Єдиний унікальний номер 243/7254/21
Номер провадження 2/243/2227/2021
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 листопада 2021 року Слов?янський міськрайонний суд Донецької області у складі:

Головуючого судді Мірошниченко Л.Є.

за участю

секретаря судового засідання Мірошниченко В.В.

представника позивача адвоката Сьора О.М.

представника відповідача Вірченко Ю.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду № 7, м. Слов`янська, цивільну справу

за позовною заявою ОСОБА_1

до Держави Україна

в особі Кабінету Міністрів України,

третя особа, яка не заявляє

самостійних вимог

щодо предмета спору: Державна казначейська служба України

вимога позивача: про стягнення компенсації від держави за

шкоду майну, спричиненої внаслідок вчинення терористичних актів під час проведення антитерористичної операції,

В С Т А Н О В И В :

Короткий зміст позовних вимог та заперечень.

1. В липня 2021 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до держави Україна в особі Кабінету Міністрів України про стягнення компенсації від держави за шкоду майну, спричиненої в результаті і вчинення терористичних актів під час проведення антитерористичної операції

На обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що він є власником земельної ділянки і житлового будинку, що розташовані по АДРЕСА_1 , в якому він проживав до 2014 року. У зв`язку із проведенням бойових дій під час антитерористичної операції він покинув місце проживання переїхав до смт. Голованівськ Кіровоградської області. 01 листопада 2019 року йому стало відомо про зруйнування і ході бойових дій його житлового будинку за вказаною адресою. 29 листопада 2019 року, за його заявою, було внесено відомості до ЄРДР за №0000516 з попередньою правовою кваліфікацією кримінального правопорушення ч. 2 ст. 194 КК України (умисне знищення або пошкодження майна). На теперішній час кримінальне провадження, яке було спрямовано для подальшого розслідування до Слов`янського відділу поліції ГУНП в Донецькій області перебуває на стадії досудового розслідування; провести окремі слідчі дії, у тому числі огляд місця події, не виявляється можливим, оскільки міcто Горлівка та її райони перебувають на непідконтрольній території України.

Факт зруйнування житлового будинку підтверджується надісланими йому засобами електронного зв`язку фотографіями колишньою сусідкою за місцем знаходження житлового будинку.

Позивач, посилаючись на статтю 41 Конституції України, статті 319, 321 ЦК України, статтю 19 Закону України «Про боротьбу с тероризмом», положення статті 1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, наказ Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житла комунального господарства України від 16 грудня 2020 року за №311 «Про показники опосередкованої вартості спорудження житла за регіонами України, просить суд стягнути з Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України на його користь грошову компенсацію за зруйноване внаслідок воєнних дій у розмірі 421 776,50 грн.

2. У відзиві на позовну заяву відповідач Кабінет Міністрів України, від імені якого діє Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Харків), позовні вимоги не визнав, обґрунтовуючи свою позицію, зазначив, що є неналежним відповідачем по справі. Позивачем не доведено, які саме дії або бездіяльність держави в особі Кабінету Міністрів України, виходячи з його повноважень, призвели до порушення права позивача на мирне володіння майном. Кабінет Міністрів України не є розпорядником бюджетних коштів, а тому вважає, що відповідачем у справах про відшкодування шкоди за рахунок держави є Державна казначейська служба України.

Вимога позивача стосовно невиконання позитивного обов`язку, щодо вирішення питання компенсації за зруйноване майно внаслідок воєнних дій на законодавчому рівні за статтею 1 Першого Протоколу Європейської конвенції з прав людини не має під собою підстав. Також вважає безпідставним посилання позивача в обґрунтування вимог відшкодування матеріальної шкоди заподіяної під час проведення АТО на правову позицію Великої палати Верховного Суду від 04 травня 2019 року у справі №265/6582/16-ц, оскільки обставини даної справи не є тотожними обставинам справи Європейського суду з прав людини (рішення у справі «Айдер та інші проти Туреччини»), оскільки позивач не надав суду відомості про розслідування пошкодженого його майна, що має значення для прийняття рішення судом у справі. У задоволенні позовних вимог просить відмовити в повному обсязі.

