Постанова

Іменем України

10 листопада 2021 року

м. Київ

справа № 643/11603/17

провадження № 61-14038св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого -Синельникова Є. В. (суддя-доповідач),

суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М., Хопти С. Ф., Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», яке у подальшому змінило свою назву на акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

представник відповідача -Сокуренко Наталія Вікторівна,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Московського районного суду м. Харкова

у складі судді Горбунової Я. М. від 25 жовтня 2018 року та постанову Харківського апеляційного суду у складі колегії суддів: Пилипчук Н. П., Тичкової О. Ю., Кругової С. С., від 21 липня 2021 року.

Зміст позовної заяви та її обґрунтування

У вересні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк», банк) про визнання договору недійсним та зобов`язання вчинити певні дії.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що між нею та банком було укладено кредитний договір від 07 липня 2014 року № SAMDNWFC1, відкрито розрахунковий рахунок № НОМЕР_1 та емітована картка GOLD.

ОСОБА_1 вказувала, що станом на квітень 2016 року у неї утворилася кредитна заборгованість за договором № SAMDNWFC1 у розмірі

8 989,88 грн, яку вона мала намір добросовісно сплатити. За умовами договору, які їй були відомі, щомісячний відсоток за користування кредитом дорівнював 3,2 %. Зазначала, що працівником банку під час телефонної розмови, коли вона знаходилася у громадському транспорті, їй була надана пропозиція укласти договір «Миттєва розстрочка». Єдине, що було зрозумілим з цієї пропозиції це те, що банк пропонує зменшити розмір щомісячних відсотків за користування кредитом. Під час цієї розмови з працівником АТ КБ «ПриватБанк» вона погодилася лише з тим, що дійсно бажає сплачувати щомісячні відсотки для погашення існуючої кредитної заборгованості за договором у розмірі 2,9 % замість 3,2 % та повідомила, що вважає доцільним сплатити заборгованість до кінця 2016 року, а не протягом 4 років, як пропонував представник відповідача. Стверджувала, що згоди на укладення будь-якого договору вона не надавала, повідомлень не відправляла, кнопок на електронних приладах (комп`ютері, телефоні тощо) не натискала, тобто не робила жодних фактичних дій, які б свідчили про надання згоди на укладення будь-якого нового договору з відповідачем. Про існування нового договору № 501 «Миттєва розстрочка» від 27 квітня 2016 року, укладеного строком на 4 роки, вона дізналася лише влітку 2017 року, коли помітила незрозумілий рух коштів на рахунку.

Посилаючись на зазначені обставини, позивачка, уточнивши позовні вимоги, просила суд визнати недійсним кредитний договір від 27 квітня 2016 року № 501; зобов`язати АТ КБ «ПриватБанк» відновити залишок кредитних коштів на рахунку/карті позивача за кредитним договором від 07 липня 2014 року № НОМЕР_1 в сумі 8 989,88 грн; зобов`язати АТ КБ «ПриватБанк» припинити відрахування та нарахування відсотків за несплату кредитних коштів, знятих із належного їй карткового рахунку № НОМЕР_1 від 07 липня 2014 року в сумі 8 989,88 грн, повернувши їй суму коштів, списаних з її рахунку на погашення заборгованості за послугою «Миттєва розстрочка»; стягнути

з АТ КБ «ПриватБанк» на її користь моральну шкоду у розмірі 30 тис. грн.

Основні мотиви рішення суду першої інстанції та інших судових рішень

Рішенням Московського районного суду міста Харкова від 25 жовтня

2018 року, з урахуванням ухвали цього ж суду від 28 лютого 2019 року про виправлення описки, позов задоволено частково.

Визнано недійсним договір № 501 «Миттєва розстрочка»

від 27 квітня 2016 року, який укладено між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 , з моменту укладення.

Зобов`язано ПАТ КБ «ПриватБанк» відновити кредитний рахунок № НОМЕР_1 ОСОБА_1 станом на 27 квітня 2016 року.

Зобов`язано ПАТ КБ «ПриватБанк» припинити відрахування та нарахування відсотків за несплату кредитних коштів, знятих з карткового рахунку № НОМЕР_1 ОСОБА_1 .

