Номер провадження: 22-ц/813/7641/21
Номер справи місцевого суду: 523/143/21
Головуючий у першій інстанції Далеко К. О.
Доповідач Цюра Т. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.11.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Цюри Т.В.,

Суддів: Гірняк Л.А., Сегеди С.М.,

За участю секретаря судового засідання: Лопотан В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 15 березня 2021 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Копійка-Центр», Товариства з обмеженою відповідальністю «Сільпо», Товариства з обмеженою відповідальністю «АТБ-МАРКЕТ» про захист прав споживачів

В С Т А Н О В И В:

У січні 2021 року, ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Копійка-Центр», Товариства з обмеженою відповідальністю «Сільпо», Товариства з обмеженою відповідальністю «АТБ-МАРКЕТ», у якому просив суд:

1. визнати дії Відповідача1, Відповідача2, Відповідача3 протиправними по відношенню позивача при відмові відповідачів надати позивачу товар чи послугу згідно ст.17, 23 Закону України «Про захист прав споживачів», ст. 633 Цивільного кодексу України;

2. зобов`язати Відповідача1, Відповідача2, Відповідача3 скласти договір роздрібної купівлі-продажу з ОСОБА_1 , відповідно до ст. 633 ЦК України (публічний договір) з одночасним виконанням таких вимог:

- стягнути з Відповідача 1 на користь ОСОБА_1 в якості компенсації заподіяної моральної шкоди 20 000 гривень (ст. 1172 ЦК України);

- стягнути з Відповідача 2 на користь ОСОБА_1 в якості компенсації заподіяної моральної шкоди 170 000 гривень (ст. 1172 ЦК України);

- стягнути з Відповідача 3 на користь ОСОБА_1 в якості компенсації заподіяної моральної шкоди 10 000 гривень (ст. 1172 ЦК України);

- стягнути з Відповідача 1, 2, 3 на користь ОСОБА_1 відшкодування витрат на правничу допомогу;

- присудити Відповідачу 1, 2, 3 судову неустойку за кожен день невиконання судового акта (п.3 ч.1 ст. 611 ЦК України).

Також позивач просив суд судові витрати покласти на відповідачів.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 15 березня 2021 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Копійка-Центр», товариства з обмеженою відповідальністю «Сільпо», товариства з обмеженою відповідальністю «АТБ-МАРКЕТ» про захист прав споживачів - відмовлено в повному обсязі.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подав до суду апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права просить суд скасувати рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 15 березня 2021 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги скаржника. Всі судові витрати покласти на відповідача.

У відзиві на апеляційну скаргу, ТОВ «АТБ-маркет» посилаючись на її необґрунтованість, просить суд відмовити у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 , рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 15 березня 2021 року щодо позовних вимог ТОВ «АТБ-маркет» - залишити без змін. (а.с. 215-215г).

Інші учасники справи - ТОВ «Копійка-Центр» та ТОВ «Сільпо», не скористалися своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу, заперечень щодо її змісту і вимог до апеляційного суду не направили.

В судове засідання, призначене на 28.10.2021 року, сторони не з`явилися, про розгляд справи були повідомлені належним чином, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу у відсутність сторін, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.

У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, апеляційний суд дійшов до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду зазначеним вимогам відповідає, з огляду на таке.

Так, судом першої інстанції встановлено, що за твердженням позивача, 26.06.2020 року йому було відмовлено в продажі товарів працівниками супермаркету ТОВ «АТБ-Маркет», за адресою: Одеська область, м.Б-Дністровський, вул. Миколаївська, 31.

Підтверджує цю обставину позивач посиланням на фото та відео, які зберігаються за посиланням: https://drive.google.com/drive/folders/1zCOHs4NxNAZfIClEaLJgS52zgd2TcADX, за яким судом встановлено їх зміст, а саме: фото та відео зняті 26.06.2020 року в супермаркеті ТОВ «АТБ Маркет»: на відео особа, яка знімає відео, попереджає працівників супермаркета про відповідальність за порушення ними закону; зафіксована робота супермаркета щодо купівлі-продажу фізичними особами товарів; особа, яка коментує на відеокамеру, зазначає що викликана поліція до супермаркету.

