ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 січня 2021 року м. Чернівці

справа № 727/11132/14-ц

провадження №22-ц/822/5/21

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого Височанської Н. К.

суддів: Литвинюк І.М., Перепелюк І.Б.

секретар Тодоряк Г.Д.

за участю ОСОБА_1 , представника відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_3 , представника позивача ОСОБА_4 , представника служби у справах дітей Чернівецької міської ради Немилостивого І.В.

розглянувши цивільну справу за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6 , ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх ОСОБА_2 , ОСОБА_7 , заінтересована особа Служба у справах дітей Чернівецької міської ради, про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні власністю шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням, зняття з реєстраційного обліку та виселення, за апеляційними скаргами ОСОБА_2 , в інтересах якого діє ОСОБА_3 , та ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх ОСОБА_2 , ОСОБА_7 на рішення Шевченківського районного суду м.Чернівці від 17 липня 2020 року, ухвалене під головуванням судді Смотрицького В.Г.,

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2014 року ОСОБА_5 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх ОСОБА_6 , ОСОБА_2 , ОСОБА_7 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням, зняття з реєстрації та виселення.

Вказувала на те, що на підставі договору дарування від 12 листопада 2011 року вона є власником 11/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1 та її частка в цьому будинку складається з ізольованої квартири АДРЕСА_2 загальною площею 163,10 кв.м.

У жовтні 2014 року їй стало відомо, що відповідачка ОСОБА_1 , колишня власниця вказаної квартири, зареєструвала без згоди своє та неповнолітніх дітей місце проживання у належній їй квартирі.

Реєстрація місця проживання відповідачів у її квартирі здійснена на підставі незаконно отриманого свідоцтва про право власності від 18 червня 2014 року.

21 червня 2014 року запис про державну реєстрацію права власності на цю квартиру за ОСОБА_1 був видалений реєстраційною службою Чернівецького міського управління юстиції з державного реєстру прав власності на нерухоме майно, а бланки свідоцтва про право власності від 18 червня 2014 року були знищені.

Наявність незаконної реєстрації відповідачів та їхнє місце проживання у квартирі перешкоджає її користуватися та розпоряджатися цією квартирою.

Посилаючись на ці обставини, просила суд усунути перешкоди у користуванні та розпорядженні власністю шляхом визнання відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням, зняття з реєстрації місця проживання та виселення відповідачів із належної їй квартири.

Короткий зміст рішень судів першої, апеляційної та касаційної інстанцій

Рішенням Шевченківського районного суду м.Чернівці від 06 липня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач дійсно є власником 11/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1 та відповідно до статті 391 ЦК України має право вимагати усунення перешкод у здійсненні нею права користування і розпорядження своїм майном, однак у порушення вимог статей 10, 60 ЦПК України 2004 року вона не надала суду належних і допустимих доказів того, що відповідачі чинять їй перешкоди у користуванні і розпорядженні її власністю (т.1 а.с.59-60).

Рішенням Апеляційного суду Чернівецької області від 09 вересня 2015 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 задоволено частково.

Рішення Шевченківського районного суду м.Чернівці від 06 липня 2015 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом визнання ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , ОСОБА_2 , ОСОБА_7 такими, що втратили право користування жилим приміщенням та їх виселення з квартири скасовано.

Позовні вимоги ОСОБА_5 про визнання ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , ОСОБА_2 , ОСОБА_7 такими, що втратили право користування жилим приміщенням, та їх виселення з квартири задоволені.

Визнано ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , ОСОБА_2 , ОСОБА_7 такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_3 .

Виселено ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , ОСОБА_2 , ОСОБА_7 з квартири АДРЕСА_3 без надання іншого жилого приміщення.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що факт проживання і реєстрації відповідачів у квартирі АДРЕСА_3 встановлено, тому відповідно до статей 319, 391, 405 ЦК України наявні правові підстави для захисту порушеного права позивача шляхом визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, та виселення їх зі спірного житла (т.1 а.с.114-116).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 січня 2016 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Рішення апеляційного суду Чернівецької області від 09 вересня 2015 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Судове рішення касаційної інстанції мотивовано тим, що положення статті 405 ЦК України необхідно застосовувати саме до членів сім`ї, за якими зберігається право користування житловим приміщенням, яке не належить йому на праві власності, за умови відсутності такого користувача в ньому не більше року, а не до колишніх власників житлового приміщення, тому в апеляційного суду не було законних підстав для визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням (т.1 а.с.178-180).

