Справа № 461/6297/20 Головуючий у 1 інстанції: Волоско І.Р.
Провадження № 22-ц/811/1781/21 Доповідач в 2 інстанції: Шеремета Н.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 листопада 2021 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.

суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.

секретаря: Івасюти М.В.

з участю: представника АТ «Універсал Банк» Червінського І.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львовіцивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Універсал Банк» на заочне рішення Галицького районного суду м. Львова від 20 листопада 2020 року,-

ВСТАНОВИВ:

у серпні 2020 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_2 , Акціонерного товариства «Універсал Банк» про визнання договору поруки припиненим.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що між ВАТ «Універсал Банк» та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір № 11-1/452-к-07 від 05.07.2007 року на загальну суму 165 000 доларів США з терміном погашення кредиту до 04 липня 2017 року. З метою забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_2 за кредитним договором № 11-1/452-к-07 від 05.07.2007 року між нею та ВАТ «Універсал Банк» укладено договір поруки б/н від 05 липня 2007 року, за умовами якого вона зобов`язалася відповідати за невиконання ОСОБА_2 зобов`язань перед банком. Стверджує, що 30 грудня 2009 року на її адресу та на адресу позичальника банк надіслав вимоги,в яких вимагав протягом тридцяти днів сплатити всю суму кредиту достроково, проценти за користування кредитними коштами та штрафні санкції за порушення виконання зобов`язань, чим змінив строк виконання зобов`язань на 29 січня 2010 року. Зазначає, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Вважає, що банк повинен був звернутися до неї, як до поручителя, з вимогою про дострокове стягнення заборгованості за кредитними договором до 29 липня 2010 року, однак цього не зробив, відтак пропустив шестимісячний строк, передбачений ч. 4 ст. 559 ЦК України. Вказує ,що строк дії поруки не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб`єктивного права кредитора й суб`єктивного обов`язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються. З наведених підстав просить визнати договір поруки б/н від 05.07.2007 року, укладений між ОСОБА_1 та АТ «Універсал Банк» припиненим з 30 липня 2010 року.ф

Заочним рішенням Галицького районного суду м. Львова від 20 листопада 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено повністю.

Визнано договір поруки б/н від 05.07.2007 року, укладений між ОСОБА_1 та АТ «Універсал Банк» припиненим з 30 липня 2010 року.

Стягнуто з ОСОБА_2 , Акціонерного товариства «Універсал Банк» на користь ОСОБА_1 840.80 грн. судового збору.

Рішення суду оскаржило Акціонерне товариство «Універсал Банк», в апеляційній скарзі покликається на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи. Апелянт стверджує, що рішенням Галицького районного суду м. Львова від 25 листопада 2011 року встановлено дійсність оспорюваного договору поруки, на підставі цього договору на користь банку стягнуто кредитну заборгованість, в тому числі і з позивачки, як поручителя за кредитним договором. Зазначає, що заборгованість за кредитним договором не погашена, а порука припиняється із припиненням забезпеченого нею зобов`язання. Вважає, що набрання законної сили рішенням суду про стягнення з боржника або поручителя заборгованості за кредитним договором не змінює та не припиняє ані кредитного договору, ані відповідного договору поруки, доки не виникне договірна чи законна підстава для такого припинення. Апелянт зазначає, що ухвалення судом рішення у справі про стягнення з поручителя кредитної заборгованості унеможливлює задоволення в іншій судовій справі позову про визнання поруки припиненою, якщо такий позов стосується тих самих правовідносин, тих самих прав вимоги, які вже були предметом дослідження. З наведених підстав просить скасувати рішення суду та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника АТ «Універсал Банк» Червінського І.М. на підтримання доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з огляду на таке.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч.1 ст. 89 ЦПК України).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції врахував те, що маючи право задовольнити свої вимоги шляхом стягнення з поручителя заборгованості за кредитом на підставі договору поруки, кредитор не скористався своїм правом, обравши на свій розсуд інший спосіб захисту, в результаті чого пропустив передбачений ч. 4 ст. 559 ЦК України строк дії поруки. Враховуючи, що кредитор не пред`явив позову до поручителя про виконання солідарного з боржником зобов`язання за договором кредиту, який виникає з договору поруки, право кредитора припинило своє існування, як припинив своє існування й обов`язок поручителя.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено, що між ВАТ «Банк Універсальний» та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір №11-1/452к-07 від 05.07.2007 року на загальну суму 165 000 дол. США з терміном погашення кредиту до 04.07.2017 року (а.с.6-9).

З метою забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_2 , між ВАТ «Банк Універсальний» та ОСОБА_1 було укладено договір поруки б/н від 05.07.2007 року, за умовами якого поручитель зобов`язується відповідати за невиконання ОСОБА_2 усіх зобов`язань перед Банком (а.с.10).

Як вбачається з п.12 договору поруки від 05.07.2007 року, договір вступає в силу з моменту його підписання сторонами та діє до повного виконання зобов`язань по кредитному договору боржником чи поручителем.

Судом також встановлено, що 30 грудня 2009 року на адресу позивача та на адресу ОСОБА_2 банком надіслано вимоги, у яких банк вимагав протягом тридцяти днів сплатити всю суму кредиту достроково, проценти за користування кредитними коштами та штрафні санкції за порушення виконання зобов`язань (а.с.11, 12).