Судом встановлено, що на відеозапису за посиланням https://drive.google.com/drive/folders/1zCOHs4NxNAZfIClEaLJgS52zgd2TcADX не зафіксовано факт відмови позивачеві працівниками ТОВ «АТБ-Маркет» за адресою: АДРЕСА_1 у придбанні товарів. Крім того, на відеозаписі також не зафіксовано обличчя позивача ОСОБА_1 .

Крім того, за твердженням позивача, 30.12.2020 року йому було відмовлено в продажі товарів працівниками супермаркету ТОВ «СІЛЬПО», за адресою: м. Одеса, вул. Семена Палія, 93А. Зазначене обставину позивач підтверджує посиланням на фото та відео, які зберігаються за посиланням: https://t.me/joinchat/R17OMoOGvC5F80SM.

24 жовтня 2020 року в 16-00 в супермаркеті «Копійка-Центр» за адресою: м. Одеса, вул. Семена Палія, 86 позивачу було відмолено в укладенні договору роздрібної купівлі-продажу. Причиною відмови стала відсутність на його обличчі маски. Підтверджує цю обставину позивач посиланням на відео, яке зберігається за посиланням: https://drive.google.com/file/d/1hjIIuwxtGVvJxo3QnZyOEm1mNnnatrim/view.

Ухвалюючи оскаржуване рішення про відмову у задоволенні позову, районний суд виходив з того, що позовні вимоги ОСОБА_1 є необґрунтованими, а тому задоволенню не підлягають.

Апеляційний суд погоджується із таким висновком районного суду, оскільки він відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. (ст. 76 ЦПК України).

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень (ч. 1, 2, 3 ст. 77 ЦПК України).

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч.7 ст. 81 ЦПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадках, передбачених цим кодексом.

Відповідно до ч.1 ст. 84 ЦПК України учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом.

Відповідно до ч.7 ст. 85 ЦПК України у порядку, передбаченому цією статтею, суд за заявою учасника справи чи з власної ініціативи може оглянути веб-сайт (сторінку), інші місця збереження даних в мережі Інтернет з метою встановлення та фіксування їх змісту.

За правилом ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Процес доведення полягає в обґрунтуванні того, що певні дії або події неодмінно мають своїми наслідками настання інших дій або подій, при цьому обставини вважатимуться встановленими за умови, що настання таких наслідків не є вірогідним, а є обов`язковим за таких обставин та за таких умов (постанова Верховного Суду №752/2345/16-ц від 20 березня 2019 року).

Судовим розглядом справи встановлено, що відеозапис за посиланням: https://drive.google.com/drive/folders/1zCOHs4NxNAZfIClEaLJgS52zgd2TcADX не доводить обставин, на які посилається позивач на обґрунтування своїх вимог щодо дій працівників ТОВ «АТБ-Маркет» за адресою: Одеська область, м.Б-Дністровський, вул. Миколаївська, 31 - 26.06.2020 року відносно нього, оскільки достовірно встановити особу, яка здійснювала відеозапис, неможливо, у зв`язку із чим, наведений відеозапис не може бути прийнятий судом в якості доказу обставин позову. При цьому, інших доказів відмови позивачеві працівниками ТОВ «АТБ-Маркет» за адресою: Одеська область, м.Б-Дністровський, вул. Миколаївська, 31 в продажі товарів - 26.06.2020 року, позивачем до матеріалів справи не надано.

У зв`язку з вищевикладеним, апеляційний суд погоджується із висновком районного суду, що у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ТОВ «АТБ-Маркет» слід з підстав не доведеності заявлених позовних вимог, обставин позову, а саме події відмови позивачеві 26.06.2020 року в продажу товарів ТОВ «АТБ-Маркет» за адресою: Одеська область, м.Б-Дністровський, вул. Миколаївська, 31.

Обґрунтованим є і висновок місцевого суду про те, що у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ТОВ «СІЛЬПО» також слід відмовити, з підстав не доведеності заявлених позовних вимог обставин позову, а саме події відмови позивачеві 30.12.2020 року в продажі товарів ТОВ «СІЛЬПО» за адресою: м. Одеса, вул. Семена Палія, 93А, оскільки наданий в підтвердження цього електронний доказ, оглянути судом не представляється можливим, у зв`язку із тим, що «строк дії посилання сплив». При цьому, інших доказів відмови позивачеві працівниками ТОВ «СІЛЬПО» за адресою: м.Одеса, вул. Семена Палія, 93А в продажі товарів - 30.12.2020 року, позивачем до матеріалів справи не подано.