3. У відповіді на відзив на позовну заяву позивач ОСОБА_1 зазначив, що він, як власник майна, яке зруйновано в наслідок терористичного акта, має право на компенсацію від держави за невиконання державою свого позитивного матеріального і процесуального обов`язку за статтею 1 Першого Протоколу Конвенції. Таке право виникло через відсутність компенсації завданої шкоди впродовж тривалого часу та не відновлення жила; відсутність спеціального порядку відшкодування за знищене внаслідок терористичного акту жила; нездатність держави захищати власність у розумінні ЄСПЛ; та відсутність об`єктивного і незалежного розслідування випадку заподіяння шкоди у розумінні ЄСПЛ за встановленого у відповідному кримінальному провадженні факту пошкодження внаслідок терористичного акту квартири.

4. В судовому засіданні представник позивача - адвокат Сьора О.М., що діє на підставі договору та ордеру (а.с.50) підтримала позовні вимоги, викладені в позовній заяві, просила їх задовольнити. Додала, що інших доказів на підтвердження руйнування майна внаслідок АТО у неї немає, крім того пояснила, що підтвердити стан будинку позивача на квітень 2014 року не видається можливим у зв`язку з відсутності такої доказової бази.

5. Представник відповідача Кабінету Міністрів України, від імені якого діє Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Харків) Вірченко Ю.М. позовні вимоги не визнав, посилався на обставини, викладені у відзиві. Просив відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

6. Третя особа Державна казначейська служба України, яка належним чином повідомлена про дату час і місце розгляду справи в судове засідання представника не направила.

За ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків визначених цією статтею, тому суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності представника третьої особи - Державної казначейської служби України.

ІІ. Заяви (клопотання) учасників справи.

7. Ухвалою суду від 09 серпня 2021 року клопотання представника про розгляд справи в режимі відеоконференції задоволено (а.с.52).

ІІІ. Процесуальні дії у справі.

8. Ухвалою від 19 липня 2021 року відкрито провадження у справі.

9. Ухвалою попереднього судового засідання від 02 листопада 2021 року цивільна справа призначена до розгляду у відкритому судовому засіданні.

ІV. Позиція суду

9. Дослідивши подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги і заперечення, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду спору по суті, суд доходить висновку про відмову в задоволення позовних вимог, виходячи з того, що позивачем за результатами здійснення судового розгляду не доведено факт пошкодження або знищення належного йому майна, що виключає визнання за ним права на задоволення позову та стягнення компенсацію за порушення Україною її позитивних зобов`язань, що випливають з обов`язків, які взяла на себе країна як учасник Конвенції.

V. Фактичні обставини, установлені Судом

10. Встановлено, що відповідно до копії свідоцтва про право власності на житло № НОМЕР_1 від 29 квітня 1996 року, виданого відділом приватизації державного житлового фонду Артемівського виробничого об`єднання по видобутку вугілля «Артемвугілля», ОСОБА_1 є власником 27/50 ідеальної частки житлового будинку, загальною площею 30,3 кв.м

11. 29 листопада 2019 року органом досудового розслідування - Голованівським відділом поліції Голованівського управління поліції в Кіровоградській області до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесені відомості про вчинене кримінальне правопорушення за ознаками частини 2 статті 194 КК України, згідно з якими в наслідок проведення на сході України бойових дії зруйновано житловий будинок АДРЕСА_1 , чим спричинено шкоду ОСОБА_1 , кримінальне провадження 0000516.

