РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 листопада 2021 року Рівненський міський суд

в особі судді - Ковальова І.М.

при секретарі - Соломон О.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Рівне цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів на утримання спільного сумісного майна подружжя,-

в с т а н о в и в:

В Рівненський міський суд з позовом до ОСОБА_2 про стягнення коштів на утримання спільного сумісного майна подружжя звернулась ОСОБА_1 .

В своєму позові позивач зазначає, що з відповідачем по справі вони перебували у зареєстрованому шлюбі з 28 липня 2000 року по 20 липня 2017 рік. Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 21 листопада 2011 року у спільній сумісній власності її та відповідача перебуває житловий будинок за адресою АДРЕСА_1 , який розміщено на земельній ділянці кадастровий номер 56:246:859:00:02:005:0647, яка була придбана ними у період шлюбу. Після розірвання шлюбу і до вересня 2021 року вони спільно з відповідачем проживали в зазначеному будинку. Ознак за період з вересня 2020 по вересень 2021 року відповідач не проводив оплат щодо утримання домоволодіння, в тому числі: природного газу та його розподіл, електроенергії. За вказаний період вона витратила на оплату житлово-комунальних послуг 45783,50 грн. Тому, враховуючи викладене просить суд стягнути з відповідача на її користь кошти, сплачені за утримання спільного сумісного майна в розмірі 22891,75 грн.

В судове засідання позивач не з`явилась, однак подала до суду письмову заявку про розгляд справи у її відсутності, відповідно до матеріалів справи.

В судове засідання відповідач не з`явився, однак подав до суду письмову заяву про розгляд справи у його відсутності, відповідно до матеріалів справи, позовні вимоги позивача визнає.

Дослідивши матеріали справи та подані письмові докази, суд прийшов до наступного висновку.

Судом встановлено, що сторони по справі перебували у зареєстрованому шлюбі з 28 липня 2000 року.

Заочним рішенням Рівненського міського суду від 20 липня 2017 року по цивільній справі №569/4544/17 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу позов задоволено; шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 зареєстрований 28 липня 2000 року відділом РАГС м.Рівне, актовий запис №669 - розірвано.

З дослідженого в судовому засіданні витягу про державну реєстрації прав виданого Комунальним підприємством «Рівненське обласне бюро технічної інвентаризації» №32244067 від 29 листопада 2011 року вбачається, що житловий будинок з надвірними будівлями, загальною площею 210,9 кв.м., житловою площею 93,6 кв.м.; одноповерховий з мансардою, стіни-цегла, кадастровий номер 020050647, земельна ділянка, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за адресою АДРЕСА_1 належить на праві приватної власності ОСОБА_1 .

Після розірвання шлюбу і до вересня 2021 року сторони по справі спільно проживали у зазначеному житловому будинку. Однак, за період з вересня 2020 року по вересень 2021 року відповідач не проводив оплат щодо утримання домоволодіння, зокрема за оплату природного газу, його розподіл, електроенергію. За вказаний період позивачем було проведено оплату за зазначені комунальні послуги на загальну суму 45783,50 грн., що підтверджується долученими до позовної заяви кс.копіями квитанцій. Розмір вказаної оплати за комунальні послуги, заявлений позивачем, відповідачем не спростований, власних розрахунків з даного приводу суду не подано, а тому даний розрахунок судом приймається, як достовірний.

Європейський суд з прав людини зазначив, що п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року № 63566/00 "Проніна проти України § 23).

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. десятий п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Відповідно до ст.41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до п.35 Правил користування приміщеннями житлових будинків і прибудинковими територіями, затверджених Постановою КМУ від 08.10.1992 року №572 (надалі - Правила), власники квартири зобов`язані своєчасно вносити плату за обслуговування і ремонт будинку, комунальні та інші послуги.

Відповідно доп.п.41, 42 Правил розподіл загальних витрат на оплату житлово-комунальних та інших послуг в квартирах, в яких проживає два і більше власників, провадиться за узгодженням між власниками квартири, а спори щодо оплати вирішуються судом.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи у забезпеченні холодною та гарячою водою, водовідведенням, газопостачанням, опаленням, а також вивезення побутових відходів у порядку, встановленому законодавством. Власник приміщення, будинку, споруди, житлового комплексу або комплексу будинків і споруд (далі власник) фізична або юридична особа, якій належить право володіння, користування та розпоряджання приміщенням, будинком, спорудою, житловим комплексом або комплексом будинків і споруд, зареєстроване у встановленому законом порядку. Споживач фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу.

Відповідно до ч.1 ч.3 ст.9 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово - комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг.

Відповідно до ст.20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» до обов`язків споживачів комунальних послуг віднесено своєчасну оплату за спожиті комунальні послуги.

Відповідно до ст.13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.

Відповідно до статті 319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном, власність зобов`язує.

Відповідно до ст.322 ЦК України передбачено, що власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст.162 ЖК УРСР плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати, за затвердженими в установленому порядку тарифами.

Відповідно до ч.1 ст.369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ч.1 ст.544 ЦК України боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього.

Кожен співвласник зобов`язаний брати участь у витратах щодо утримання майна, що є у спільній частковій власності, незалежно від того, хто із співвласників укладає правочин або здійснює фактичні дії, спрямовані на утримання спільного майна.

Якщо хтось із співвласників відмовляється брати участь у витратах, інші співвласники можуть здійснити її самостійно і вимагати від цього співвласника відшкодування понесених витрат у судовому порядку або ж безпосередньо звернутися до суду з позовом про примусове стягнення з співвласника, який відмовився нести тягар утримання спільного майна, коштів для цієї мети. Такий правовий висновок викладено Верховним Судом у постанові від 13 березня 2019 року у справі № 521/3743/17-ц.

Отже відповідач, як співвласник майна, яким володіє разом з позивачем на праві спільної сумісної власності, зокрема житловим приміщенням (будинковолодінням) несе рівні обов`язки щодо утримання такого майна, якщо інше не встановлено угодою між ними, зокрема сплачувати послуги за спожиту електроенергію, оплату природного газу та його розподіл та інші витрати.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Враховуючи вищевикладені обставини у їх сукупності суд вважає, що заявлені вимоги є обґрунтованими, доведеними, визнаними відповідачем, в тому вони підлягають до повного задоволення.

Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки при подачі позову до суду позивачем було сплачено судовий збір в розмірі 908,00 грн. згідно квитанції від 09 вересня 2021 року, рішення прийнято на користь позивача, тому дані судові витрати слід стягнути з відповідача на користь позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.10,12,81,141,263,264,265,268,273,

354 ЦПК України, суд,-

в и р і ш и в :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів на утримання спільного сумісного майна подружжя - задоволити.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованого АДРЕСА_2 , іпн. НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрованої АДРЕСА_2 , іпн. НОМЕР_2 кошти, сплачені за утримання спільного сумісного майна в розмірі 22891,75 грн. та понесені судові витрати по справі, а саме сплачений судовий збір в розмірі 908,00 грн.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрована АДРЕСА_2 , іпн. НОМЕР_2

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований АДРЕСА_2 , іпн. НОМЕР_1

Суддя Рівненського

міського суду І.М.Ковальов