Апеляційним розглядом справи також встановлено, що за твердженням позивача, 24.10.2020 року йому також було відмовлено в продажу товарів працівниками супермаркету «Копійка-Центр», за адресою: м. Одеса, вул. Семена Палія, 86. Підтверджує цю обставину позивач посиланням на відео, яке зберігається за посиланням: https://drive.google.com/file/d/1hjIIuwxtGVvJxo3QnZyOEm1mNnnatrim/view.

Як вбачається з вищенаведеного посилання: https://drive.google.com/file/d/1hjIIuwxtGVvJxo3QnZyOEm1mNnnatrim/view, судом встановлено його зміст, а саме: дата відео 10.11.2020 року в супермаркеті ТОВ «Копійка-Центр»; особа, яка знімає відео, вступає з працівниками супермаркета в дискусію щодо можливості зйомки працівників, зафіксована робота супермаркета щодо купівлі-продажу фізичними особами товарів; особа, яка коментує на відеокамеру, знімає товар, стверджує що йому заборонили цей товар придбати.

Разом з тим, судом встановлено, що на вказаному відеозапису за посиланням ІНФОРМАЦІЯ_1 не зафіксовано факту відмови позивачеві працівниками ТОВ «Копійка-Центр», який знаходиться за адресою: м. Одеса, вул. Семена Палія, 86 у продажу товарів 24.10.2020 року.

При цьому, судом вірно встановлено, що відеозапис містить дату створення 10.11.2020 року, інших дат судом не встановлено. Крім того, на відеозаписі також не зафіксовано обличчя позивача ОСОБА_1 , а відповідно достовірно встановити особу, яка здійснювала відеозапис, неможливо, тому наведений відеозапис не є належним доказом в якості доказу обставин позову.

Судом також встановлено, що факт відмови ТОВ «Копійка-Центр» в продажі товарів позивачу, останній підтверджує також і іншими доказами.

Зокрема, згідно довідки Начальника СП Суворовського ВП в м. Одесі ГУНП в Одеській області «Про результати проведення перевірки інформації, викладеної в матеріалах зареєстрованих в ЖЄО № 40008 від 24.10.2020 року» 24.10.2020 року в Суворовський ВП в м. Одесі ГУНП в Одеській області надійшли матеріали по заяві ОСОБА_1 , в якому останній просить прийняти міри до робітників універсаму « ІНФОРМАЦІЯ_2 » за адресою: АДРЕСА_2 які відмовились його обслуговувати, так як він хотів купити товар без засобів індивідуального захисту маски. В ході розгляду матеріалу було встановлено, що з письмового пояснення гр. ОСОБА_2 стало відомо, що 24.10.2020 року вона дійсно знаходилась на робочому місті в універсамі « ІНФОРМАЦІЯ_2 » за адресою: АДРЕСА_2 на касі, де до неї підійшов невідомий їй чоловік без захисної маски та хотів купити товар, однак вона попросила його в ввічливій формі, щоб він одягнув маску, тільки тоді вона зможе йому відпустити товар, згідно постанови №641 від 22.07.2020 року.

Згідно листа Начальника відділу Суворовського відділу поліції в м. Одесі ГУНП в Одеській області від 20.11.2020 року № 39/16608, позивачу ОСОБА_1 повідомлено, що його повідомлення зареєстровано, розглянуто, та за результатами розгляду прийнято рішення, списати його до справи Суворовського ВП в м. Одесі ГУНП в Одеській області, згідно ЗУ «Про звернення громадян». З громадянкою ОСОБА_2 проведена бесіда профілактичного характеру про недопустимість порушень діючого законодавства. Більш того, у відзиві на позовну заяву, представник ТОВ «Копійка Центр» не заперечує обставин відмови ОСОБА_1 в продажі товарів 24.10.2020 року.

Таким чином, на підставі вищевикладених доказів, судом встановлено факт відмови позивачеві ОСОБА_1 - 24.10.2020 року в продажі товарів працівниками супермаркету «Копійка-Центр», за адресою: м. Одеса, вул. Семена Палія, 86.

