Постанова

Іменем України

12 січня 2021 року

м. Київ

справа № 453/850/17

провадження № 61-1513св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Усика Г. І. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Ступак О. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 19 червня 2019 року у складі судді Антонюка О. А. та постанову Дніпровського апеляційного суду

від 19 листопада 2019 року у складі колегії суддів: Куценко Т. Р., Демченко Е. Л., Макарова М. О.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до

ОСОБА_2 про визнання договору позики удаваним правочином та визнання договору управління підприємством нікчемним.

На обгрунтування позовних вимог зазначав, що 03 березня 2011 року між ним та відповідачем укладений договір позики, за умовами якого він отримав від відповідача 1 200 000,00 грн та зобов`язався повернути вказаний борг відповідачеві до 05 травня 2013 року, про що було складено розписку.

Насправді між ним та відповідачем, як співвласником на той час Товариства з обмеженою відповідальністю «Сколівський комбінат будівельних матеріалів» (далі - ТОВ «Сколівський комбінат будівельних матеріалів», товариство), було досягнуто домовленості про укладення договору управління підприємством за плату, за умовами якого до нього на строк до 05 травня 2013 року мало перейти управління вказаним майном. Згідно з домовленістю він сплатив ОСОБА_2 379 800,00 грн.

У 2008 році загальними зборами ТОВ «Сколівський комбінат будівельних матеріалів» за письмовою заявою відповідача його було виключено з числа учасників товариства, після чого, а саме 06 лютого 2009 року, ОСОБА_2 продав належну йому частку у товаристві у розмірі 50 процентів іншому його учаснику - ОСОБА_3 . Незважаючи на зазначене, відповідач і надалі продовжував здійснювати керівництво діяльністю товариства.

23 липня 2010 року загальними зборами товариства прийнято рішення звільнити його ( ОСОБА_1 ) з посади генерального директора ТОВ «Сколівський комбінат будівельних матеріалів» (протокол № 01 від 23 липня 2010 року). Після його звільнення, зазначену посаду обійняв його син - ОСОБА_4 .

Згідно з протоколом № 02 загальних зборів учасників ТОВ «Сколівський комбінат будівельних матеріалів» від 03 березня 2011 року, учасниками товариства підведено результати роботи підприємства за період з 2009 року по лютий 2011 року, та визнано його роботу малоефективною, направлено зусилля на погашення боргів підприємства перед кредиторами та покладено усю юридичну відповідальність за зазначені борги на нього, як колишнього генерального директора.

Того ж дня, відповідач запропонував йому продовжити здійснювати управління підприємством на посаді генерального директора. Оскільки на момент надходження такої пропозиції він (позивач) був державним службовцем і не міг виконувати обов`язки керівника комерційної структури, а тому досягнуту між ним та відповідачем домовленість щодо управління підприємством не було оформлено у встановленому законом порядку. Одночасно, а саме 03 березня 2011 року, сторони уклали договір позики, за умовами якого він отримав від відповідача 1 200 000,00 грн, які було використано на погашення заборгованості з виплати заробітної плати працівникам підприємства, погашення заборгованості перед кредиторами, сплату поточних платежів та покращення фінансово-господарської діяльності товариства.

10 березня 2017 року з кримінального провадження № 000321 за обвинуваченням ОСОБА_2 у вчиненні злочинів, передбачених частиною третьою статті 27, статтею 190, частиною першою статті 263, частиною третьою статті 358 Кримінального кодексу України (далі - КК України), у рамках якого його було допитано як свідка, йому стало відомо, що укладення між ним та ОСОБА_2 правочину щодо передачі грошових коштів у розмірі 1 200 000,00 грн у формі договору позики, мало на меті приховати доходи відповідача від правоохоронних органів. З`ясувалося також, що відповідач раніше був засуджений вироком Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська за вчинення злочину, передбаченого частиною другою статті 366 КК України.

Необхідність встановлення дійсного характеру спірних правовідносин пов`язана з тим, що рішенням Сколівського районного суду Львівської області

від 06 грудня 2013 року задоволено позовні вимоги ОСОБА_2 до нього про стягнення боргу за договором позики у розмірі 823 641,00 грн. Зазначене судове рішення перебуває на примусовому виконанні.