Рішенням апеляційного суду Чернівецької області від 15 квітня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 задоволено частково.

Рішення Шевченківського районного суду м.Чернівці від 06 липня 2015 року скасовано та ухвалене нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_5 до ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , ОСОБА_2 , ОСОБА_7 задоволено частково.

Виселено ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , ОСОБА_2 , ОСОБА_7 з квартири АДРЕСА_3 без надання іншого жилого приміщення.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 до ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх ОСОБА_6 , ОСОБА_2 , ОСОБА_7 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням та зняття зазначених осіб з реєстрації відмовлено.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що ОСОБА_1 , не будучи власником житлового приміщення, яке належить на праві власності позивачу, незаконно зареєструвала своє місце проживання та своїх дітей у цьому житлі, тому відповідно до статей 319, 391 ЦК України наявні правові підстави для захисту порушеного права ОСОБА_5 шляхом виселення відповідачів зі спірного житла. Суд відмовив у задоволенні вимоги про зняття відповідачів з реєстраційного обліку, оскільки вирішення цього питання здійснюється у позасудовому порядку на підставі рішення суду про виселення. Також суд відмовив у задоволенні вимог ОСОБА_5 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, оскільки ці вимоги не грунтуються на законі (т.1 а.с.209-210).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 лютого 2017 року касаційну скаргу ОСОБА_6 відхилено.

Рішення Апеляційного суду Чернівецької області від 15 квітня 2016 року залишено без змін (т.2 а.с.33-34).

Постановою Верховного Суду від 12 вересня 2018 року касаційну скаргу ОСОБА_2 , який діє в інтересах неповнолітніх ОСОБА_2 та ОСОБА_7 , до якої приєдналася ОСОБА_1 , задоволено.

Рішення Шевченківського районного суду м.Чернівці від 06 липня 2015 року та рішення Апеляційного суду Чернівецької області від 15 квітня 2016 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Судове рішення касаційної інстанції мотивовано тим, що із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї, а тому апеляційний суд дійшов правильного висновку, що порушені права позивача як власника спірного житла підлягають захисту, шляхом виселення відповідачів з цього житла.

Разом з тим, висновок апеляційного суду про часткове задоволення позову ОСОБА_5 є передчасним, оскільки суд розглянув справу без залучення представника служби у справах дітей та отримання висновку вказаної служби з приводу виселення неповнолітніх дітей зі спірного житла (т.2 а.с.120-124).

Рішенням Шевченківського районного суду м.Чернівці від 14 листопада 2018 року в задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_6 , ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх ОСОБА_2 , ОСОБА_7 , заінтересована особа Служба у справах дітей Чернівецької міської ради про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні власністю шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням, зняття з реєстраційного обліку та виселення відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що договір дарування 11/100 частин житлового будинку АДРЕСА_4 , укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 12 листопада 2011 року, визнано недійсним на підставі рішення Шевченківського районного суду м.Чернівці від 05 травня 2017 року. У зв`язку із вказаним рішенням позивачка ОСОБА_5 не є власником спірного житла, а тому у неї відсутні підстави вимагати усунення перешкод у здійсненні нею права користування та розпорядження на підставі статті 391 ЦК України (т.2 а.с.174-176).

У грудні 2019 року ОСОБА_5 звернулася до суду із заявою про перегляд рішення Шевченківського районного суду м.Чернівці від 14 листопада 2018 року у зв`язку із ново виявленими обставинами. Посилалася на те, що рішенням суду від 14 листопада 2018 року відмовлено в задоволенні позову у даній справі, виходячи із того, що договір дарування спірної квартири від 12 листопада 2011 року рішенням суду був визнаний недійсним, а тому позивач не є власником квартири і у неї відсутні підстави вимагати усунення перешкод у користуванні квартирою.

Проте, постановою Верховного Суду від 20 листопада 2019 року рішення Шевченківського районного суду м.Чернівці від 05 травня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Чернівецької області від 22 серпня 2017 року, якими було визнано договір дарування недійсним, скасовано і ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позову про визнання договору дарування недійсним (т.2 а.с.180-183).