При цьому, судом також встановлено, що досудовою претензією, на адресу ТОВ «Копійка-Центр», ОСОБА_1 вимагав протягом трьох днів з дня отримання цієї вимоги, укласти з ним договір роздрібної купівлі-продажу таких товарів: кабак Україна, вага 1,99 кг., загальна вартість 14,42грн.; сметана, вага 400г., виробник ТОВ «Гормолзавод», вартість 37,5 грн.; соєвий соус класичний, вага 300г., виробник «Дерон», вартість 44,79 грн. Надати ОСОБА_1 можливість оплати зазначених товарів на касі ТОВ «Копійка Центр» за готівковий і безготівковий розрахунок без використання маски.

На вищевказану досудову претензію, ТОВ «Копійка-Центр» надало ОСОБА_1 відповідь від 17.11.2020 року №246/11-20, згідно якої роз`яснило заявнику вимоги законодавства. Зазначило зокрема, що згідно ст. 29 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» від 06 квітня 2000 року карантин встановлюється та відміняється Кабінетом Міністрів України. Відповідно до п.10 Постанови КМУ № 641 від 22.07.2020 року забороняється перебування в громадських будинках і спорудах, громадському транспорті без вдягнутих засобів індивідуального захисту, зокрема респіраторів або захисних масок, що закривають ніс та ріт, у тому числі виготовлених самостійно. Запропонувало у зручний для нього час, у будь-якому магазині « ІНФОРМАЦІЯ_2 » оплатити зазначені у претензії товари, обов`язково з використанням засобів індивідуального захисту, зокрема респіратору або захисної маски, що закриває ніс та рот.

Відповідно до ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У пунктах 41-42 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі №331/5054/15-ц зроблено висновок, що «відповідно до частин першої і третьої статті 698 ЦК України за договором роздрібної купівлі-продажу продавець, який здійснює підприємницьку діяльність з продажу товару, зобов`язується передати покупцеві товар, що звичайно призначається для особистого, домашнього або іншого використання, не пов`язаного з підприємницькою діяльністю, а покупець зобов`язується прийняти товар і оплатити його. До відносин за договором роздрібної купівлі-продажу з участю покупця-фізичної особи, не врегульованих цим кодексом, застосовується законодавство про захист прав споживачів. Отже, у законодавстві України щодо регулювання договору роздрібної купівлі-продажу встановлений пріоритет ЦК України перед актами законодавства про захист прав споживачів (див. постанову Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2018 року у справі № 362/2159/15-ц)».

У постанові Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2018 року у справі № 362/2159/15-ц (провадження № 61-28712св18) зроблено висновок по застосуванню частини третьої статті 698 ЦК України та вказано, що «законодавець встановив пріоритет ЦК України в регулюванні договору роздрібної купівлі-продажу; у випадку відсутності регулювання на рівні ЦК України застосовується законодавство про захист прав споживачів».

За договором роздрібної купівлі-продажу продавець, який здійснює підприємницьку діяльність з продажу товару, зобов`язується передати покупцеві товар, що звичайно призначається для особистого, домашнього або іншого використання, не пов`язаного з підприємницькою діяльністю, а покупець зобов`язується прийняти товар і оплатити його. Договір роздрібної купівлі-продажу є публічним. До відносин за договором роздрібної купівлі-продажу з участю покупця-фізичної особи, не врегульованих цим Кодексом, застосовується законодавство про захист прав споживачів (частини перша - третя статті 698 ЦК України).

Тлумачення вказаних норм дозволяє стверджувати, що по своїй юридичній суті договір купівлі-продажу є імперативно оплатним. Сторони договору купівлі-продажу можуть домовитися про ціну або про спосіб її визначення, або ж буде застосовуватися механізм передбачений статтею 632 ЦК України.

За встановлених обставин справи, відсутні підстави стверджувати, що позивач та відповідач досягли згоди про укладення договору купівлі-продажу.

Крім того, згідно з ч.ч.1,2 ст. 633 Цивільного кодексу України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

Частиною 5 цієї статті 633 Цивільного кодексу визначено, що Актами цивільного законодавства можуть бути встановлені правила, обов`язкові для сторін при укладенні і виконанні публічного договору.