Посилаючись на наведене, ОСОБА_1 просив визнати договір позики

від 03 березня 2011 року, укладений між ним та ОСОБА_2 удаваним правочином, вчиненим з метою приховання договору управління підприємством, який сторони насправді вчинили, та встановити нікчемність договору управління підприємством від 03 березня 2011 року, укладеного між ним та ОСОБА_2 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 19 червня

2019 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач не довів належними та допустимими доказами, що договір позики 03 березня 2011 року, укладений між ним та ОСОБА_2 є удаваним правочином. Сторонами оспорюваного договору вчинялися дії на його виконання, у тому числі позичальником частково погашено заборгованість за договором позики. Судом враховано, що рішенням Сколівського районного суду Львівської області від 06 грудня 2013 року, яке набрало законної сили, у справі № 453/1477/13-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики, встановлено преюдиційні для вирішення зазначеної справи обставини, зокрема, що 06 грудня 2013 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уклали договір позики, правомірність вчинення якого у встановленому законом порядку не спростована. Зазначене звільняє відповідача від обов'язку спростування у даній справі доводів позивача про удаваність укладеного між сторонами договору позики.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 19 листопада 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 19 червня 2019 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційної інстанції мотивовано тим, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи та застосував норми матеріального права, рішення суду є законним та обгрунтованим, а тому відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги.

Узагальнені доводи касаційних скарг та аргументів інших учасників справи

У січні 2020 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга

ОСОБА_1 , у якій він просив скасувати рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 19 червня 2019 року і постанову Дніпровського апеляційного суду від 19 листопада 2019 року, та ухвалити нове судове рішення яким його позов задовольнити,посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанції норм матеріального права.

Касаційна скарга обгрунтована посиланнями на те, що відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суди першої та апеляційної інстанцій надали неправильне тлумачення статті 235 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), та взагалі не застосували до спірних правовідносин положення статей 1029, 1030, 1031, 1043 ЦК України. Суди встановили дійсність договору позики, пославшись як на преюдиційні обставини на рішення Сколівського районного суду Львівської області від 06 грудня 2013 року, яким з нього на користь ОСОБА_2 стягнуто заборгованість за договором позики у розмірі 823 641,00 грн, тоді як зазначеним судовим рішенням не встановлювалися обставини щодо дійсності/недійсності, удаваності чи нікчемності договору позики від 03 березня 2011 року, а тому воно не може мати преюдиційного значення при вирішенні даної справи.

Поза оцінкою судів також залишилася спрямованість волі сторін у договорі позики на встановлення інших цивільно-правових відносин, а саме управління підприємством (ТОВ «Сколівський комбінат будівельних матеріалів») про, що свідчать: а) пункт 3 договору, у якому зазначено про безпроцентність позики;

б) співмірність суми позики (1 200 000,00 грн) із розміром статутного капіталу ТОВ «Сколівський комбінат будівельних матеріалів», який зазначено у протоколі № 10 загальних зборів учасників товариства від 08 вересня 2008 року; в) додаток № 1 від 04 березня 2011 року до договору позики, у якому вказано, що у разі продажу власником підприємства, усі домовленості та зобов`язання за договором позики анульовуються; г) відсутність у договорі позики зазначення про відповідність умов договору дійсним намірам сторін, бажання настання саме тих правових наслідків, що створюються цим правочином, і що він не є удаваним; д) копія розписки ОСОБА_2 від 09 лютого 2012 року про отримання від генерального директора ТОВ «Сколівський комбінат будівельних матеріалів» ОСОБА_4 , який не є стороною договору позики, грошових коштів у розмірі 360 000,00 грн у рахунок погашення зазначеного правочину; е) копія розписки ОСОБА_2 від 05 вересня 2013 року про отримання ним 10 процентів вартості підприємства, у разі його продажу, за умови виконання зобов'язань за договором управління підприємством; є) показання свідка ОСОБА_4 , який підтвердив, що він особисто (а не позивач) повертав грошові кошти за договором позики ОСОБА_2 та, що зазначений договір позики насправді є договором управління підприємством, який нотаріально не посвідчувався.

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 24 січня 2020 року відкрито касаційне провадження та витребувано справу з місцевого суду.

Справа надійшла на адресу суду касаційної інстанції 28 лютого 2020 року та передана для розгляду колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України (у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України (у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Фактичні обставини справи, встановлені судами попередніх інстанцій

Судами попередніх інстанцій установлено, що03 березня 2011 року між ОСОБА_1 (позичальник) та ОСОБА_2 (позикодавець) укладений договір позики, що підтверджується складеною розпискою та договором позики у простій письмовій формі, за умовами якого позикодавець передав позичальнику 1 200 000,00 грн на споживчі цілі, які він зобов`язався повернути до 05 травня 2013 року.