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 17 липня 2020 року заяву ОСОБА_5 про перегляд у зв`язку з нововиявленими обставинами судового рішення від 14 листопада 2018 року у справі за позовною заявою ОСОБА_5 до ОСОБА_6 , ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх ОСОБА_2 , ОСОБА_7 , заінтересована особа Служба у справах дітей Чернівецької міської ради про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні власністю шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням, зняття з реєстраційного обліку та виселення - задоволено.

Рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 14 листопада 2018 року скасовано та ухвалено нове, яким позов задоволено частково.

Визнано ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , ОСОБА_2 , ОСОБА_7 такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_3 .

Виселено ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 з квартири АДРЕСА_3 без надання іншого жилого приміщення.

В задоволенні іншої частини вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_5 , як власник квартири, вправі вимагати усунення перешкод у здійсненні нею права користування та розпорядження своїм майном (т.3 а.с.81-82).

Короткий зміст та узагальнені доводи апеляційної скарги та позиції інших учасників

У своїх апеляційних скаргах ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Карпюк Ю.М., та ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх ОСОБА_2 , ОСОБА_7 просили рішення Шевченківського районного суду від 17 липня 2020 року скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Посилалися на те, що відповідачі з 2008 року постійно проживають в спірній квартирі, ніколи із неї не виселися і дана квартира є їхнім єдиним житлом.

Суд не звернув уваги, що позивачка зареєструвала право власності на спірне нерухоме майно через три роки після укладення договору дарування. Позивач ніколи не заселялася в спірну квартиру і та не проживає в ній.

Договір дарування квартири був укладений фіктивно для унеможливлення звернення стягнення на квартиру в рахунок погашення боргу перед банком. Відповідачка ОСОБА_1 вважає, що була обманута позивачкою та її батьком ОСОБА_10 . Позивачка ОСОБА_5 є для неї чужою людиною і вона ніколи би не подарувала єдине житло.

ОСОБА_5 знала, що на момент укладення договору дарування в спірній квартирі проживають неповнолітні діти і знала, що з квартири ніхто не буде виселятися.

Просили врахувати правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену в постанові від 21 серпня 2019 року у справі №569/4373/16-ц та практику Європейського Суду з прав людини про те, що виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного житла та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Крім того, в своїх апеляційних скаргах апелянти оскаржують ухвалу Шевченківського районного суду м.Чернівці про відмову в задоволенні клопотання про зупинення провадження по справі, мотивуючи тим, що суд зобов`язаний був зупинити розгляд даної справи до вирішення іншої справи, предметом якої є визнання договору дарування недійсним.

У відзиві на апеляційні скарги представник позивач просить апеляційні скарги відхилити, рішення суду залишити без змін.

Позиція апеляційного суду

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг, вважає, що апеляційні скарги підлягають задоволенню, а рішення суду скасуванню з постановленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позову.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Відповідно до договору дарування від 12 листопада 2011 року ОСОБА_1 передала, а ОСОБА_5 прийняла у власність 11/100 частин житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, розташованого по АДРЕСА_1 , які складаються з частини будинку (квартири АДРЕСА_2 ) загальною площею 163,10 кв.м., житловою площею 76,70 кв.м. (т.1 а.с.7).

Право власності ОСОБА_5 на вказану квартиру в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно було зареєстровано 11 березня 2014 року (т.1 а.с.8).

З листа реєстраційної служби Чернівецького міського управління юстиції від 03 листопада 2014 року №07/11/199 вбачається, що 18 червня 2014 року помилково було зареєстровано право власності ОСОБА_1 на спірну квартиру з видачею їй дубліката свідоцтва про право власності, а 21 червня 2014 року запис про державну реєстрацію права власності на цю квартиру за ОСОБА_1 був видалений з державного реєстру прав власності на нерухоме майно, бланки свідоцтва про право власності і витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно були знищені (т.1 а.с.12).

Факт реєстрації та проживання відповідачів у спірній квартирі підтверджується довідкою КЖРЕП №6 від 28 жовтня 2014 року №5939, відповідно до якої у квартирі АДРЕСА_3 з 0 липня 2014 року зареєстровані відповідачі, а з 28 жовтня 2014 року ОСОБА_5 та її син ОСОБА_11 (т.1 а.с.10).

Факт проживання відповідачів у спірній квартирі підтвердили в судовому засіданні свідки ОСОБА_12 та ОСОБА_13 .