Згідно ч.1 ст. 17 Закону України «Про захист прав споживачів» за всіма споживачами однаковою мірою визнається право на задоволення їх потреб у сфері торговельного та інших видів обслуговування. Встановлення будь-яких переваг, застосування прямих або непрямих обмежень прав споживачів не допускається, крім випадків, передбачених нормативно-правовими актами.

Відповідно до ч. 4 ст. 4 Цивільного кодексу України актами цивільного законодавства є також постанови Кабінету Міністрів України. Якщо постанова Кабінету Міністрів України суперечить положенням цього Кодексу або іншому закону, застосовуються відповідні положення цього Кодексу або іншого закону.

Разом з тим, постановою Кабінету Міністрів України №641 від 22 липня 2020 року встановлено правила перебування в громадських будинках і спорудах, громадському транспорті для усіх без виключення осіб із застосуванням засобів індивідуального захисту.

Відповідно до ч.1 ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Верховенство права - це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об`єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України. Таке розуміння права не дає підстав для його ототожнення із законом, який іноді може бути й несправедливим, у тому числі обмежувати свободу та рівність особи. Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права (пункт 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004).

Згідно пункту 6 статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність.

Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії.

При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (ч. 2 ст. 13 ЦК України).

Право кожного громадянина на охорону здоров`я та медичну допомогу встановлено статтею 49 Конституції України.

Відповідно до Указу Президента України від 13 березня 2020 року № 87/2020 «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 березня 2020 року «Про невідкладні заходи щодо забезпечення національної безпеки в умовах спалаху гострої респіраторної хвороби СОVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-СоV-2», постанови Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу СОVID-19, постанови Кабінету Міністрів України від 16 березня 2020 року №215 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №211», рішення Державної комісії з питань техногенно-екологічної безпеки та надзвичайних ситуацій від 10 березня 2020 року, доручення регіональної комісії з питань техногенно-екологічної безпеки та надзвичайних ситуацій №3/2020 від 13 березня 2020 року, рішення ради суддів України від 17.03.2020 року № 19 встановлено обмеження. Загальнонаціональний карантин, який мав тривати до 3 квітня включно, продовжено.

В статті 1 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» №1645-ІІІ від 06 квітня 2000 року визначено, що карантин - це адміністративні та медико -санітарні заходи, що застосовуються для запобігання поширенню особливо небезпечних інфекційних хвороб.

Відповідно до ч.1 ст. 29 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» від 6 квітня 2000 року № 1645-III карантин встановлюється та відміняється Кабінетом Міністрів України.

У рішенні про встановлення карантину зазначаються обставини, що призвели до цього, визначаються межі території карантину, затверджуються необхідні профілактичні, протиепідемічні та інші заходи, їх виконавці та терміни проведення, встановлюються тимчасові обмеження прав фізичних і юридичних осіб та додаткові обов`язки, що покладаються на них, підстави та порядок обов`язкової самоізоляції, перебування особи в обсерваторі (обсервації), госпіталізації до тимчасових закладів охорони здоров`я (спеціалізованих шпиталів). Карантин встановлюється на період, необхідний для ліквідації епідемії чи спалаху особливо небезпечної інфекційної хвороби. На цей період можуть змінюватися режими роботи підприємств, установ, організацій, вноситися інші необхідні зміни щодо умов їх виробничої та іншої діяльності.

Відповідно до п. 2-3. Розділу X «Прикінцеві положення» вказаного Закону № 1645-III тимчасово, на період здійснення заходів щодо запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), передбачених карантином, встановленим Кабінетом Міністрів України, з урахуванням епідемічної ситуації, можуть бути запроваджені обмежувальні протиепідемічні заходи щодо фізичних осіб. За порушення встановлених обмежувальних протиепідемічних заходів особи несуть відповідальність згідно із законом.

Постановою Кабінету Міністрів України від 22 липня 2020 року № 641

«Про встановлення карантину та запровадження посилених протиепідемічних заходів на території із значним поширенням гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», з 1 серпня 2020 року по 31 грудня 2020 року установлено з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 (далі - COVID-19), на території Автономної Республіки Крим, Вінницької, Волинської, Дніпропетровської, Донецької, Житомирської, Закарпатської, Запорізької, Івано-Франківської, Кіровоградської, Київської, Луганської, Львівської, Миколаївської, Одеської, Полтавської, Рівненської, Сумської, Тернопільської, Харківської, Херсонської, Хмельницької, Черкаської, Чернівецької, Чернігівської областей, м. Києва, м. Севастополя (далі - регіони) карантин, продовживши на всій території України дію карантину, встановленого постановами Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 р. № 211 Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 та від 20 травня 2020 р. № 392 Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2.

