Провадження № 22-ц/812/178/21 Суддя першої інстанції Муругов В.В.
Суддя-доповідач апеляційного суду Царюк Л.М.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

19 січня 2021 року м. Миколаїв Справа № 468/1321/20-ц

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Царюк Л.М.,

суддів: Базовкіної Т.М., Яворської Ж.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (далі АТ КБ «ПриватБанк», Банк) на рішення Баштанського районного суду Миколаївської області від 10 листопада 2020 року, ухвалене під головуванням судді Муругова В.В., в залі судового засідання в м. Баштанка, повний текст якого складено 13 листопада 2020 року, за позовом АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И В:

10 вересня 2020 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом, у якому зазначало, що 07 грудня 2010 року ОСОБА_1 з метою отримання банківських послуг звернулася до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» з анкетою-заявою про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг.

При підписанні анкети-заяви ОСОБА_1 підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, Тарифами складає між нею та Банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом в заяві.

Відповідно до виявленого бажання, відповідачу було відкрито кредитний рахунок та видано кредитну картку з встановленим лімітом грошових коштів, який за час користування карткою змінювався.

У зв`язку з неналежним виконанням ОСОБА_1 своїх зобов`язань за кредитним договором станом на 04 серпня 2020 року у неї утворилась заборгованість перед Банком в розмірі 139 950 грн 88 коп., яка складається з наступного: - 1 067 грн 28 коп. заборгованість за тілом кредиту, 134 498 грн 59 коп. заборгованість по процентам, 4 385 грн 01 коп. заборгованість за пенею з 07 грудня 2010 року по 03 квітня 2019 року, яку АТ КБ «ПриватБанк» просив стягнути з позичальника ОСОБА_1 .

Рішенням Баштанського районного суду Миколаївської області від 10 листопада 2020 року в задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, місцевий суд виходив із того, що відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору у формі сплати процентів за користування кредитними коштами та відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань, а тому дійшов висновку, що вимоги Банку про стягнення з позичальника процентів за користування кредитними коштами у розмірі 134 498 грн 59 коп. та пені за порушення кредитного зобов`язання у розмірі 4 385 грн 01 коп. є безпідставними та не підлягають задоволенню.

Проте, суд першої інстанції визнав суб`єктивне право Банку на отримання від позичальника заборгованості за тілом кредиту у розмірі 644.70 грн, яка є різницею між отриманими та повернутими коштами. Між тим з урахуванням того, що востаннє відповідач повертав кредитні кошти 11 березня 2015 року, суд дійшов висновку про сплив позовної давності для звернення позивача до суду, про застосування якої просив відповідач.

Не погодившись з відмовою в задоволенні позовних вимог Банк оскаржив судове рішення в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, позивач просив скасувати судове рішення в повному обсязі та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити вимоги позову.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовано тим, що відповідно до анкети-заяви відповідач з Умовами та правилами, Тарифами Банку ознайомлений та їх положень зобов`язується неухильно дотримуватись.

Відповідач при укладенні кредитного договору був належним чином ознайомлений з його умовами, після отримання картки за умовами укладеного договору з Банком користувався кредитною карткою та частково погашав заборгованість.

Окрім анкети заяви відповідач ознайомилася і власноруч підписала довідку про умови кредитування із використання кредитної картки.

Договір у встановленому законом порядку відповідачем не оспорювався та не визнавався недійсним, як і не оспорювалось відповідачем укладення, чи не укладення кредитного договору.

Судом першої інстанції не було враховано, що строк виконання зобов`язання з погашення повної кредитної заборгованості спливає в жовтні 2021 року, тобто зі спливом останнього дня місяця дії кредитної картки.

На час розгляду справи від відповідача відзив на апеляційну скаргу не надходив.

За приписами частини 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до частини 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що відповідач звернулася до Банку з метою отримання банківських послуг 07 грудня 2010 року та підписала анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг, отримавши кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.

У заяві зазначено, що відповідач згодна з тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить між нею та банком договір про надання банківських послуг, а також, що вона ознайомилася та погодилася з Умовами та правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які були надані їй для ознайомлення в письмовому вигляді.

До кредитного договору Банк додав Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», «Універсальна CONTRACT», «Універсальна GOLD» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, як невід`ємних частин кредитного договору, які не містять підпису позичальника.

За розрахунками та вимогами Банку станом на 04 серпня 2020 року у позичальника утворилась заборгованість в розмірі 139 950 грн 88 коп., яка складається з 1 067 грн 28 коп. заборгованість за тілом кредиту; 134 498 грн 59 коп. заборгованість по процентам; 4 385 грн 01 коп. заборгованість за пенею з 07 грудня 2010 року по 03 квітня 2019 року.

В письмовій заяві, адресованій суду першої інстанції, ОСОБА_1 позовні вимоги не визнала, просила суд до спірних правовідносин застосувати позовну давність.

Відповідно до частин 1, 2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статтей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 1 статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором Банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).

Частиною 2 статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною 1 статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статтей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

У заяві позичальника від 07 грудня 2010 року, підписаній сторонами, відсутні умови договору про сплату відсотків по кредиту та пені.