12. Згідно листа Головного управління державної служби України з надзвичайних ситуацій у Донецькій області від 25.09.2021 за вих. № 5001-6325/5009-1, Головне управління на теперішній час не в змозі підтвердити чи спростувати зруйнування внаслідок бойових дій житлового будинку АДРЕСА_1 , крім того, відповідно до переліку подій, які перебувають на обліку в Головному управлінні, в період часу з 01 січня по 31 жовтня 2014 року не зареєстровано пожеж, або інших надзвичайних ситуацій, які призвели до руйнування зазначеного будинку. Надання інформації про території проведення бойових дій (обстрілів у АДРЕСА_1 ) не належить до компетенції Головного управління.

13. Згідно з листом Департаменту з питань цивільного захисту, мобілізації та оборонної роботи на вх. № 05.01-03/469/17-21 від 09.09.2021, підтвердження будь якої інформації щодо можливих причин руйнування належного позивачу житлового будинку не надається можливим через те, що місто Горлівка Донецької області належить до тієї території України, яка в наслідок війни на сході України не контролюється Урядом України

VІ. Оцінка Суду.

14. Відповідно до частини четвертої статті 13 Конституції України, держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб`єкти права власності рівні перед законом.

15. Частиною четвертою статті 41 Конституції України гарантовано, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

16. Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

17. Згідно з частиною першою статті 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

18. Відповідно до частин першої-третьої статті 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

19. Частиною першою статті 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним.

20. Згідно з частиною першою статті 386 ЦК України, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності.

21. Для правильного вирішення спору та захисту порушеного права позивача суд повинен визначити предмет й підставу позову.

22. Згідно з пунктами 4, 5 частини третьої статті 175 ЦПК України, позовна заява повинна містити зміст позовних вимог та виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.

23. Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яка опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Тобто, правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.

При цьому незгода суду з наведеним у позовній заяві правовим обґрунтуванням щодо спірних правовідносин не є підставою для відмови у позові.

24. Оскільки повноваження органів влади є законодавчо визначеними, тому суд згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін, а, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини.

25. Зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору.

26. З аналізу наведених норм процесуального права Суд зазначає, що саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для ухвалення рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту.

27. Відповідно до змісту позовної заяви, позивач звернувся до суду, мотивувавши позов, зокрема й тим, що він не отримав від держави відшкодування за знищення під час терористичного акта її майна, на яке він, на його переконання, має право згідно із законодавством України.

28. Також позивач зазначав, що право на судовий захист йому гарантовано Конституцією України, у тому числі щодо захисту права власності, а право на відшкодування шкоди передбачено статтею 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом».

29. Суд виходить із того, що посилання позивача як на правову підставу позову на статтю 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» у взаємозв`язку з негативним обов`язком держави щодо застосування статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), є безпідставним.

Зобов`язання держави стосовно поваги та захисту прав людини не зникають і в умовах збройних конфліктів.

Положення преамбули Конвенції передбачають те, що Високі Договірні Сторони зобов`язалися забезпечити повагу до прав людини шляхом гарантії цих прав. Гарантування прав людини з боку держави може здійснюватися як активними діями, так і утриманням від вчинення будь-яких дій. Така діяльність держави по гарантуванню прав людини пов`язана з видами зобов`язань з боку держав-учасниць Конвенції, якими є негативні та позитивні зобов`язання.

Негативні зобов`язання - це зобов`язання держави утримуватися від втручання в права та свободи, а позитивні зобов`язання - навпаки, тобто держава повинна щось зробити, вчинити певні дії, щоб особа могла скористатися своїми правами за Конвенцією. Це, наприклад, може включати в себе прийняття законодавства, що допоможе забезпечити користування гарантованими Конвенцією правами, або забезпечення реальних умов для реалізації прав.

Так, за певних обставин захистом статті 1 Першого протоколу до Конвенції може користуватися легітимне очікування (legitimate expectation) успішної реалізації майнових прав (право вимоги). Для того, щоб «очікування» було «легітимним», воно має бути заснованим на нормі закону або іншому правовому акті, такому як судове рішення, пов`язаному із майновим інтересом (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 28 вересня 2004 року у справі «Копецький проти Словаччини» (Kopecky v. Slovakia), заява № 44912/98, § 49-50).

