Справа № 388/1128/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.01.2021 року Долинський районний суд Кіровоградської області

у складі: головуючого судді Баранського Д.М.,

за участю секретаря Поліщук Т.І.,

представника ОСОБА_1 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні у приміщенні суду в м. Долинській цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, яка втратила право користування житловим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернувся до суду з цим позовом до відповідачки та просить визнати її такою, яка втратила право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .

Позов мотивує тим, що є власником житлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 .

У цьому житловому приміщенні зареєстрований позивач, його колишня дружина, а також спільна малолітня дитина.

З 2016 року ОСОБА_3 не проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

З 2016 року по 2018 рік, а саме до моменту розірвання шлюбу, відповідачка проживала з позивачем за адресою: АДРЕСА_2 .

Позивач зазначає, що реєстрація місця проживання ОСОБА_3 порушує його права.

ОСОБА_2 є власником житлового приміщення, відповідачка із ним спільним побутом не пов`язана, а тому її право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника згідно з ч. 2 ст. 406 ЦК України.

Відповідачка ОСОБА_3 надіслала до суду відзив на позовну заяву. У змісті відзиву заперечує проти позову. Зазначає, що позивач чинить їй перешкоди у користуванні спірним житловим приміщенням, а тому за цього не проживає у ньому. Просить закрити провадження у справі у зв`язку із відсутністю предмета спору.

ОСОБА_2 надіслав до суду відповідь на відзив. Вказує, що твердження про чинення ним перешкод у користуванні відповідачкою житловим приміщенням не відповідають дійсності. ОСОБА_3 вселилась до житлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 як член сім`ї власника цього житлового приміщення. Оскільки шлюб між ними було розірвано, відповідно підлягає припиненню право користування ОСОБА_4 житловим приміщенням.

Ухвалою суду від 15 січня 2021 року занесеною до протоколу судового засідання, відмовлено ОСОБА_3 у закритті провадження у справі у зв`язку із відсутністю предмета спору.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_1 позов підтримали, просили його задовольнити.

Відповідачка ОСОБА_3 у судове засідання не з`явилась, повідомлялась про місце та час розгляду справи, про причину неявки не повідомила.

Свідок ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 суду пояснив, що проживає за адресою: АДРЕСА_3 , тобто є сусідом позивача. Йому відомо, що ОСОБА_3 не проживає за адресою: АДРЕСА_1 з 2016 року. Не знає чи чинились позивачем перешкоди у користуванні відповідачкою цим житловим приміщенням. ОСОБА_3 з 2016 року не бачив.

Свідок ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 суду пояснив, що проживає за адресою: АДРЕСА_4 . З 2016 року перестав бачити у цьому будинку ОСОБА_3 . Раніше відповідачка прогулювалась поблизу будинку, виходила з нього. Не знає про чинення ОСОБА_2 перешкод у користуванні відповідачкою житловим приміщенням.

Суд, заслухавши пояснення позивача та його представника, свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, дійшов до висновку про задоволення позову з таких підстав.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи (чч. 1-3 ст. 83 ЦПК України).

За змістом ст. ст. 316, 317 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Судом установлено, що позивач ОСОБА_2 згідно з договором дарування від 21 грудня 2010 року, посвідченим цього ж дня приватним нотаріусом Долинського районного нотаріального округу Кіровоградської області Шумейко І.Ю., зареєстрованим у реєстрі за № 981 та 31 січня 2011 року в Обласному комунальному підприємстві «Кіровоградське обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації» за № 32339587, є власником житлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 6).

У цьому житловому приміщенні зареєстровано місце проживання відповідачки у справі ОСОБА_3 , що підтверджено довідкою реєстратора Комунального підприємства «Долинське міське комунальне господарство» при Долинській міській раді № 3708 від 3 вересня 2020 року, а також визнається сторонами (а. с. 8).

11 червня 2011 року в Новоолександрівській сільській раді Долинського району Кіровоградської області між сторонами було зареєстровано шлюб, актовий запис № 2, який розірвано рішенням Долинського районного суду Кіровоградської області від 4 жовтня 2018 року (а. с. 7).

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування.

Отже, житлове приміщення за адресою: АДРЕСА_1 є особистою власністю позивача.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 395 ЦК України речовими правами на чуже майно є право користування (сервітут).

Право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій, конкретно визначеній особі (особистий сервітут) (ст. 401 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 402 ЦК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду.

За змістом ст. 403 ЦК України сервітут визначає обсяг прав щодо користування особою чужим майном. Сервітут може бути встановлений на певний строк або без визначення строку. Особа, яка користується сервітутом, зобов`язана вносити плату за користування майном, якщо інше не встановлено договором, законом, заповітом або рішенням суду. Сервітут не підлягає відчуженню. Сервітут не позбавляє власника майна, щодо якого він встановлений, права володіння, користування та розпоряджання цим майном. Сервітут зберігає чинність у разі переходу до інших осіб права власності на майно, щодо якого він встановлений.

Положеннями ст. 404 ЦК України передбачено, що право користування чужою земельною ділянкою або іншим нерухомим майном полягає у можливості проходу, проїзду через чужу земельну ділянку, прокладання та експлуатації ліній електропередачі, зв`язку і трубопроводів, забезпечення водопостачання, меліорації тощо. Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо).

Сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна.

Згідно з ч. 2 ст. 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

Оскільки відповідачка ОСОБА_3 перебуваючи в зареєстрованому шлюбі разом із ОСОБА_2 набула право користування належним йому на праві власності житловим приміщенням, яке за своєю суттю є сервітутом, тепер шлюб між ними розірвано, сторони спільним побутом не пов`язані, а тому право відповідачки на користування чужим майном підлягає припиненню на підставі ч. 2 ст. 406 ЦК України.

Вищезазначений висновок відображений у постановах Верховного Суду від 14 серпня 2019 року (справа № 702/101/18), від 25 вересня 2019 року (справа № 209/3302/13-ц), від 26 вересня 2019 року (справа № 661/2514/18).

Згідно з ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

З огляду на вищезазначене, суд дійшов висновку про задоволення цього позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, яка втратила право користування житловим приміщенням.

За змістом ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

ОСОБА_2 у цій справі поніс судові витрати у розмірі 840,80 грн зі сплати судового збору, що підлягають стягненню з відповідачки на його користь.

На підставі викладеного, керуючись, ст. ст. 16, 316, 317, 319, 321, 391, 401-404, 406 ЦК України, ст. ст. 4, 12, 13, 19, 42, 48, 76, 81, 82, 83, 95, 133, 141, 258, 259, 263-265, 268, 354 ЦПК України,

ВИРІШИВ:

Задовольнити позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, яка втратила право користування житловим приміщенням.

Визнати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 такою, яка втратила право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_5 .

Стягнути з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (проживає за адресою: АДРЕСА_5 , ідентифікаційний номер: НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (проживає за адресою: АДРЕСА_5 , ідентифікаційний номер: НОМЕР_2 ) 840,80 грн (вісімсот сорок гривень вісімдесят копійок) понесених та документально підтверджених судових витрат.

Апеляційна скарга подається до Кропивницького апеляційного суду протягом тридцяти днів. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складений 18 січня 2021 року.

Суддя Долинського районного суду Д. М. Баранський