КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 758/8492/20
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/2127/2021
Головуючий у суді першої інстанції: Ларінова Н.М.
Доповідач у суді апеляційної інстанції:Семенюк Т.А.

12 січня 2021 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого - Семенюк Т.А

Суддів - Рейнарт І.М., Кирилюк Г.М.,

при секретарі - Максюк І.Г.,

розглянувши в судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Подільського районного суду міста Києва від 30 липня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: Головне управління юстиції в місті Києві, Приватний нотаріус КМНО Мазарчук Наталія Володимирівна, ОСОБА_4 про визнання недійсним договору довічного утримання та договору про зміну набувача в договорі довічного утримання,-

В С ТА Н О В И В :

У липні 2020 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до відповідача, в якому просила визнати недійсним договір довічного утримання, укладений 5 жовтня 2012 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 , посвідчений державним нотаріусом Чотирнадцятої Київської державної нотаріальної контори Пилипчук О.І. за реєстр.№1-2351, визнати недійсним договір про зміну набувача в договорі довічного утримання, посвідченого Чотирнадцятою Київською державною нотаріальною конторою 05 жовтня 2012 року за реєстровим №1-2351 та внесення змін та доповнення до нього, укладений 14 листопада 2017 року між ОСОБА_5 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений державним нотаріусом Чотирнадцятої Київської державної нотаріальної контори Пилипчук О.І. за реєстровим №1-1076.

Одночасно із позовною заявою ОСОБА_1 подала заяву про забезпечення позову, в якій просить накласти арешт на квартиру АДРЕСА_1 , яка належить на праві приватної власності ОСОБА_3 , до набрання рішенням суду законної сили.

В обґрунтування заяви посилається на те, щопредметом даного позову є визнання недійсним договору довічного утримання та в подальшому визнання права власності в порядку спадкування на квартиру АДРЕСА_1 , яка належалить на праві приватної власності набувачу ОСОБА_3 .

Зазначає, що згідно договору довічного утримання та договору про зміну набувача, ОСОБА_3 належить спірна квартира АДРЕСА_1 , яку остання, як власник, може відчужити, що в подальшому може ускладнити виконання судового рішення, відтак вважає, що накладенням арешту, на вказане майно право відповідача порушено не буде, це майно не вибуває з її володіння, вона може і надалі ним безперешкодно користуватись, забезпечення позову не тягне за собою жодних додаткових витрат відповідача.

Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 30 липня 2020 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову відмовлено.

Не погоджуючись з ухвалою суду, 10 серпня 2020 року ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, у якій просить скасувати ухвалу суду від 30 липня 2020 року та ухвалити нове рішення про задоволення заяви про забезпечення позову в повному обсязі.

Вважає, що при постановленні оскаржуваної ухвали, судом порушено норми матеріального та процесуального права, не враховано обставини, які мають суттєве значення для справи.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на те, що ОСОБА_3 на праві власності належить квартира АДРЕСА_1 , яку остання отримала внаслідок оскаржуваних договору довічногоутримання від 5 липня 2012 року та договору про внесення змін до договору довічногоутримання від 14 листопада 2017 року, а тому ОСОБА_3 має можливість безперешкодно провестивідчуження спірної квартири, що в подальшому може ускладнити або зробити неможливим виконання судового рішення у випадку задоволення позову.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду та матеріали справи в межах апеляційного оскарження, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відмовляючи у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що заявником не надано доказів на підтвердження наявності реальної загрози невиконання або ускладнення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, а саме заявником не додано документів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що підтверджують актуальну інформацію щодо власника квартири АДРЕСА_1 та перехід права власності вказаного нерухомого майна на відповідача.

Проте, з таким висновком суду колегія суддів в повній мірі погодитись не може.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 150 ЦПК України позов забезпечується забороною вчиняти певні дії.

Як зазначено у роз`ясненнях постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Точне і неухильне додержання судами України норм чинного законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову є необхідною умовою здійснення завдань цивільного судочинства, які полягають у справедливому, неупередженому та своєчасному розгляді й вирішенні цивільних справ із метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з роз`ясненнями п. 4 цієї Постанови, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, яка звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

З сукупного аналізу вищевказаних положень законодавства вбачається, що застосування у справі заходів забезпечення позову є виправданим, якщо з обставин справи встановлено об`єктивну можливість вчинення відповідачем дій, які можуть утруднити чи унеможливити виконання рішення суду в разі задоволенні позову.