Тобто, особа, яка має майновий інтерес, може розглядатися як така, що має «легітимне очікування» успішної реалізації її права вимоги (зокрема, відшкодування державою шкоди) у сенсі статті 1 Першого протоколу до Конвенції, коли для цього інтересу є достатні підстави у національному законодавстві.

30. Позивач обґрунтував розмір компенсації (завданої йому шкоди) опосередкованою вартістю знищеного будинку, керуючись показником опосередкованої вартості спорудження житла в Донецькій області, встановленого наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлового комунального господарства України від 16 грудня 2020 року №311 «Про показники опосередкованої вартості спорудженого житла за регіонами України», відповідно до якого вартість 1 кв.м загальної площі квартир будинку у Донецькій області становить 13 898 грн.

31. Посилаючись на загальну площу житлового будинку АДРЕСА_1 в розмірі 56,2 кв.м, відповідно до копії технічного паспорту, виготовленого в жовтні 1993 року, та відповідну частку у праві власності на будинок у розмірі 27/50, позивач наводить розрахунок опосередкованої вартості належної йому частки зруйнованого будинку, яка складає 421 776,50 грн.

32. Частина перша статті 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» передбачає спеціальне правило, відповідно до якого відшкодування шкоди, заподіяної громадянам терористичним актом, провадиться за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до закону і з наступним стягненням суми цього відшкодування з осіб, якими заподіяно шкоду, в порядку, встановленому законом. Крім того, у порядку, визначеному законом, провадиться відшкодування шкоди, заподіяної терористичним актом організації, підприємству або установі (частина друга статті 19 зазначеного Закону).

33. З огляду на зміст наведених положень закону реалізація права на отримання відшкодування поставлена у залежність від існування компенсаційного механізму, що має бути встановлений в окремому законі. Закон, який регулює порядок відшкодування за рахунок коштів Державного бюджету України шкоди, заподіяної терористичним актом об`єктам житлової нерухомості громадян, відсутній як на час виникнення спірних правовідносин, так і на час розгляду справи судами.

При цьому, у законодавстві України відсутня не тільки процедура виплати означеного відшкодування (див. для порівняння mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 24 квітня 2014 року у справі «Будченко проти України» (Budchenko v. Ukraine), заява № 38677/06, § 42), але й чіткі умови, необхідні для заяви майнової вимоги до держави про надання такого відшкодування (див. mutatis mutandis ухвалу ЄСПЛ щодо прийнятності від 30 вересня 2014 року у справі «Петльований проти України» (Petlyovanyy v. Ukraine, заява № 54904/08).

34. Виходячи з цього Верховний Суд в постанові від 25 березня 2020 року у справі № 646/5062/17 зробив висновок, що передбачене у статті 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» право на відшкодування відповідно до закону шкоди, заподіяної громадянам терористичним актом, не породжує легітимного очікування на отримання від держави Україна такого відшкодування за пошкоджений у період проведення антитерористичної операції будинок.

35. З аналогічних підстав не породжує у позивача такого очікування і застосована судами стаття 85 Кодексу Цивільного Захисту України, відповідно до якої відшкодування матеріальних збитків постраждалим внаслідок надзвичайних ситуацій здійснюється у порядку, визначеному законом.

36. Отже, право на отримання за рахунок держави компенсації за шкоду, заподіяну у період проведення антитерористичної операції внаслідок пошкодження під час терористичного акту належного позивачу на праві власності житлового будинку, не має у законодавстві України такої юридичної основи, що дає змогу визначити конкретний майновий інтерес позивача.