Крім цього, в матеріалах справи містяться квитанції про оплату комунальних послуг за 2012-2014 року, з яких вбачається, що комунальні послуги по спірному житловому приміщенню оплачувала ОСОБА_1 (т.2 а.с.89-98).

Встановлено, що позивачка ОСОБА_5 після укладення договору дарування в спірне житло не заселялася, комунальні послуги не сплачувала.

Мотиви, з яких виходив апеляційний суд, та застосовані норми права

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Проте, зазначеним вимогам судове рішення не відповідає.

Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право власності є непорушним.

Відповідно до статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

За змістом статті 383 ЦК України, статті 150 ЖК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Згідно із частиною 1 статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (стаття 15 ЦК України).

Згідно зі статтею 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив із того, що оскільки факт проживання та реєстрації відповідачів встановлено, то відповідно до статтей 319, 391 ЦК України, наявні правові підстави для захисту порушеного права ОСОБА_5 шляхом визнання відповідачів такими, що втратили право користування та одночасно вирішив питання щодо їх виселення зі спірного житла.

Проте, таке рішення суду містить взаємовиключні висновки. Особа визнається такою, що втратила право користування, якщо вона не проживає в житловому приміщенні без поважних причин більше року (стаття 405 ЦК України). В той же час, особа виселяється з житлового приміщення, якщо вона в ньому фактично проживає. За таких обставин суд не міг одночасно задовольняти позовні вимоги, які є взаємовиключними.

У пункті 33 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» судам роз`яснено, що відповідно до положень ст. ст. 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

За змістом частини 1 статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Згідно з частино 1 статті 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Отже, статтю 405 ЦК України слід застосовувати саме до членів сім`ї, за якими зберігається право користування житловим приміщенням, яке не належить йому на праві власності, за умови відсутності такого користувача в ньому не більше року, а не до колишніх власників житлового приміщення.

Оскільки відповідачі не є членами сім`ї ОСОБА_5 , то відповідно вимога позивачки про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, не ґрунтується на нормах матеріального права.

З огляду на викладене, рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову ОСОБА_5 про визнання ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , ОСОБА_2 , ОСОБА_7 такими, що втратили право житловим приміщенням, підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позову в цій частині.

Постановляючи рішення про задоволення позову в частині виселення відповідачів зі спірного житла, суд першої інстанції виходив із того, що новий власник вправі вимагати усунення порушень в користуванні та розпорядженні своїм майном.

Проте, колегія суддів не зовсім погоджується з таким висновком суду.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Правова позиція ЄСПЛ відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі крім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року).

Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

У пунктах 40-44 рішення Європейського суду з прав людини ( далі- ЄСП) від 2 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (Заява № 30856/03) зазначено, що згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем.

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла.

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (див. рішення від 18 грудня 2008 р. у справі «Савіни проти України» (Saviny v. Ukraine), заява № 39948/06, п. 47).

Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (див. рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» (Zehentner v. Austria), заява № 20082/02, п. 56, ECHR 2009-...). Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (див. рішення від 27 травня 2004 р. у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства» (Connors v. the United Kingdom), заява № 66746/01, пункт 82). Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення (див. рішення у справі «Зехентнер проти Австрії», зазначене вище, п. 60). Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 09 жовтня 2007 року у справі «Станкова проти Словаччини» (Stankova v. Slovakia), заява № 7205/02, пункти 60-63; зазначене вище рішення в справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», п. 50; рішення від 15 січня 2009 р. у справі «Косіч проти Хорватії» (Cosic v. Croatia), заява № 28261/06, пункти 21-23; та рішення від 22 жовтня 2009 р. у справі «Пауліч проти Хорватії» (Paulic v. Croatia), заява № 3572/06, пункти 42-45). Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy) [ВП], заява № 33202/96, п. 110, ECHR 2000-I).

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції.

У спірних правовідносинах права позивачки, як власниці спірної квартири, захищені і статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод ( далі - Конвенція) в статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у ряді рішень зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар.

У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Тлумачення та застосування національного законодавства - прерогатива національних судів, але спосіб, у який це тлумачення і застосування відбувається, повинен призводити до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики ЄСПЛ.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Вказані висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року по справі №569/4373/16-ц (провадження №14-298цс19), постанові Верховного Суду від 24 червня 2020 року по справі №439/497/17 (провадження №61-26564св18), постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року по справі №447/455/17 (провадження №14-64цс20).