У задоволенні іншої частини вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що за формою укладення договору оспорюваний кредитний договір має ознаки нікчемності, але це порушення є вторинним, оскільки укладенню оспорюваного договору з порушенням форми укладення та ознаками нікчемності, передувало порушення приписів закону щодо повного інформування споживача про умови договору шляхом замовчування, що є підставою для визнання такого договору недійсним. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, місцевий суд виходив з того, що позивачкою не надано належних та допустимих доказів на підтвердження завдання їй моральної шкоди.

Постановою Харківського апеляційного суду від 07 червня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» задоволено. Рішення Московського районного суду міста Харкова від 25 жовтня 2018 року скасовано та ухвалено нове рішення про залишення позову без задоволення. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що висновок суду першої інстанції про недійсність кредитного договору є безпідставним та спростовується матеріалами справи, оскільки ОСОБА_1 , підписавши анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг ПриватБанку, погодилася з Умовами та правилами надання банківських послуг, розміщеними на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua), Тарифами банку, які разом із заявою складають договір банківського обслуговування. Інші позовні вимоги є похідними, тому також не підлягають задоволенню.

Постановою Верховного Суду від 17 лютого 2021 року касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 задоволено частково. Постанову Харківського апеляційного суду від 07 червня 2019 року скасовано. Справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції мотивована тим, що суду апеляційної інстанції під час нового розгляду справи необхідно врахувати висновки Великої Палати Верховного Суду, висловлені упостанові від 03 липня

2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19), та дослідити належним чином зібрані у справі докази, а саме чи містить анкета-заява відомості про те, що ОСОБА_1 оформляла сервіс «Миттєва розстрочка», чи розуміла та підписувала позивачка Умови та правила надання банківських послуг, які містяться у матеріалах справи, оскільки зазначені правила, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останньою і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Зміст та мотиви постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Харківського апеляційного суду від 21 липня 2021 року апеляційні скарги АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення Московського районного суду м. Харкова

від 25 жовтня 2018 року залишено без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що при укладенні договору з ОСОБА_1 АТ КБ «ПриватБанк» не дотримано вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, які вважав узгодженими банк. Суд апеляційної інстанції зазначив, що оспорюваний правочин не відповідає вимогам законодавства, оскільки не можна вважати, що споживача було належним чином поінформовано про умови кредитування, що є підставою для визнання оспорюваного правочину недійсним. Також суд апеляційної інстанції погодився із висновком суду першої інстанції у частині вирішення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, зазначивши при цьому, що позивачка не надала належних та допустимих доказів на підтвердження факту завдання їй моральної шкоди.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції та узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк» просить скасувати рішення Московського районного суду м. Харкова від 25 жовтня 2018 року та постанову Харківського апеляційного суду від 21 липня 2021 року у частині задоволених позовних вимог і ухвалити в цій частині нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

Підставами касаційного оскарження судових рішень банк зазначив неправильне застосування судами норм матеріального і порушення норм процесуального права, вказавши, що суди застосували норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду України

від 29 квітня 2014 року у справі № 3-11гс14 та постановах Верховного Суду від 01 серпня 2018 року у справі № 445/1011/17, від 28 серпня 2019 року у справі № 753/10863/16-ц, від 10 жовтня 2019 року у справі № 320/8618/15-ц, від 27 січня 2020 року у справі № 761/26815/17, від 29 липня 2020 року

у справі № 753/10779/16-ц, від 05 серпня 2020 року у справі № 712/9613/15-ц (пункт 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України), а також не дослідили належним чином зібрані у справі докази та встановили обставини, що мають суттєве значення на підставі недопустимих доказів (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

Доводи касаційної скарги обґрунтовані тим, що суди попередніх інстанцій не звернули уваги на те, що позивачкою обрано неналежний спосіб захисту прав - про зобов`язання вчинити певні дії. На думку заявника, суди попередніх інстанцій не надали належну правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам, які свідчать про належне інформування позивачки банком про умови кредитного договору, а також про особисте волевиявлення позивачки на укладення такого договору на запропонованих умовах.