37. Так, стаття 86 Кодексу цивільного захисту України регламентує забезпечення житлом постраждалих внаслідок надзвичайних ситуацій і встановлює умови як такого забезпечення, так і його заміни грошовою компенсацією. Тому припис частини десятої зазначеної статті (який передбачає, що розмір грошової компенсації за зруйновану або пошкоджену квартиру (житловий будинок) визначається за показниками опосередкованої вартості спорудження житла у регіонах України відповідно до місцезнаходження такого майна) не можна застосувати безвідносно до інших приписів цієї статті, зокрема частини дев`ятої, яка передбачає умовою забезпечення житлом постраждалого або виплати грошової компенсації за рахунок держави добровільне передання постраждалим зруйнованого або пошкодженого внаслідок надзвичайної ситуації житла місцевим державним адміністраціям або органам місцевого самоврядування, суб`єктам господарювання.

Кодекс цивільного захисту України не покладає тягар виплати відшкодування винятково на державу, так як передбачає існування страхування у сфері цивільного захисту, метою якого, зокрема, є страховий захист майнових інтересів суб`єктів господарювання і громадян від шкоди, яка може бути заподіяна внаслідок надзвичайних ситуацій, небезпечних подій або проведення робіт із запобігання чи ліквідації наслідків надзвичайних ситуацій (пункт 1 частини першої статті 49 цього Кодексу). Відшкодування матеріальних збитків постраждалим здійснюються за рахунок не заборонених законодавством джерел, зокрема коштів за договорами добровільного страхування, укладеними відповідно до законодавства про страхування (пункт 3 частини третьої статті 84 Кодексу цивільного захисту України).

38. Отже, вимоги позивача про відшкодування шкоди за пошкоджене під час терористичного акта майно на підставі статті 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» та статті 86 Кодексу цивільного захисту України є безпідставними.

39. Разом з тим позивач, за умови доведення певних умов, має право на компенсацію від держави за невиконання державою свого позитивного матеріального та процесуального обов`язку за статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

40. Так, відповідно до статті 1 Конвенції Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції.

41. Стосовно права, гарантованого статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, такі позитивні обов`язки згідно з практикою ЄСПЛ можуть передбачати певні заходи, необхідні для захисту права власності, а саме: у матеріальному аспекті держава має забезпечити у своїй правовій системі юридичні гарантії реалізації права власності (превентивні обов`язки) та засоби правового захисту, за допомогою яких потерпілий від втручання у це право може його захистити, зокрема, вимагаючи відшкодування збитків за будь-яку втрату (компенсаційні обов`язки) (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 03 квітня 2012 року у справі «Котов проти Росії» (Kotov v. Russia), заява № 54522/00, § 113); у процесуальному аспекті, хоча стаття 1 Першого протоколу до Конвенції не встановлює чітких процедурних вимог, існування позитивних обов`язків процесуального характеру відповідно до цього положення визнані ЄСПЛ як у справах, що стосуються державних органів, так і у спорах між приватними особами (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «Котов проти Росії», § 114).

42. Оскільки Конвенція покликана захищати права, які є практичними й ефективними, порушення державою будь-якого з конвенційних обов`язків може зумовлювати необхідність присудження за це компенсації. Така компенсація може мати різні форми та встановлюватися, зокрема, залежно від виду порушення (див., наприклад, вирішення проблеми відповідальності держави за порушення права заявників на доступ до їхнього майна: рішення ЄСПЛ від 29 червня 2004 року щодо суті та від 13 липня 2006 року щодо справедливої сатисфакції у справі «Доган та інші проти Туреччини» (Dogan and Others v. Turkey), заява № 8803-8811/02 й інші; рішення ЄСПЛ від 16 червня 2015 року щодо суті у справі «Чірагов та інші проти Вірменії» (Chiragov and Others v. Armenia), заява № 13216/05, § 188-201; рішення ЄСПЛ від 16 червня 2015 року щодо суті у справі «Саргсян проти Азербайджану» (Sargsyan v. Azerbaijan), заява № 40167/06, § 152-242).