Пунктом 10 зазначеної Постанови КМУ на території України на період дії карантину забороняється:

1) перебування в громадських будинках і спорудах, громадському транспорті без вдягнутих засобів індивідуального захисту, зокрема респіраторів або захисних масок, що закривають ніс та рот, у тому числі виготовлених самостійно.

Вказана норма, за висновками суду, не є обмеженням конституційних прав особи, є профілактичним заходом, затвердженим на виконання ст.29 Закону України "Про захист населення від інфекційних хвороб", який має на меті захист життя і здоров`я інших людей, право на що гарантоване ст.ст.27, 49 Конституції України.

З урахуванням вищевикладеного, апеляційний суд погоджується із висновком місцевого суду про відсутність дискримінації позивача як споживача при відмові укласти договір купівлі-продажу через недотримання ним вимог, встановлених нормативно-правовим актом.

У доводах апеляційної скарги, ОСОБА_1 посилається на те, що за посиланням https://drive.google.com/drive/folders/1zCOHs4NxNAZfIClEaLJgS52zgd2TcADX на відео VID_20200626_110005.mp4 з 14 секунди можна спостерігати те, як на його слова, адресовані адміністратору, що вона отримає штраф 500 н.м.д.г. відповідно до ст. 23 ЗУ «Про захист прав споживачів» за порушення ст.17 зазначеного закону, адміністратор відповідає: «За що? За те, що я відмовляю в обслуговуванні?». Зазначене, на думку апелянта є абсолютним доказом того, що йому було відмовлено в обслуговуванні, а його обличчя не являється обов`язковим, коли на відео чути його голос, оскільки крім відео, судом також визнаються і аудіо докази.

Однак, вказані доводи апелянта є необґрунтованими, оскільки питання особи: «За що? За те, що я відмовляю в обслуговуванні?» є фактичним твердженням і не може підтверджувати будь які обставини, включаючи ті, на яких посилається апелянт. На вказаному відео не зафіксовано однозначного факту відмови в обслуговувані, а отже факт відмови в обслуговувані саме цьому споживачу позивачу ОСОБА_1 є припущенням. Разом з тим, відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Отже позивач повинен довести належними та допустимими доказами факт відмови.

Крім того, на відео дійсно не видно того, хто знімає, а встановити особу лише по голосу не є можливим, оскільки у суду відсутні спеціальні знання у галузі аудіо голосової ідентифікації особи. При цьому, як вбачається з матеріалів справи, позивач не заявляв клопотання про призначення судової експертизи.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що судом було спростовано його твердження щодо відмови в продажі товарів працівниками супермаркету ТОВ «Сільпо» за адресою: м.Одеса, вул. Семена Палія, 93А тим, що суд не зміг оглянути електронні докази, на які він посилався, з причин «Строк дії посилання сплив» є неспроможними, з огляду на те, що за правилом ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Необґрунтованими є і посилання апелянта про те, що судом безпідставно відхилені і докази факту відмови позивачу в обслуговуванні в ТОВ «Копійка Центр» 24.10.2020 року, що зокрема зафіксовано на відео за посиланням: https://drive.google.com/file/d/1hjIIuwxtGVvJxo3QnZyOEm1mNnnatrim/view. Апелянт також зазначає, що судом також відхилені фактичні відповіді ТОВ «Копійка Центр», які на думку апелянта підтверджують факт існування події за двома адресами (відповідь на досудову претензію 246/11-20 від 17.11.2020 року та відповідь на досудову претензію 244/11-20 від 17.11.2020 року), оскільки як вбачається з оскаржуваного рішення, суд на підставі викладених доказів, дійшов висновку про те, що знайшла своє підтвердження подія відмови позивачеві ОСОБА_1 - 24.10.2020 року в продажу товарів працівниками супермаркету «Копійка-Центр», за адресою: м. Одеса, вул. Семена Палія, 86, однак, після оцінки доказів та зокрема аналізу наявності в діях ТОВ «Копійка-Центр» ознак протиправності відносно факту відмови продажу позивачу ОСОБА_1 продуктів, суд дійшов висновку про недоведеність допустимими доказами факту порушення прав та законних інтересів позивача, оскільки не доведено протиправність дій відповідача ТОВ «Копійка Центр».