Судові рішення оскаржуються лише у частині задоволених позовних вимог, тому в іншій частині касаційному перегляду не підлягають в силу вимог статті 400 ЦПК України.

Ухвалою Верховного Суду від 31 серпня 2021 року відкрито касаційне провадження у справі за поданою касаційною скаргою.

У визначений судом строк відзиву на касаційну скаргу не надійшло.

Ухвалою Верховного Суду від 03 листопада 2021 року справу призначено до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

24 лютого 2012 року ОСОБА_1 звернулася до ПАТ КБ «ПриватБанк» з анкетою-заявою про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, у відповідності до якої виявила бажання оформити на своє ім`я платіжну картку з кредитним лімітом у розмірі 1 тис. грн.

07 липня 2014 року між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк» було укладено кредитний договір № SAMDNWFC1, відкрито поточний рахунок № НОМЕР_1 та емітована картка GOLD.

Станом на квітень 2016 року у позивачки утворилась кредитна заборгованість за договором № SAMDNWFC1 у розмірі

8 989,88 грн.

27 квітня 2016 року ОСОБА_1 співробітником банку було запропоновано скористатись сервісом «Миттєва розстрочка».

Довідкою ПАТ КБ «ПриватБанк» від 04 липня 2017 року було підтверджено укладення 27 квітня 2016 року договору «Миттєва розстрочка» та надання кредиту на картковий рахунок позивачки № НОМЕР_1 у розмірі

8 989,88 грн.

Згідно довідки ПАТ КБ «ПриватБанк» станом на 04 липня 2017 року у ОСОБА_1 існує заборгованість за двома договорами: 4 242,60 грн за договором № SAMDNWFC1 та 6 367,82 грн за договором «Миттєва розстрочка».

Згідно з пунктом 2.7.6.1.2 Умов та правил надання банківських послуг, який міститься в матеріалах справи, отримувач кредитної карти має право користуватися сервісом «Миттєва розстрочка» для отримання споживчого кредиту, якщо погодився з умовами даного пункту та отримав кредитні кошти.

Рахунок спеціального платіжного засобу яким є карта НОМЕР_2 , відкривається індивідуально для кожного клієнта в момент авторизації операції по сервісу «Миттєва розстрочка» шляхом: а) вводу та відправлення ОТП-паролю; б) натискання клавіши, що озвучена як згода з умовами кредитного договору; в) вводу логіна та паролю при авторизації в Приват24; г) натисканням клавіши «згоден» або «підтверджую» в ТСО або банкоматах ПриватБанка, при показі умов кредитного договору та після вводу пін-коду кредитної карти; д) відправка SMS-команди chast2 на номер 10060 .

Дії клієнта прирівнюються сторонами до заяви про відкриття карткового рахунку для отримання кредиту по сервісу «Миттєва розстрочка».

Банк запропонував ОСОБА_1 перевести її заборгованість з картки «Універсальна» в розмірі 8 989,88 грн (заборгованість станом на 27 квітня 2016 року) на окремий рахунок та розстрочити виплату цієї заборгованості на 4 роки. При цьому сплаті підлягає щомісячна комісія в розмірі 2,9 % від суми виданого кредиту. Погашення заборгованості на виконання доручення клієнта здійснюється автоматично щомісяця шляхом списання щомісячного платежу з її картки «Універсальна».

Згідно з аудіозаписами розмови клієнта ОСОБА_1 із співробітниками банку від 27 квітня 2016 року ОСОБА_1 були роз`яснені умови підключення сервісу «Миттєва розстрочка».

У позовній заяві ОСОБА_1 зазначила, що стонами договору не було досягнуто згоди з істотних умов договору. Крім того, вона перебувала під впливом обману з боку відповідача, жодним чином не усвідомлювала про підписання саме нового кредитного договору, не підтверджувала відкриття сервісу «Миттєва розстрочка» на умовах платності та з терміном розстрочки на 4 роки, не бажала його підписувати. ОСОБА_1 заявляла, що представник банку взагалі не попереджав її про підписання кредитного договору, натомість, запевняв лише про пільгове зменшення процентної ставки за кредитом на необмежений термін.