При цьому варто враховувати, що підтвердити за допомогою реально існуючих доказів подію, яка ймовірно настане або може настати в майбутньому, фактично неможливо, а тому наявність чи відсутність підстав для забезпечення позову оцінюються судом в залежності від кожного конкретного випадку, з урахуванням фактичних обставин справи і змісту позовних вимог.

Згідно з ч. 3 ст. 150 ЦПК України види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Ці обставини є істотними і необхідними для забезпечення позову.

Інститут забезпечення позову являє собою сукупність встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.

Так, предметом спору є визнання недійсним договорів довічного утримання та зміну набувача в договорі довічного утримання, заходи забезпечення позову направлені на обмеження права власника на розпорядження спірним майном до вирішення спору по суті, і у разі безпідставності цього позову право відповідача на майно залишиться незміненим.

Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 звернулась з позовом до відповідача, в якому просила визнати недійсним договір довічного утримання, укладений 05 жовтня 2012 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 , посвідчений державним нотаріусом Чотирнадцятої Київської державної нотаріальної контори Пилипчук О.І. за реєстровим №1-2351 (а.с. 13-14), а також визнати недійсним договір про зміну набувача в договорі довічного утримання, посвідченого Чотирнадцятою Київською державною нотаріальною конторою 05 жовтня 2012 року за реєстровим №1-2351 та внесення змін та доповнення до нього, що укладений 14 листопада 2017 року між ОСОБА_5 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений державним нотаріусом Чотирнадцятої Київської державної нотаріальної контори (а.с. 15).

Згідно п.1 копії договору про зміну набувача в договорі довічного утримання, що укладений 14 листопада 2017 року між ОСОБА_5 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 та посвідчений державним нотаріусом Чотирнадцятої Київської державної нотаріальної контори вказано, що « ОСОБА_5 , передає у власність, а НАБУВАЧ отримує у власність КВАРТИРУ номер АДРЕСА_1 , та взамін чого я, ОСОБА_3 зобов`язуюсь забезпечувати ВІДЧУЖУВАЧА утриманням довічно на умовах цього Договору».

Суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що заявником не надано достатніх доказів, що підтверджують інформацію щодо власника вище вказаної квартири, оскільки судом не було взято до уваги наявні в матеріалах справи копію договору про зміну набувача в договорі довічного утримання, що укладений 14 листопада 2017 року між ОСОБА_5 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 та посвідчений державним нотаріусом Чотирнадцятої Київської державної нотаріальної контори, що відповідно до копії свідоцтва про смерть Серія НОМЕР_1 від 8 липня 2020 року, ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що складено відповідний актовий запис №11438.

Відповідно до статті 755 ЦК України, договір довічного утримання (догляду) припиняється зі смертю відчужувача.

Разом з цим, судом апеляційної інстанції встановлено, що квартира АДРЕСА_1 , що є предметом заяви про забезпечення позову, відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно з 25 серпня 2020 року належить на праві приватної власності ОСОБА_6 , яка не є стороною у вказаній справі.

Згідно пункту 1 частини 1 статті 150 ЦПК України позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Враховуючи, що арешт може бути накладено на майно відповідача, а не іншої особи, до якої позовні вимоги не заявлено, колегія суддів вважає, що підстав для задоволення заяви про забезпечення позову відсутні, оскільки власником квартири, що є предметом розгляду в даній справі є ОСОБА_6 , яка не є відповідачем та яку не залучено до розгляду вказаної справи.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що ухвала суду першої інстанції підлягає зміні з викладенням мотивувальної частини судового рішення в редакції даної постанови.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнитичастково.

Ухвалу Подільського районного суду міста Києва від 30 липня 2020 року змінити, виклавши мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Постанова набирає чинності з моменту її проголошення, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови виготовлений 15 січня 2021 року.

Головуючий

Судді