Постанова

Іменем України

13 січня 2021 року

м. Київ

справа № 591/439/18

провадження № 61-2859св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Карпенко С. О.,

Стрільчука В. А.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Зарічного районного суду міста Суми від 15 жовтня 2019 року в складі судді Шелєхової Г. В. та постанову Сумського апеляційного суду від 19 грудня

2019 року в складі колегії суддів: Левченко Т. А., Собини О. І. , Орлова І. В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У січні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до

ОСОБА_2 про усунення перешкод у здійсненні права користування квартирою.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_1 є власником 1/4 частки квартири АДРЕСА_1 , яку успадкувала після смерті своєї дочки ОСОБА_3 , а власником 3/4 часток цієї квартири

є ОСОБА_2 , який зареєстрований у спірній квартирі.

Після набуття права власності на квартиру, позивач виявила намір користуватися своєю часткою у квартирі, однак відповідач чинить їй перешкоди, що підтверджується показами свідків, довідками та висновками правоохоронних органів.

На підставі викладеного ОСОБА_1 просила зобов`язати ОСОБА_2 усунути перешкоди у здійсненні нею права користування квартирою АДРЕСА_1 , а саме передати їй ключі від вхідних дверей квартири та вселити її у зазначену квартиру.

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій та мотиви їх прийняття

Рішенням Зарічного районного суду міста Суми від 15 жовтня 2019 року позов задоволено.

Зобов`язано ОСОБА_2 усунути перешкоди у здійсненні ОСОБА_1 права користування квартирою АДРЕСА_1 , а саме передати ключі від вхідних дверей квартири та вселити ОСОБА_1 до цієї квартири.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що відмова відповідача надати ключі від квартири позивачу та забезпечити вільний доступ до неї завдає обмежень у праві користування житлом останній, яка є співвласником цієї квартири, отже її порушене право підлягає захисту.

Постановою Сумського апеляційного суду від 19 грудня 2019 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, а також зазначив, що ОСОБА_1 на праві спільної часткової власності належить 1/4 частка квартири, яка складається з трьох кімнат, тому вона не може бути позбавлена права користування та розпорядження своїм житлом. Власник майна не може бути позбавлений права володіти та користуватися своїм майном зважаючи на неможливість поділу спірної квартири на ідеальні частини, а також у зв`язку з неможливістю встановити порядок користування між співвласниками квартири шляхом виділу їм окремих житлових приміщень.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду, справу передати на новий розгляд до місцевого суду, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні не врахував висновки щодо застосування норм права, а саме: статей 319, 358 ЦК України у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду від 12 вересня 2018 року у справі

№ 654/761/15-ц.

Позивач не надала належних та допустимих доказів на підтвердження заявлених у справі вимог. При цьому суди не дослідили належним чином доводи відповідача по суті позову та не спростували їх.

Суди залишили поза увагою, що сторони перебувають у неприязних відносинах, а їхнє спільне проживання є неможливим. При цьому суди також залишили поза увагою, що судовими рішеннями у справі № 591/6060/13-ц встановлено неможливість виділення окремої кімнати у квартирі АДРЕСА_1 . Отже, позивач не може проживати у спірній квартирі, оскільки належна їй частка не відповідає площі окремої кімнати.

Позиція інших учасників справи

ОСОБА_1 подала відзив на касаційну скаргу, в якому просила рішення суду першої інстанції та постанову апеляційної інстанції залишити без змін, оскільки вини є законними та обґрунтованими.

Позивач зазначає, що з урахуванням технічних характеристик спірної трикімнатної квартири, її значної площі (житлова площа 48 кв. м, загальна площа 80,6 кв. м), наявності у ній декількох ізольованих кімнат, вселення позивача у квартиру можливе з дотриманням санітарно-гігієнічних та морально-етичних норм, а також не буде порушувати право відповідача на недоторканість житла.

Позивач правильно обрала спосіб захисту свого порушеного права і суд обґрунтовано його захистив, зваживши на те, що квартира пристосована для проживання двох співвласників.

Провадження у суді касаційної інстанції

Касаційна скарга подана до Верховного Суду ОСОБА_2 10 лютого

2020 року.

Ухвалою Верховного Суду від 11 серпня 2020 року відкрито касаційне провадження у справі.

Встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини справи

Суди встановили, що ОСОБА_1 є спадкоємцем першої черги за законом після смерті дочки ОСОБА_3 на 1/4 частку квартири АДРЕСА_1 . Право власності ОСОБА_1 зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

У квартирі АДРЕСА_1 зареєстрований та проживає ОСОБА_2 , який успадкував 3/4 частки цієї квартири після смерті батька ОСОБА_4 .

Місце проживання ОСОБА_1 з 28 лютого 2008 року зареєстроване на АДРЕСА_2 .

Відповідно до висновку Сумського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Сумській області (далі - Сумський ВП ГУНП в Сумській області) від 04 січня 2018 року за заявою ОСОБА_1 були здійснені неодноразові виходи за адресою проживання відповідача, проте двері квартири АДРЕСА_1 ніхто не відчинив.

Крім того, ОСОБА_1 зверталася до ОСОБА_2 із заявами, зокрема і з листом від 11 січня 2018 року, про надання ключів від спірної квартири, проте такі заяви залишені без задоволення.

Згідно з довідкою Сумського ВП ГУНП в Сумській області від 25 квітня

2018 року ОСОБА_1 зверталася на спеціальну лінію «102» ГУНП

в Сумській області за фактом ненадання їй доступу до квартири

АДРЕСА_1 .

ОСОБА_3 також зверталася до відповідних комунальних служб як співвласник спірної квартири, в яких указувала, що вона не заперечує щодо оформлення особових рахунків та договорів на постачання теплової енергії, водопостачання та водовідведення, користування електроенергією на ОСОБА_2 .

Позиція Верховного Суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України.

Так, частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частинами першою та другою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Звертаючись до суду з позовом у цій справі, ОСОБА_1 вказувала, що відповідач чинить їй перешкоди у користуванні належним їй майном -

1/4 частиною квартири АДРЕСА_1 .

Заперечуючи проти заявлених вимог ОСОБА_2 вказував, що сторони перебувають у неприязних стосунках, у відповідача є інше жило, виділення їй окремого приміщення у спірній квартирі є неможливим, що унеможливлює задоволення позовних вимог у цій справі.

Стаття 41 Конституції України закріплює, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

За змістом статей 317, 319, 321 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності

(стаття 386 ЦК України).

Статтею 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення, квартири або будинку, вимагати усунень свого порушеного права шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту порушеного права на підставі цієї норми права є наявність

у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод

у користуванні власником своєю власністю.

Суди встановили, що ОСОБА_1 є власником 1/4 частки квартири АДРЕСА_1 , а відповідач, якому належить 3/4 частки зазначеного майна, чинить позивачу перешкоди у користуванні належним їй майном та відмовляється передати ключі від спірної квартири.

Відповідно до частини першої статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню (частина друга статті 386 ЦК України).

Аналіз наведених норм цивільного законодавства дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права.

На підставі викладеного суд першої інстанції, з висновком якого погодився

й апеляційний суд, дійшов правильного висновку, що відмова відповідача надати ключі від спірної квартири позивачу та забезпечити вільний доступ до неї завдає обмежень у праві користування житлом останній, яка

є співвласником цієї квартири, отже її порушене право підлягає захисту.

Доводи касаційної скарги, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні не врахував висновки щодо застосування норм права,

а саме: статей 319, 358 ЦК України у подібних правовідносинах, викладених

у постанові Верховного Суду від 12 вересня 2018 року у справі

№ 654/761/15-ц (провадження № 61-3963св18), не заслуговують на увагу, оскільки фактичні обставини у справі № 654/761/15-ц є відмінними від обставин цієї справи. Так, за результатом касаційного перегляду справи

№ 654/761/15-ц касаційний суд, направляючи справу на новий розгляд до місцевого суду, дійшов висновку, що суди першої та апеляційної інстанцій не встановили, хто є співвласником 63/100 частини спірного домоволодіння та чи виділені в натурі 37/100 частин домоволодіння (які належать сторонам

у справі: двом позивачам та відповідачу), не дослідили обставин вчинення перешкод позивачам у користуванні цим майном, зокрема, де, коли та яким чином були здійснені перешкоди.

Також, Верховний Суд у справі № 654/761/15-ц зазначив, що судам слід встановити, чи є належним способом захисту права власності вимоги про вселення учасника спільної власності до іншого за відсутності можливості надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна

у натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності, або встановлення порядку користування та чи не виникне у такому випадку колізія між правами учасників спірних правовідносин: з одного боку - права учасника спільної власності, а з іншого - права іншого співвласника на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла, яка

є охоронюване законом.