Позиція Верховного Суду

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Відповідно до пунктів 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадку, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку, або якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

У відповідності до статті 204 Цивільного кодексу Україниправочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом (нікчемний правочин) або якщо він не визнаний судом недійсним (оспорювані правочини).

Статтею 203 ЦК України визначені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Згідно вимог вказаної статті зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

У справі, яка переглядається договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою-споживачем банківських послуг.

За змістом частин першої, другої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції станом на момент укладення договору № 501 «Миттєва розстрочка» від 27 квітня 2016 року) договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов`язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов`язується повернути їх разом із нарахованими відсотками.

Перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі, зокрема, про кредитні умови: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений, форми його забезпечення, наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача, тип відсоткової ставки, суму, на яку кредит може бути виданий, орієнтовну сукупну вартість кредиту, строк, на який кредит може бути одержаний, варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги, можливість дострокового повернення кредиту та його умови тощо.

Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів»споживач - це фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

Конституційний Суд України у Рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_3 щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно- правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя статті 215 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку

АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що інший контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом частини другої статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України.

Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.

У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Заперечуючи проти позову, АТ КБ «ПриватБанк» зазначав про те, що

ОСОБА_1 погодилася з Умовами та правилами надання банківських послуг, розміщеними на сайті банку www.privatbank.ua, які разом із анкетою-заявою складають договір банківського обслуговування.

Однак суди встановили, що матеріали справи не містять підтверджень того, що саме ці Умови та правила надання банківських послуг розуміла позивачка, ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання позивачкою кредитних коштів взагалі містили умови кредитування та застосування програм розстрочення заборгованості.

Роздруківка із сайту позивача не може бути належним доказом, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування.

Подібні за змістом висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19).

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

За змістом частини першої статті 417 ЦПК України вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанції під час нового розгляду справи.

Вирішуючи спір, встановивши фактичні обставини справи, надавши належну правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам, врахувавши вказівки, викладені у постанові Верховного Суду від 17 лютого 2021 року, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про залишення без змін рішення суду першої інстанції, яким було визнано недійсним кредитний договір від 27 квітня 2016 року № 501 «Миттєва розстрочка» та застосовано наслідки недійсності правочину.

Судом апеляційної інстанції враховано, що підписана 24 квітня 2012 року ОСОБА_1 анкета-заява про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку не містить відомостей про те, що ОСОБА_1 погодилась на надання послуги «Миттєва розстрочка», а укладаючи оспорюваний договір з банком була ознайомлена з Умовами та правилами надання банківських послуг, які містяться у матеріалах справи. Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді застосування сервісу «Миттєва розстрочка», в результаті застосування якого було укладено оспорюваний правочин, а також узгодили усі істотні умови цього правочину.

Посилання касаційної скарги на неврахування судами попередніх інстанцій висновків, викладених у постановах Верховного Суду, є безпідставним, оскільки висновки судів попередніх інстанцій не суперечать висновкам, викладеним у зазначених заявником у касаційній скарзі постановах. Зокрема, висновки апеляційного суду у цій справі відповідають вказівкам, викладеним у постанові Верховного Суду від 17 лютого 2021 року.

Доводи касаційної скарги висновки судів попередніх інстанцій не спростовують, оскільки по своїй суті зводяться до переоцінки доказів, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції.

Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, провадження № 14-446цс18).

Порушень порядку надання та отримання доказів не встановлено, судами проведена належна правова оцінка доказів зокрема, апеляційним судом -

у відповідності до вказівок, які містяться у постанові Верховного Суду від 17 лютого 2021 року.

За змістом статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, встановивши відсутність підстав для скасування оскаржених судових рішень, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржені судові рішення - без змін.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 25 жовтня 2018 року та постанову Харківського апеляційного суду від 21 липня 2021 рокузалишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. В. Білоконь

О. М. Осіян

С. Ф. Хопта

В. В. Шипович