Банк, пред`являючи вимоги про погашення заборгованості за кредитним договором, просив у тому числі, крім кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути заборгованість за простроченими відсотками за користування кредитом та заборгованість за пенею.

Обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 07 грудня 2010 року, посилався на Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», «Універсальна CONTRACT», «Універсальна GOLD» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку.

Витягом з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», «Універсальна CONTRACT», «Універсальна GOLD» та Витягом з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені, в тому числі: пільговий період користування коштами, порядок та строк їх повернення, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розуміла відповідач та ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядку нарахування.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність в анкеті-заяві домовленості сторін про сплату процентів за користування кредитними коштами, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

При цьому, згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Надані позивачем правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Оскільки Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, не містять підпису ОСОБА_1 , тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 07 грудня 2010 року шляхом підписання заяви-анкети.

В Постанові Великої Палати Верховного Суду зазначено, що з огляду на положення Закону України «Про захист прав споживачів», Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи захисту інтересів споживачів» прийняті 09 квітня 1985 року № 39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН та рішення Конституційного Суду України у справі № 1-12/2013 від 11 липня 2013 року та основні засади цивільного законодавства пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.

За такого відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з позичальником АТ КБ «ПриватБанк» дотрималося вимог, передбачених ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими Банк.

Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору, зокрема розмір та порядок сплати процентів.

Суд апеляційної інстанції не вбачає підстав для заперечення висновку суду першої інстанції щодо відмови у стягненні процентів по кредиту та пені, оскільки він ґрунтується на правильно встановлених на підставі повно та всебічно досліджених доказах, в їх сукупності та взаємозв`язку, обставинах справи та відповідає правовому висновку Великої Палати Верховного Суду у справі № 342/180/17 (постанова від 03 липня 2019 року).

В апеляційній скарзі, мотивуючи безпідставність відмови суду першої інстанції в задоволенні позовних вимог щодо стягнення процентів та пені, Банк посилається та долучає до апеляційної скарги довідку про умови кредитування від 07 грудня 2010 року, підписану ОСОБА_1 , якою, зокрема передбачений порядок та строк повернення кредитних коштів, розмір процентної ставки, відповідальність позичальника, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування.

Між тим зазначена довідка судом апеляційної інстанції не може бути прийнята як доказ з огляду на таке.

За приписами ч. 3 ст. 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом апеляційної інстанції лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Зазначена довідка не надавалася суду першої інстанції як доказ на підтвердження позовних вимог, в ході розгляду справи Банк будь-яких клопотань з цього приводу районному суду не заявляв та не посилався на цю довідку в обґрунтування своїх позовних вимог. Вказаною довідкою передбачені інші умови кредитування ніж встановлені Умовами та правилами, розрахунок заборгованості з урахуванням умов кредитування викладених в довідці, Банком суду не надавався та підстави позову за цими обставинами не змінювалися.

Більш того, в апеляційній скарзі Банк також не заявляє будь-яких клопотань про долучення зазначеної довідки до матеріалів справи у якості доказу та не зазначає і не надає відповідних доказів щодо неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від Банку, а тому колегія суддів апеляційного суду вважає, що відсутні правові підстави для прийняття судом апеляційної інстанції цього письмового доказу.

Доводи скаржника про відсутність заперечень відповідача щодо ознайомлення з Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами є безпідставними, оскільки по-перше, саме позивач при зверненні до суду повинен довести ті обставини, якими він обґрунтовує свої вимоги; по-друге, правочин вважається таким, що вчиненій у письмовій формі, якщо він підписаний сторонами; по-третє, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Отже саме банк повинен підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Підтвердженням факту погодження сторонами основних умов кредитного договору, зокрема, суми позики та процентів за користування позиченими коштами, обов`язків та відповідальності сторін за невиконання умов договору є підписи сторін у відповідних документах.

Отже, доводи апеляційної скарги в цій частині правильних висновків суду першої інстанції не спростовують.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції, що надані Банком за вказаним договором про надання банківських послуг кошти підлягають поверненню на суму запозичених коштів.

Згідно розрахунку суду першої інстанції відповідач не повернула фактично отримані нею за кредитним договором кошти в сумі 644, 70 грн. (3036, 70 грн - 2 392 грн).

Між тим така обрахована сума є помилковою, оскільки за інформацією, яка міститься в виписці з банківського рахунку відповідача за період з березня 2014 року по 04 серпня 2020 року, ОСОБА_1 отримала у визначені дати грошові кошти та послуги на суму:

- 29 червня 2014 року - 475,00 грн;

- 17 липня 2014 року - 108, 00 грн;

- 13 серпня 2014 року - 230,80 грн;

- 13 серпня 2014 року - 21,21 грн;

- 17 серпня 2014 року - 112, 32 грн;

- 13 вересня 2014 року - 240,03 грн;

- 17 вересня 2014 року - 112,32 грн;

- 13 жовтня 2014 року - 240,03 грн;

- 13 листопада 2014 року - 240,03 грн;

- 13 грудня 2014 року - 240,03 грн;

- 13 січня 2015 року - 240,03 грн;

- 13 лютого 2015 року - 240,03 грн;

- 13 лютого 2015 року - 56,81 грн;

- 13 березня 2015 року - 240,03 грн;

- 13 квітня 2015 року - 240,03 грн;

- 13 травня 2015 року - 240,03 грн, а всього ОСОБА_1 було використано 3 276, 73 грн., позичених Банком коштів.