При цьому, посилання апелянта ОСОБА_1 у доводах апеляційної скарги щодо того, що інші докази по справі, такі як запис відео-спостереження магазину, запис нагрудної камери працівника поліції суд може запросити у відповідного органу та юридичних осіб, якщо вважає що це доцільно, апеляційним суд оцінюється критично, з огляду на те, що саме на позивача ст. 81 ЦПК України покладено обов`язок доведення обставин на які він посилається. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи.

Слід зазначити, що інша частина доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 містить аргументи щодо незаконності встановлених у державі обмежень.

Зокрема безпідставними та необґрунтованими є доводи позивача ОСОБА_1 щодо того, що постанови КМУ, якими введено карантин, вважаються такими, що не набрали чинності, не можуть регулювати правовідносини між громадянами, оскільки відсутні накази про здійснення державної реєстрації нормативно-правових актів Кабінету Міністрів України, а у Кабінету Міністрів України не було повноважень на введення карантину без подання головного державного санітарного лікаря України, з огляду на наступне.

Так, відповідно до ч. 4 ст. 49 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» акти Кабінету Міністрів України, які відповідно до закону є регуляторними актами, розробляються, розглядаються, приймаються та оприлюднюються з урахуванням вимог Закону України "Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності".

Відповідно до ч.1 ст. 52 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» постанови Кабінету Міністрів України, крім постанов, що містять інформацію з обмеженим доступом, набирають чинності з дня їх офіційного опублікування, якщо інше не передбачено самими постановами, але не раніше дня їх опублікування.

Згідно листа Міністерства юстиції України «Щодо постанови КМУ від 11 березня 2020 року №211», наданого суду позивачем, зазначена постанова Кабінету Міністрів України отримана з Кабінету Міністрів України фельд-зв`язком і зареєстрована в електронній системі документообігу Міністерства юстиції України 12 березня 2020 року за № 3709-4-20 та включена до Єдиного державного реєстру нормативно-правових актів 13 березня 2020 року з реєстраційним кодом 98475/2020, і опублікована в газеті «Урядовий кур`єр» від 12 березня 2020 року №47 та інформаційному бюлетені «Офіційний вісник України» від 24 березня 2020 року №23.

Судом встановлено, що постанови Кабінету Міністрів України, якими введено та продовжено карантин на території України, зокрема Постанова Кабінету Міністрів України від 22 липня 2020 року № 641 «Про встановлення карантину та запровадження посилених протиепідемічних заходів на території із значним поширенням гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», офіційно опубліковані, а тому є чинними. Закон України «Про Кабінет Міністрів України» встановлює, що Кабінет Міністрів України на основі та на виконання Конституції і законів України, актів Президента України, постанов Верховної Ради України, прийнятих відповідно до Конституції та законів України, видає обов`язкові для виконання акти - постанови і розпорядження. Акти Кабінету Міністрів України нормативного характеру видаються у формі постанов. Акт Кабінету Міністрів України може бути оскаржений до суду в порядку та у випадках, установлених законом.

Апеляційний суд погоджується із твердженнями суду першої інстанції про те, що якщо позивач вважає, що при прийнятті постанов КМУ про введення та продовження карантину на території України, порушено порядок їх прийняття, то відповідно до ч.8 ст. 49 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» може оскаржити їх до суду. Однак, доказів визнання позивачем наведених постанов КМУ незаконними в судовому порядку, суду не надані.

