ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 листопада 2021 року

м.Суми

Справа №574/307/21

Номер провадження 22-ц/816/1651/21

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Собини О. І. (суддя-доповідач),

суддів - Криворотенка В. І. , Ткачук С. С.

з участю секретаря судового засідання - Кияненко Н.М.,

розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана його представником - адвокатом Мальченком Денисом Володимировичем, на ухвалу Буринського районного суду Сумської області від 27 вересня 2021 року про закриття провадження, постановлену у складі судді Гука Т.Р. у м. Буринь Сумської області, повний текст якої виготовлено 27 вересня 2021 року,

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Буринської міської ради Сумської області про визнання бездіяльності незаконною та визнання укладеною додаткову угоду,

в с т а н о в и в :

У травні 2021 року ОСОБА_1 , діючи через свого представника - адвоката Мальченка Д.В., звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просив:

визнати незаконною бездіяльність Буринської міської ради, що полягає у зволіканні укладенні додаткової угоди про продовження строку дії договору оренди землі від 02 квітня 2014 року, зареєстрованого 10 травня 2014 року, номер запису про право 5602595 та щодо не розгляду у передбачений законодавством спосіб, клопотання ОСОБА_1 про поновлення договору оренди землі від 02 квітня 2014 року щодо земельної ділянки загальною площею 37,6741 га за кадастром номером :02:001:0504, що розташована за межами населених пунктів території Верхньосагарівської сільської ради Буринського району Сумської області;

визнати укладеною додаткову угоду про продовження строку дії договору оренди землі від 02 квітня 2014 року, зареєстрованого 10 травня 2014 року, номер запису про право 5603015 у редакції, викладеній у клопотанні від 29 грудня 2020 року (зареєстрованого 04 січня 2021 року), з моменту набрання рішенням законної сили.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 02 квітня 2014 року між ОСОБА_1 та Головним управлінням Держземагенства був укладений договір оренди землі, об`єктом якого є земельна ділянка державної власності, загальною площею 37,6741 га за кадастровим номером :02:001:0504, строком на 7 років. 10 травня 2014 року цей договір зареєстрований державним реєстратором реєстраційної служби Буринського районного управління юстиції Сумської області, а 12 травня 2014 року земельна ділянка була передана за актом приймання-передачі.

Зазначає, що ОСОБА_1 протягом дії договору належним чином виконував покладені на нього зобов`язання за договором, орендна плата сплачувалася вчасно. 29 грудня 2020 року орендар звернувся до Буринської міської ради з клопотанням про поновлення договору оренди землі від 02 квітня 2014 року, проте, у місячний строк дане клопотання розглянуто не було, рішення про поновлення договору оренди землі чи відмову у його поновлення радою не приймалося.

Ухвалою Буринського районного суду Сумської області від 27 вересня 2021 року провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Буринської міської ради Сумської області про визнання бездіяльності незаконною та визнання укладеної додаткової угоди закрито.

Не погоджуючись із вказаною ухвалою, ОСОБА_1 , через свого представника - адвоката Мальченка Д.В., подано апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права, просить ухвалу суду скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для продовження її розгляду по суті.

Апеляційну скаргу мотивує тим, що суд першої інстанції безпідставно не взяв до уваги пояснення позивача та його представника про те, що вказана земельна ділянка використовувалася саме ОСОБА_1 , як фізичною особою, та не входила до структури земель створеного ним фермерського господарства, що підтверджується статутом фермерського господарства, довідкою ГУ ДПС у Сумській області та договором оренди землі. Зазначає і про те, що саме ОСОБА_1 , як фізичною особою , сплачувалася орендна плата.

Відповідачем відзиву на апеляційну скаргу у встановлений судом строк подано не було.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність й обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

За приписами частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Постановляючи оскаржену ухвалу та закриваючи провадження по цій справі, суд першої інстанції виходив з того, що спір щодо оренди земельної ділянки виник між юридичними особами, зокрема між органом місцевого самоврядування та фермерським господарством, а тому має розглядатися за правилами господарського судочинства.

Такі висновки суду узгоджується з матеріалами справи та відповідають вимогам закону.

Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати компетенцію як різних ланок судової системи, так і різні види судочинства, якими є цивільне, кримінальне, господарське та адміністративне між собою.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.

У статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, яку ратифіковано Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР і яка для України набрала чинності 11 вересня 1997 року, закріплено принцип доступу до правосуддя.

Доступом до правосуддя згідно зі стандартами Європейського суду з прав людини є здатність особи безперешкодно отримати судовий захист до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права.

У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Згідно зі статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

За вимогами частини першої статті 18 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

З метою якісної та чіткої роботи судової системи міжнародним і національним законодавством передбачено принцип спеціалізації судів.

У статті 19 ЦПК України визначено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Можна зробити висновок, що загальні суди не мають чітко визначеної предметної юрисдикції та розглядають справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин у всіх випадках, за винятком справ, розгляд яких прямо визначений за правилами іншого судочинства.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність у них спору про право цивільне, а по-друге, суб`єктний склад такого спору (однією зі сторін у спорі є, як правило, фізична особа), по-третє, пряма вказівка закону про вирішення спору в порядку певного судочинства.

При цьому суди повинні враховувати принцип правової визначеності і не допускати наявності проваджень, а отже, і судових рішень, ухвалених у спорі між тими ж сторонами з того ж предмета, але судами різних юрисдикцій.

Відповідно до пунктів 1 і 6 частини першої статті 20 ГПК України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи-підприємці; справи у спорах щодо права власності чи іншого речового права на майно (рухоме та нерухоме, в тому числі землю), реєстрації або обліку прав на майно, яке (права на яке) є предметом спору, визнання недійсними актів, що порушують такі права, крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, та спорів щодо вилучення майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності, а також справи у спорах щодо майна, що є предметом забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи-підприємці.

Судом першої інстанції встановлено, що за договором оренди землі від 02 квітня 2014 року Головним управлінням Держземагенства у Сумській області передано в оренду ОСОБА_1 строком на 7 років земельну ділянку, площею 37,6741 га сільськогосподарського призначення, з цільовим використанням - для ведення фермерського господарства (а.с. 13-15).

10 травня 2014 року за ОСОБА_1 до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права внесено запис про право оренди вказаної земельної ділянки за ОСОБА_2 на підставі вказаного договору (а.с. 19).

14 травня 2014 року було створено та зареєстровано в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців ФГ «Родина АВП», засновником та керівником якого є ОСОБА_1 .

Доводи апеляційної скарги про те, що право оренди земельної ділянки існувало виключно у ОСОБА_1 , як фізичної особи, а не у ФГ «Родина АВП», колегія суддів визнає непереконливими, з огляду на наступні обставини.

Частиною 1 статті 1 Закону України «Про фермерське господарство», в редакції, чинній на час набуття чинності договором оренди земельної ділянки, фермерське господарство є формою підприємницької діяльності громадян із створенням юридичної особи, які виявили бажання виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, займатися її переробкою та реалізацією з метою отримання прибутку на земельних ділянках, наданих їм для ведення фермерського господарства, відповідно до закону.

За змістом ст.ст. 7, 12 вказаного Закону, для отримання (придбання) у власність або в оренду земельної ділянки державної власності з метою ведення фермерського господарства громадяни звертаються до відповідної районної державної адміністрації. Для отримання у власність або в оренду земельної ділянки із земель комунальної власності з метою ведення фермерського господарства громадяни звертаються до місцевої ради.

Землі фермерського господарства можуть складатися із: земельної ділянки, що належить на праві власності фермерському господарству як юридичній особі; земельних ділянок, що належать громадянам - членам фермерського господарства на праві приватної власності; земельної ділянки, що використовується фермерським господарством на умовах оренди.

Права володіння та користування земельними ділянками, які знаходяться у власності членів фермерського господарства, здійснює фермерське господарство.

Визначення фермерського господарства як форми підприємницької діяльності громадян, які виявили бажання виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, здійснювати її переробку та реалізацію з метою отримання прибутку на земельних ділянках, наданих їм у власність та/або користування, у тому числі в оренду, для ведення фермерського господарства, товарного сільськогосподарського виробництва, особистого селянського господарства.