Рішенням Сколівського районного суду Львівської області від 06 грудня

2013 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 10 квітня 2014 року, у справі № 453/1477/13-ц, позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2

820 000,00 грн на погашення заборгованості за договором позики.

Позиція Верховного Суду та нормативно-правове обгрунтування

Установлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення ухвалено з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, доводи касаційної скарги ОСОБА_1 висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують.

Згідно зі статтею 15, 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За договором управління майном одна сторона (установник управління) передає другій стороні (управителеві) на певний строк майно в управління, а друга сторона зобов`язується за плату здійснювати від свого імені управління цим майном в інтересах установника управління або вказаної ним особи (вигодонабувача) (частина перша статті 1029 ЦК України).

Згідно зі статтею 1031 ЦК України договір управління майном укладається в письмовій формі. Договір управління нерухомим майном підлягає нотаріальному посвідченню.

ОСОБА_1 в обгрунтування своїх вимог посилався на те, що укладений договір позики від 03 березня 2011 року, вчинений між ним та відповідачем з метою приховати іншу угоду, а саме договір управління майном, а саме ТОВ «Сколівський комбінат будівельних матеріалів» як єдиним майновим комплексом.

Перевіряючи законність та обгрунтованість оскаржуваних заявником судових рішень у контексті наведених ним обгрунтувань позову, Верховний Суд зазначає наступне.

Статтею 235 ЦК України передбачено, що удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», за удаваним правочином (стаття 235 ЦК України) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним.

Тобто, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, позивач має довести: факт укладення правочину, що, на його думку, є удаваним; спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж приховати інший правочин; настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином.

Вирішуючи спір суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що договір позики укладений як удавана угода, що приховує іншу угоду - договір управління підприємством. Зокрема, як правильно зазначили суди, у момент укладення договору позики сторонами було додержано вимог, які у силу статті 203 ЦК України є необхідними для чинності правочину, сторони вчинили дії на його виконання, зокрема позичальник добровільно повернув частину заборгованості за договором позики, в іншій частині позики, щодо якої позичальник допустив прострочення виконання (829 200,00 грн), Сколівським районним судом Львівської області ухвалено рішення від 06 грудня 2013 року (справа № 453/1477/13), залишене без змін постановою Апеляційний суд Львівської області від 10 квітня 2014 року, про її примусове стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 .

Твердження заявника про те, що предметом розгляду у справі № 453/1477/13 не були обставини щодо дійсності/недійсності, удаваності чи нікчемності договору позики, а тому рішення Сколівського районного суду Львівської області

від 06 грудня 2013 року не має преюдиційного значення при вирішенні даної справи, не спростовують висновків судів попередніх інстанцій.

За загальним правилом, встановленим частиною четвертою статті 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

ОСОБА_1 не лише був стороною (відповідачем) у справі № 453/1477/13 за позовом ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики, а й приймав активну участь у її розгляді, заперечуючи проти вимог ОСОБА_2 з підстав повного погашення ним заборгованості за договором позики, тобто належного виконання існуючого зобов'язання.

Ураховуючи, що рішенням Сколівського районного суду Львівської області

від 06 грудня 2013 року, залишеним без змін постановою Апеляційний суд Львівської області від 10 квітня 2014 року, підтверджено існування та дійсність договору позики між сторонами, наслідком чого стало ухвалення рішення про стягнення з позичальника на користь позикодавця непогашеної частини позики, суди агрументовано взяли до уваги зазначені судові рішення як преюдиційні при вирішенні зазначеного спору, надавши їм оцінку у сукупності з іншими наявними у матеріалах справи доказами.

Інші доводи касаційної скарги є ідентичними аргументам, що були викладені заявником у апеляційній скарзі і зводяться до незгоди заявника з висновками судів першої та апеляційної інстанцій,містять посилання на факти, що були предметом дослідження та оцінки судами, які їх обгрунтовано спростували. Верховний Суд, діючи у межах повноважень, визначених статтею 400 ЦПК України, не вправі встановлювати нові обставини справи та здійснювати переоцінку доказів.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційних скарг

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Аналізуючи наведене, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги ОСОБА_1 .

Керуючись статтями 400, 401, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 19 червня

2019 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 19 листопада

2019 року залишити без змін.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Г. І. Усик

І. Ю. Гулейков

О. В. Ступак