43. Відсутність у законодавстві України відповідних положень щодо відшкодування власникові шкоди, заподіяної його об`єкту житлової нерухомості терористичним актом, не перешкоджає особі, яка вважає, що стосовно її права власності на таке майно певний позитивний обов`язок не був виконаний, вимагати від держави компенсації за це невиконання на підставі статті 1 Першого протоколу до Конвенції.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження (стаття 13 Конвенції)

Засоби юридичного захисту, які вимагаються за статтею 13 Конвенції, повинні бути ефективними як у теорії, так і на практиці; використанню засобів захисту не повинні невиправдано та необґрунтовано перешкоджати дії чи бездіяльність органів влади держави-відповідача.

44. Правовою підставою для виплати компенсації є невиконання державою позитивного обов`язку розробити і запровадити у країні спеціальний нормативно-правовий акт щодо надання грошової допомоги та відшкодування шкоди особам, які постраждали під час проведення антитерористичної операції у Донецькій та Луганській областях, на підставі статті 1 Першого протоколу до Конвенції та статті 13 Конвенції. Суд виходить із того, що згідно з частиною першою статті 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

45. До зазначених правових висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 вересня 2019 року у справі № 265/6582/16-ц, провадження № 14-17цс19.

Щодо оцінки наявності у позивача права на позов у матеріальному сенсі.

46. Суд у цій справі в оцінці встановлених обставин виходить з того, що виникнення у позивача права на компенсацію у зв`язку з порушенням Україною позитивних зобов`язань з виконання Конвенції пов`язується з фактом знищення або пошкодження належного йому майна.

47. Суд керується тим, що позивач має право на надання судового захисту у разі порушення не абстрактного, а конкретного суб`єктивного цивільного права, оскільки саме з цим пов`язується виникнення в особи права на позов не у процесуальному сенсі, а у матеріальному.

48. Відповідно, особа, яка не довела пошкодження або знищення власного майна у результаті невиконання державою своєї превентивної функції, не вправі розраховувати на застосування стосовно неї дієвого та ефективного механізму.

При цьому, не має правового значення, чи пов`язано це з існуванням об`єктивних перешкод, що не залежать від волі позивача, чи не пов`язано з такими об`єктивними перешкодами.

49. Засадничими принципами цивільного судочинства є змагальність та диспозитивність, що покладає на позивача обов`язок з доведення обґрунтованості та підставності усіх заявлених вимог, саме на позивача покладається обов`язок надати належні та допустимі докази на доведення власної правової позиції.

50. Застосовуючи принцип диспозитивності, закріплений у статті 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Отже, саме позивач, як особа, яка на власний розсуд розпоряджається своїми процесуальними правами на звернення до суду за захистом порушеного права, визначає докази, якими підтверджуються доводи позову та спростовуються заперечення відповідача проти позову, доводиться їх достатність та переконливість.

51. За своєю природою змагальність судочинства засновується на розподілі процесуальних функцій і відповідно - правомочності головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Розподіл процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності втілюється у площині лише прав та обов`язків сторін. Отже, принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

52. Згідно з частинами 1, 6 статті 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (стаття 77 ЦПК України).

53. Статтею 59 ЦПК України передбачено, що суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

54. Згідно з частиною першою статті 179 ЦПК України предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню під час ухвалення судового рішення.

55. Оцінюючи надані позивачем докази на підтвердження факту знищення в результаті проведення антитерористичної операції майна і розміру грошової компенсації за його знищення, Суд виходить з наступного.

56. Встановлено, що ОСОБА_1 звертався до Голованівського відділу поліції Голованівського управління Національної поліції в Кіровоградській області з заявою про зруйнування належного йому житлового будинку розташованого АДРЕСА_1 , в наслідок проведення на вказаній території бойових дій.

57. Згідно листам Головного управління державної служби України з надзвичайних ситуацій у Донецькій області та Департаменту з питань цивільного захисту, мобілізації та оборонної роботи, не видається можливим надати будь якої інформації щодо можливих причин руйнування належного позивачу житлового будинку через те, що місто Горлівка Донецької області належить до тієї території, яка в наслідок війни на сході України не контролюється Урядом України.