Тож фермерське господарство (у будь-якій його формі) ініціюється для подальшої діяльності з виробництва товарної сільськогосподарської продукції, її переробки та реалізації на внутрішньому і зовнішньому ринках, з метою отримання прибутку на цих ділянках, що відповідає наведеному у статті 42 ГК України визначенню підприємництва як самостійної, ініціативної, систематичної, на власний ризик господарської діяльності, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Формування програми діяльності, залучення матеріально-технічних, фінансових та інші види ресурсів, використання яких не обмежено законом, є складовими елементами здійснення підприємницької діяльності в розумінні статті 44 ГК України. При цьому можливість реалізації громадянином права здійснення підприємницької діяльності у вигляді фермерського господарства безпосередньо пов`язана з наданням (передачею) йому земельних ділянок відповідного цільового призначення.

Тож, враховуючи законодавчі обмеження у використанні земельної ділянки іншим чином, ніж це передбачено її цільовим призначенням, а також правові наслідки використання чи невикористання земельної ділянки не за її цільовим призначенням, надана громадянину у встановленому порядку для ведення фермерського господарства земельна ділянка в силу свого правового режиму є такою, що використовується виключно для здійснення підприємницької діяльності, а не для задоволення особистих потреб. Суб`єктом такого використання може бути особа - суб`єкт господарювання за статтею 55 ГК України.

Таким чином, за змістом наведених вище положень законодавства, а також статей 1, 5, 7, 8, 12 Закону України «Про фермерське господарство» після укладення договору оренди земельної ділянки для ведення фермерського господарства та проведення державної реєстрації такого господарства користувачем орендованої земельної ділянки є саме фермерське господарство, а тому й правовідносини щодо права користування такою земельною ділянкою є господарськими.

Реалізація права на поновлення договору оренди в порядку ст. 33 Закону України «Про оренду землі» входить до змісту правовідносин щодо права користування земельною ділянкою, наданою для ведення фермерського господарства.

Оскільки фермерські господарства є суб`єктами господарювання, їхні земельні спори з іншими юридичними особами, зокрема з органом державної влади, щодо користування земельними ділянками, наданими із земель державної або комунальної власності, належать до юрисдикції господарських судів.

Такі правові висновки щодо застосування норм права у подібних правовідносинах сформульовані у постановах Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2018 року у справі № 348/992/16-ц, від 22 серпня 2018 року у справі № 606/2032/16-ц, від 16 січня 2019 року у справах № 483/1863/17, № 695/1275/17, від 13 листопада 2019 року у справі № 628/773/18, від 01 квітня 2020 року у справі № 320/5724/17.

Крім того, висновок про належність до юрисдикції господарських судів спорів про поновлення договору оренди земельної ділянки, наданої для ведення фермерського господарства, та про те, що саме фермерське господарство може захистити речове право на користування земельними ділянками, було сформульовано Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 10 квітня 2019 року та в ухвалі від 13 листопада 2019 року у справі № 275/82/18.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку, що з моменту створення ОСОБА_1 фермерського господарства, у правовідносинах користування земельною ділянкою відбулася фактична заміна орендаря, й обов`язки землекористувача земельної ділянки перейшли до фермерського господарства.

З огляду на викладене, на переконання колегії суддів, у цій справі речове право, за захистом якого ОСОБА_1 звернулася до суду, належить саме ФГ «Родина АВП».

Колегія суддів погоджується також із висновками суду першої інстанції, що відсутність у статуті ФГ «Родина АВП» відомостей про земельну ділянку за кадастровим номером :02:001:0504 та сплату орендної пати безпосередньо ОСОБА_1 , а не фермерським господарством, не свідчить про її використання безпосередньо позивачем для особистого селянського господарства, зважаючи на її цільове призначення - для ведення саме фермерського господарства.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів визнає, що суд першої інстанції всебічно і повно з`ясував, обставини, що мають значення для справи і доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про порушення судом норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана його представником - адвокатом Мальченком Денисом Володимировичем, залишити без задоволення.

Ухвалу Буринського районного суду Сумської області від 27 вересня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і на неї може бути подана касаційна скарга протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий - О. І. Собина

Судді: В.І. Криворотенко

С.С. Ткачук