За вказаний період останньою було повернуто банківській установі коштів на загальну суму 2 692, 00 грн, а саме:

- 17 липня 2014 року - 150,00 грн;

- 28 липня 2014 року - 150,00 грн;

- 13 серпня 2014 року - 200,00 грн;

- 11 вересня 2014 року - 350,00 грн;

- 13 жовтня 2014 року - 240,00 грн;

- 12 листопада 2014 року - 250,00 грн;

- 12 грудня 2014 року - 270,00 грн;

- 16 січня 2015 року - 270,00 грн;

- 16 січня 2015 року - 10,00 грн;

- 26 січня 2015 року - 2,00 грн;

- 13 лютого 2015 року - 250,00 грн;

- 11 березня 2015 року - 250,00 грн;

- 11 травня 2017 року - 300,00 грн.

Таким чином згідно розрахунку апеляційного суду відповідач не повернула фактично отримані нею кошти на суму 584, 73 грн. (3 276,73 грн. - 2 692,00 грн).

Вирішуючи питання про захист права Банку щодо повернення заборгованості за договором про надання банківських послуг від 07 грудня 2010 року, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що таке право не підлягає захисту, оскільки позивач пропустив загальний строк звернення до суду з вказаним позовом, встановлений статтею 257 ЦК України. Між тим з такими висновками суду першої інстанції погодитися не можна з огляду на те, що такі висновки зроблені судом без дотримання норм матеріального права та процесуального права щодо оцінки судом кожного наданого доказу у справі.

Главою 19 ЦК України визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність.

Аналіз змісту наведених норм матеріального права у їх сукупності дає підстави для висновку, що до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбаченого за умовами кредитного договору застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки (стаття 257 цього Кодексу).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (стаття 267 ЦК України).

Порядок відліку позовної давності наведено у статті 261 ЦК України. Зокрема, відповідно до частини першої цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Суд першої інстанції визначив, що початок перебігу такого строку розпочався з 11 березня 2015 року коли відповідач сплатила останній платіж за вказаним договором.

Між тим як встановлено за інформацією, яка міститься в наданій Банком довідці відповідачу за весь час користування кредитними коштами було пере випущено та видано ОСОБА_1 три кредитні картки, а саме: 14 березня 2014 року строком дії до жовтня 2017 року; 20 вересня 2017 року строком дії до вересня 2021 року та 20 березня 2018 року строком дії до вересня 2021 року. Строк дії картки відповідає строку дії укладеного між сторонами договору. Банк звернувся до суду за захистом своїх прав 10 вересня 2020 року, тобто в межах дії договору про надання банківських послуг від 07 грудня 2010 року, оскільки перевипуск платіжних карток у подальшому, свідчить про продовження зазначеного кредитного договору.

Встановивши, що відповідач підписала анкету-заяву від 07 грудня 2010 року, отримувала платіжні картки (персональний ідентифікаційний номер для авторизації), користувалася кредитними коштами в межах встановленого кредитного ліміту та строку дії картки, висновок суду першої інстанції про сплив позовної давності є помилковим.

Таким чином з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» підлягає стягненню 584 грн. 73 коп. в рахунок заборгованості за договором про надання банківських послуг від 07 грудня 2010 року. В іншій частині оскаржуване судове рішення суду першої інстанції слід залишити без змін.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

З урахуванням викладеного рішення районного суду відповідно до пункту 4 частини 1 статті 376 ЦПК України в частині відмови у задоволенні позовних вимог Банку про стягнення тіла кредиту підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового судового рішення про часткове задоволення цих вимог.

Оскільки рішення суду підлягає скасуванню в частині позовних вимог щодо стягнення тіла кредиту, то відповідно до пункту 13 частини 1 статті 141 ЦПК України судові витрати підлягають перерозподілу між сторонами пропорційно задоволеним вимогам. Позовні вимоги Банку задоволені на 0.42%, а тому за подачу позову при зверненні до суду з ОСОБА_1 на користь позивача підлягає стягненню 08 грн 83 коп., у зв`язку з частковим задоволенням апеляційної скарги підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 13 грн 24 коп., а всього 22 грн 07 коп.

Керуючись статтями 376, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Баштанського районного суду Миколаївської області від 10 листопада 2020 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення тіла кредиту скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення про часткове задоволення цих вимог.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» 584 грн 73 коп. в рахунок заборгованості за договором про надання банківських послуг від 07 грудня 2010 року, а також 22 грн 07 коп. судових витрат.

В іншій частині зазначене судове рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Л.М. Царюк

Судді Т.М. Базовкіна

Ж.М. Яворська

Повний текст постанови складено 19 січня 2021 року.