсот шістдесят) гривень 50 копійок судового збору з кожного.

В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено: 17.11.2021

Головуючий : С.В. Хилевич

Судді: Н.М.Ковальчук

С.С.Шимків