Разом з тим, під час розгляду цієї справи суди встановили, що

ОСОБА_1 є власником 1/4 частки трикімнатної квартири

АДРЕСА_1 (загальною площею 80,6 кв. м), а відповідач, якому належить 3/4 частки зазначеного майна, чинить позивачу перешкоди у користуванні належним їй майном та відмовляється передати ключі

від спірної квартири. Однак, під час розгляду справи № 654/761/15-ц встановлено, що сторонам (двом позивачам та відповідачу) належать лише по 1/3 частини від 37/100 часток спірного житлового будинку.

Між тим, під час розгляду цієї справи відповідачем не спростовано можливості вселення позивача до спірного приміщення, а предметом спору у цій справі не є поділ, виділ або встановлення порядку користування житлом.

Отже, враховуючи вищевикладені висновки, відсутні правові підстави вважати про неправильне застосування судами норм статей 319, 358 ЦК України.

Не заслуговують на увагу доводи касаційної скарги, що позивач не надала належних та допустимих доказів на підтвердження позову, оскільки заявлені у справі вимоги підтверджені матеріалами справи, зокрема витягом

з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, висновком та довідкою Сумського ВП ГУНП в Сумській області, відповідними зверненнями позивача до відповідача тощо. Вказані докази були досліджені судами

у сукупності, а результат указаної процесуальної дії викладено

у мотивувальних частинах оскаржуваних судових рішень. При цьому в силу вимог частини першої статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Безпідставними є доводи касаційної скарги, що сторони перебувають

у неприязних відносинах, а їхнє спільне проживання є неможливим, оскільки вказані обставини не можуть бути підставою для позбавлення позивача права на користування належним їй майном.

Доводи касаційної скарги, що судовими рішеннями у справі № 591/6060/13-ц (за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визначення частки

у справі спільної сумісної власності, визнання права на спадщину, вселення та встановлення порядку користування квартирою; за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення від права спадкування) встановлено обставини щодо неможливості виділення окремої кімнати

у квартирі АДРЕСА_1 спадкодавцю позивача

у цій справі, не заслуговують на увагу, враховуючи наступне.

Так, за результатом розгляду справи № 591/6060/13-ц визнано за

ОСОБА_3 після смерті ОСОБА_5 право на спадщину на

1/4 частину квартири АДРЕСА_1 . Вселено ОСОБА_3 у вказану квартиру. У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_3 та зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено.

Разом з тим, встановлення під час розгляду справи № 591/6060/13-ц обставин неможливості виділення ОСОБА_3 (дочці ОСОБА_1 ) у квартирі АДРЕСА_1 житлової кімнати площею

15 кв. м та залишення допоміжних приміщень загальною площею 32,6 кв. м у спільному користуванні ОСОБА_3 та ОСОБА_2 не може бути підставою для позбавлення ОСОБА_1 права на вселення та користування належним їй майном під час розгляду цієї справи.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод

у статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність.

У практиці Європейського суду з прав людини напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним, чи переслідує воно «суспільний інтерес», чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. У своїй діяльності суд керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести

непропорційний та надмірний тягар. Має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.

З огляду на викладене, позивачем у цій справі обрано спосіб захисту порушено права, який є пропорційний легітимній меті, а судами застосовано розумне співвідношення між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.

Європейський суд з прав людини вказав, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява

№ 4909/04, від 10 лютого 2010 року).

Інші наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками судів першої та апеляційної інстанцій стосовно установлення обставин справи, зводяться до переоцінки доказів, що в силу вимог статті 400 ЦПК України виходить за межі розгляду справи судом касаційної інстанції. Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження в судах попередніх інстанцій із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи.

Наявність обставин, за яких відповідно до частини першої статті 411 ЦПК України судове рішення підлягає обов`язковому скасуванню, касаційним судом не встановлено.

За таких обставин суд касаційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для скасування оскаржуваних судових рішень, оскільки суди першої та апеляційної інстанцій, встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, ухвалили судові рішення

з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України є підставою для залишення касаційної скарги без задоволення, а судові рішення без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Зарічного районного суду міста Суми від 15 жовтня 2019 року та постанову Сумського апеляційного суду від 19 грудня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: І. М. Фаловська

С. О. Карпенко

В. А. Стрільчук