У вказаних постановах Велика Палата Верховного Суду прийшла до висновку, що не є підставою для виселення членів сім`ї власника квартири, у тому числі й колишніх, сам факт переходу права власності на це майно до іншої особи без оцінки законності такого виселення, яке по факту є втручанням у право на житло у розумінні положень статті 8 Конвенції, на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ.

У даній справі виселення неповнолітніх дітей в контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням порушень права неповнолітніх на житло та добросовісності дій сторін договору дарування, внаслідок яких неповнолітні діти можуть втратити не лише право на користування житлом, а позбутися такого права взагалі.

З матеріалів справи вбачається, що відповідачі набули право користування спірним житлом згідно із законом, тобто набули охоронюване законом право на мирне володіння майном.

Пізніше, житло, в якому проживають відповідачі, власницею ОСОБА_1 було подаровано позивачці ОСОБА_5 .

Проте, встановлено, що відповідачі зі спірної квартири після укладення договору дарування продовжували проживати, проживають до теперішнього дня і ніколи не виселялися. Навіть після укладення договору дарування відповідачка ОСОБА_1 продовжує сплачувати комунальні послуги за користування даною квартирою.

В той же час, позивачка ОСОБА_5 в спірну квартиру не заселялася, ніколи там не проживала та не сплачувала комунальні послуги.

Доводи представника позивача ОСОБА_5 про те, що на момент укладення договору дарування, відповідачі виселилися зі спірної квартири і вселилися заново безпідставно майже через три роки не підтверджується матеріалами справи. Сам по собі факт зняття відповідачів з реєстраційного обліку за адресою спірної квартири не свідчить про те, що відповідачі виселилися з квартири, а потім заново вселилися.

Крім того, укладаючи договір дарування квартири, позивач мала можливість оглянути квартиру та виявити, що в ній проживають неповнолітні діти, з`ясувати підстави їх проживання, а також довідатися про наміри щодо подальшого проживання дітей після відчуження квартири та готовність звільнити квартиру у такому випадку.

Тобто набувач за певної обачності мала реальну можливість дізнатися про обтяження квартири у вигляді права користування членів сім`ї колишнього власника квартири.

Таким чином, заявниця могла передбачити характер та вагу обтяження її майбутньої нерухомості.

Однак позивачка не здійснила достатньої належної обачності при укладенні договору.

Відчуження спірної квартири попереднім власником, відповідачкою ОСОБА_1 , членом сім`ї якої є неповнолітні діти, поставило під загрозу соціальний статус дітей, які можуть стати безхатченками, втративши право користування житлом, яким користувалися тривалий період часу.

При цьому договір дарування, у результаті якого у неповнолітніх дітей відповідачки припинилось, а у позивачки виникло право на житло, вочевидь не відповідав добросовісності, оскільки сторони договору були достовірно обізнані про право неповнолітніх дітей на користування цією квартирою.

Крім того, виселення неповнолітніх дітей, призведе до виникнення негативних наслідків для них, пов`язаних з відсутністю у них іншого житла.

У статті 6 Конвенції проголошено принцип справедливого розгляду справи, за яким кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (стаття 5 ЦПК України).

Як проголошено у статті 3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Підстави для виселення особи без надання іншого жилого приміщення передбачені у статті 116 ЖК УРСР. Позивачем таких підстав не зазначено.

Крім того, у наведених вище постановах Велика Палата Верховного Суду зазначала, що права членів сім`ї власника житла також підлягають захисту і позбавлення права на житло не лише має ґрунтуватися на вимогах закону, але таке втручання повинно бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та не покладати надмірний тягар на відповідача.

Отже, сам факт переходу права власності на квартиру до іншої особи не є безумовною підставою для виселення членів сім`ї власника цього нерухомого майна, у тому числі і колишніх.

Законність виселення, яке по факту є втручанням у право на житло та право на повагу до приватного життя у розумінні статті 8 Конвенції, має бути оцінено на предмет пропорційності такого втручання.

Оскільки встановлено, що позивач, отримуючи в дарунок житло, знала про проживання в ньому неповнолітніх дітей членів сім`ї колишнього власника цього житла, іншого житла вони не мають та набули охоронюване законом право на мирне володіння майном у законний спосіб, але тим не менше не виявила розумну дбайливість про інтереси дітей, то колегія суддів вважає, що в задоволенні позову ОСОБА_5 про виселення відповідачів зі спірної квартири слід відмовити.