У п.3.3. Рішення Конституційного Суду України від 28 серпня 2020 року № 10-р/2020 у справі 1-14/2020 (230/20 за конституційним поданням Верховного Суду щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремих положень постанови Кабінету Міністрів України „Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та етапів послаблення протиепідемічних заходів", положень частин першої, третьої статті 29 Закону України „Про Державний бюджет України на 2020 рік", абзацу дев`ятого пункту 2 розділу II „Прикінцеві положення" Закону України «Про внесення змін до Закону України „Про Державний бюджет України на 2020 рік"», на яке посилається ОСОБА_1 зазначено, що під час розгляду Конституційним Судом України цієї справи Кабінет Міністрів України постановою „Про внесення змін до деяких актів Кабінету Міністрів України" від 17 червня 2020 року № 500 вніс зміни до назви Постанови № 392, пункту 3 Постанови № 392, виклавши його в новій редакції, абзац шостий пункту 6 Постанови № 392 виключив. Крім того, згідно з пунктом 2 переліку постанов Кабінету Міністрів України, що втратили чинність, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України „Про встановлення карантину та запровадження посилених протиепідемічних заходів на території із значним поширенням гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" від 22 липня 2020 року № 641, пункти 2-8, 11, 12, 12-1-12-3, 13-16 Постанови № 392 визнано такими, що втратили чинність. Оскільки пункт 6 Постанови № 392, яким було затверджено Порядок, втратив чинність, то Порядок також втратив чинність.

Враховуючи наведене, Конституційний Суд вказаним Рішенням закрив конституційне провадження у цій справі в частині відповідності Конституції України (конституційності) положень підпунктів 5, 6, 7, 14 пункту 3, абзацу шостого пункту 6 Постанови № 392, пунктів 10, 17 Порядку згідно з пунктом 5 статті 62 Закону України „Про Конституційний Суд України" - у зв`язку з втратою чинності актом (його окремими положеннями), щодо якого порушено питання відповідності Конституції України.

Таким чином, доводи апелянта щодо визнання рішенням Конституційного Суду України від 28 серпня 2020 року № 10-р/2020 у справі 1-14/2020 неконституційними постанов КМУ щодо карантину, є необґрунтованими.

Постановою головного державного санітарного лікаря України № 17 від 09.05.2020 затверджено Тимчасові рекомендації щодо організації протиепідемічних заходів при торгівлі продовольчими (окрім ринків) та непродовольчими товарами на період карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19).

Ці Тимчасові рекомендації розроблені з метою протидії поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19) під час торгівлі продовольчими та непродовольчими товарами та повинні враховуватися суб`єктами господарювання з метою запобігання ускладненню епідемічної ситуації. Допуск відвідувачів та перебування у закладі дозволяється лише у респіраторі або захисній масці, так щоб були покриті ніс та рот.

Фактично зміст доводів апеляційної скарги зводиться до неконституційності встановлених у державі карантинних обмежень. Однак, відповідачі по справі ТОВ «Копійка-Центр», ТОВ «Сільпо» та ТОВ «АТБ-МАРКЕТ» є суб`єктами господарювання та не можуть ухилятися від виконання Постанов КМУ щодо карантинних обмежень. При цьому, як вже було зазначено судом, якщо позивач ОСОБА_1 вважає дії уряду незаконними, а прийняті Постанови КМУ неконституційними, то останній має право оскаржити відповідні нормативно правові акти у порядку адміністративного або конституційного провадження.

З урахуванням вищевикладеного, апеляційний суд погоджується із висновком районного суду про те, що оскільки не знайшов підтвердження належними та допустимими доказами факт порушення прав та законних інтересів позивача, не доведено протиправність дій відповідачів, тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог про визнання дій відповідачів протиправними по відношенню до позивача при відмові надати товар чи послугу згідно ст.17, 23 Закона України «Про захист прав споживачів», ст. 633 Цивільного кодексу України; та зобов`язання відповідачів укласти договір роздрібної купівлі-продажу з ОСОБА_1 , відповідно до ст. 633 ЦК України (публічний договір).

Наведені в апеляційній скарзі доводи спростовуються матеріалами справи та встановленими судами обставинами, в цілому зводяться до переоцінки доказів та не дають підстав вважати, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Отже, апеляційний суд вважає, що судове рішення ґрунтується на повно та всебічно досліджених матеріалах справи, постановлено з дотриманням вимог матеріального та процесуального права і підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

На підставі ч.1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, тому відповідно до ст. 141 ЦПК України новий розподіл понесених сторонами судових витрат не здійснюється.

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 15 березня 2021 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Копійка-Центр», Товариства з обмеженою відповідальністю «Сільпо», Товариства з обмеженою відповідальністю «АТБ-МАРКЕТ» про захист прав споживачів залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 08.11.2021 року.

Головуючий Т.В. Цюра

Судді: Л.А. Гірняк

С.М. Сегеда