58. Надані позивачем скріншоти з картографічного веб-сервісу від компанії Google не містять інформації щодо руйнування або пошкодження житлового будинку АДРЕСА_1 в наслідок проведення антитерористичної операції та операції Об`єднаних сил, а тому є належним доказом на підтвердження позовних вимог.

59. Також, суд визнає неналежним доказом скріншоти електронних повідомлень та ілюстрацію зруйнованої будівлі, оскільки вони не є офіційними документами та не містять інформації щодо до часу і причин пошкодження (знищення) належного позивачу житлового будинку

60. Позивач, зокрема, зазначав, що держава порушила вимоги статті 1 Першого протоколу до Конвенції. Проте помилково вважає, що має право вимоги до держави про відшкодування за її рахунок шкоди, завданої пошкодженням (знищенням) внаслідок терористичного акту житлового будинку у розмірі реальної його вартості.

61. Також позивач посилається на відсутність компенсації завданої шкоди впродовж тривалого часу та відсутність належного розслідування випадку заподіяння шкоди у розумінні ЄСПЛ за встановленого у відповідному кримінальному провадженні факту пошкодження внаслідок терористичного акту майна.

Разом з цим, ОСОБА_1 не надав доказів звернення до Донецької обласної державної адміністрації або будь якої іншої міської чи районної ради з приводу відшкодування спричиненої шкоди знищенням належного йому житлового приміщення, а також відсутності компенсації завданої шкоди впродовж тривалого часу.

62. Крім того, позивач не надав до суду доказів про порушення кримінальної справи (внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань) за статтею 258 Кримінального кодексу України, інформацію про стан досудового розслідування кримінального провадження, про потерпілих та про наявність вироку суду у кримінальній справі, який набрав законної сили.

63. Позивач мав довести належними та допустимими доказами, що відповідачем порушені його цивільні права, які підлягають захисту та поновленню, а також факт пошкодження власного майна позивача в результаті дій відповідачів.

Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову, за загальним правилом, покладається на позивача; за таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом виключно спростування позивачем обґрунтованості заперечень відповідача, оскільки це не звільняє позивача від виконання ним його процесуальних обов`язків.

64. Відповідно до частини першої статті 8 ЦПК України суд зобов`язаний здійснювати правосуддя на засадах рівності учасників судового процесу перед законом і судом незалежно від будь-яких ознак.

65. Суд доходить висновку, що позивачем за результатами здійснення судового розгляду не доведено факт пошкодження або знищення належного йому майна, що виключає визнання за ним права на задоволення позову та стягнення компенсацію за порушення Україною її позитивних зобов`язань, що випливають з обов`язків, які взяла на себе країна як учасник Конвенції.

66. Неподання позивачем належних і допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог, не доведення порушення його суб`єктивного права є підставою для висновку суду про недоведеність та необґрунтованість позовних вимог.

67. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).

Керуючись статтями 259, 263-265, 268 ЦПК України, -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до держави Україна в особі Кабінету Міністрів України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, про стягнення компенсації від держави за шкоду майну, спричиненої в результаті і вчинення терористичних актів під час проведення антитерористичної операції - відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку безпосередньо до Донецького апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення, або в порядку п.15.5 Перехідних Положень ЦПК України. У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Відповідно до п. 3 розділу XII "Прикінцеві положення» ЦПК України, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), суд за заявою учасників справи та осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цим Кодексом), поновлює процесуальні строки, встановлені нормами цього Кодексу, якщо визнає причини їй пропуску поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. Суд може поновити відповідний строк як до, так і після його закінчення. Суд за заявою особи продовжує процесуальний строк, встановлений судом, якщо неможливість вчинення відповідної процесуальної дії у визначений строк зумовлена обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином.

Повний текст рішення складений 15.11.2021 року.

Суддя Слов`янського

міськрайонного суду Л.Є. Мірошниченко