При цьому, колегія суддів також відмовляє в задоволенні позову щодо матері ОСОБА_1 , оскільки неповнолітні діти не можуть проживати самостійно без батьків або одного із них.

Колегія суддів відхиляє доводи представника позивача про те, що ОСОБА_6 рішення суду першої інстанції не оскаржував, а тому апеляційний суд щодо нього не повинен рішення суду переглядати.

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як вбачається із змісту апеляційних скарг, що апелянти просили рішення суду першої інстанції скасувати в повному обсязі та наводили обґрунтування цьому. За таких обставин, апеляційним судом рішення суду переглядається в повному обсязі.

Враховуючи наведені обставини, рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову про виселення відповідачів зі спірної квартири слід скасувати з постановленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позову.

Відмовляючи у задоволенні вимоги про зняття відповідачів з реєстраційного обліку, суд першої інстанції виходив із того, що вирішення цього питання здійснюється у позасудовому порядку на підставі рішення суду про виселення.

Оскільки з мотивувальної частини постанови апеляційного суду вбачається, що колегія суддів приходить до висновку про відмову в задоволенні позову в частині виселення відповідачів зі спірної квартири, а питання зняття відповідачів з реєстраційного обліку є похідною вимогою від вирішення питання виселення, то відповідно в задоволенні цієї вимоги слід відмовити з інших підстав.

Також в апеляційній скарзі апелянти просять скасувати ухвали суду про відмову у зупиненні провадження по справі.

Відповідно до частини 2 статті 353 ЦПК України заперечення на ухвали, що не підлягають оскарженню окремо від рішення суду, включаються до апеляційної скарги на рішення суду.

Так, з матеріалів справи вбачається, що в ході розгляду цієї справи відповідачами до суду неодноразово подавалося клопотання про зупинення її розгляду на підставі пункту 6 частини 1 статті 251 ЦПК України до розгляду цивільної справи, предметом розгляду якої є визнання недійсним договору дарування спірного житла.

Як вбачається з матеріалів справи, що відповідачі неодноразово зверталися в суд з позовом до позивачки про визнання недійсним договору дарування спірної квартири з різних підстав.

Правильним є висновок суду першої інстанції про те, що у предмет доказування при розгляді даної справи не входить оцінка судом питань щодо законності укладення договору дарування, а тому розгляд таких позовних вимог не перешкоджає вирішенню судом спору у даній справі.

Колегія суддів відмічає, що необгрунтоване зупинення провадження у справі призводить до затягування строків її розгляду і перебування в стані невизначеності учасників процесу, що свідчить про порушення положень частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини основоположних свобод, що покладає на національні суди обов`язок здійснити швидкий та ефективний розгляд справи упродовж розумного строку.

Порушення права на розгляд справи упродовж розумного строку було неодноразово предметом розгляду Європейським судом з прав людини у справах проти України.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінку сторін, предмет спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини першої статті 6 згаданої Конвенції (рішення ЄСПЛ від 08 листопада 2005 року у справі "Смірнова проти України", рішення ЄСПЛ від 27 квітня 2000 року у справі "Фрідлендер проти Франції"). Роль національна судів полягає у швидкому та ефективному розгляді справ (рішення ЄСПЛ від 30 листопаде 2006 року у справі "Красношапка проти України").

Враховуючи наведене та приймаючи до уваги те, що зібрані у справі докази дозволяли встановити та оцінити обставини, які є предметом судового розгляду у даній справі, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що наразі відсутні підстави для зупинення провадження у справі і порушень норм процесуального права при наданні такого висновку судом не допущено.

Більше того, у випадку встановлення судом під час розгляду справи про визнання договору квартири недійсним істотних обставин, сторони не позбавлені права звернутися до суду із заявою про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги ОСОБА_2 , в інтересах якого діє ОСОБА_3 , та ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх ОСОБА_2 , ОСОБА_7 задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду м.Чернівці від 17 липня 2020 року скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_6 , ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх ОСОБА_2 , ОСОБА_7 , заінтересована особа Служба у справах дітей Чернівецької міської ради, про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні власністю шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням, зняття з реєстраційного обліку та виселення відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складений 15 січня 2021 року.

Головуючий Н.К. Височанська

Судді: І.М. Литвинюк

І.Б. Перепелюк