Отже, надіславши вимоги про дострокове виконання зобов`язань за кредитним договором, банк змінив строк виконання зобов`язань на 29.01.2010 року.

Згідно з частиною першою статті 553, частиною першою статті 554 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Частиною четвертою статті 559 ЦК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що порука припиняється після закінчення строку встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що рішенням Галицького районного суду м. Львова від 25 листопада 2011 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 26 лютого 2013 року, задоволено позов ПАТ «Універсал Банк» та стягнуто з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 солідарно на користь Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» 1 385 691,60 грн. заборгованості з кредитним договором №11-1/452к-07 від 05.07.2007 року, заборгованість розрахована станом на 19.05.2010 року, така боржниками не спростована.

Окрім того, в ухвалі Апеляційного суду Львівської області зазначено, що незважаючи на умови кредитного договору, боржнику та поручителям, в тому числі ОСОБА_1 , 31.12.2009 року була направлена вимога про сплату заборгованості за кредитним договором протягом тридцяти днів з моменту отримання цієї вимоги.

Відповідно до вимог ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи, або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року в справі № 522/1528/15-ц (провадження № 14-67цс20) суд дійшов висновку, що «визнання права як у позитивному значенні (визнання існуючого права), так і в негативному значенні (визнання відсутності права і кореспондуючого йому обов`язку) є способом захисту інтересу позивача у правовій визначеності.

Для належного захисту інтересу від юридичної невизначеності у певних правовідносинах особа може на підставі пункту 1 частини другої статті 16 ЦК України заявити вимогу про визнання відсутності як права вимоги в іншої особи, що вважає себе кредитором, так і свого кореспондуючого обов`язку, зокрема у таких випадках: кредитор у таких правовідносинах без звернення до суду з відповідним позовом може звернути стягнення на майно особи, яку він вважає боржником, інших осіб або інакше одержати виконання поза волею цієї особи - боржника в позасудовому порядку; особа не вважає себе боржником у відповідних правовідносинах і не може захистити її право у межах судового розгляду, зокрема, про стягнення з неї коштів на виконання зобов`язання, оскільки такий судовий розгляд кредитор не ініціював (наприклад, кредитор надсилає претензії, виставляє рахунки на оплату тощо особі, яку він вважає боржником).

Водночас Велика Палата Верховного Суду знову звертає увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Спосіб захисту порушеного права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду. Тому спосіб захисту інтересу, передбачений пунктом 1 частини другої статті 16 ЦК України, може застосовуватися лише в разі недоступності позивачу можливості захисту його права.

Задоволення позову про визнання відсутності права вимоги в особи, що вважає себе кредитором, і відсутності кореспондуючого обов`язку особи-боржника у відповідних правовідносинах є спрямованим на усунення правової невизначеності. Тобто, відповідне судове рішення має забезпечити, щоби обидві сторони правовідносин могли у майбутньому знати про права одна одної та діяти, не порушуючи їх. А тому такий спосіб захисту є виключно превентивним.

Якщо кредитор, який діяв в умовах правової невизначеності, у минулому порушив права особи, яку він вважає боржником, то для останнього ефективним способом захисту буде той, який спрямований на захист порушеного права, а не на превентивний захист інтересу. Тобто звернення з позовом для усунення правової невизначеності, яка існувала у минулому, в означеній ситуації не є ефективним способом захисту.

Зокрема, якщо суд розглядає справу про стягнення з боржника коштів, то останній має захищати свої права саме в цьому провадженні, заперечуючи проти позову та доводячи відсутність боргу, зокрема відсутність підстав для його нарахування, бо вирішення цього спору призведе до правової визначеності у правовідносинах сторін зобов`язання.

Наявність відповідного боргу чи його відсутність, як і відсутність підстав для нарахування боргу, є предметом доказування у спорі про стягнення з відповідача коштів незалежно від того, чи подав останній зустрічний позов про визнання відсутності права кредитора, зокрема про визнання поруки припиненою. Тому для захисту права відповідача у ситуації, коли кредитор вже звернувся з вказаним позовом про стягнення коштів, не потрібно заявляти зустрічний позов, а останній не може бути задоволений.

Аналогічно після звернення кредитора з позовом про стягнення коштів боржник не може заявляти окремий позов про визнання відсутності права вимоги в кредитора та кореспондуючого обов`язку боржника. Такий окремий позов теж не може бути задоволений, оскільки боржник має себе захищати у судовому процесі про стягнення з нього коштів, заперечуючи проти відповідного позову кредитора, наприклад, і з тих підстав, що порука припинилася.

Застосування боржником способу захисту інтересу, спрямованого на усунення правової невизначеності у відносинах із кредитором, є належним лише в разі, якщо така невизначеність триває, ініційований кредитором спір про захист його прав суд не вирішив і відповідне провадження не було відкрите. У разі, якщо кредитор уже ініціював судовий процес, спрямований на захист порушеного, на його думку, права, або такий спір суд уже вирішив, звернення боржника з позовом про визнання відсутності права вимоги у кредитора та кореспондуючого обов`язку боржника не є належним способом захисту.

Отже, ухвалення судом рішення в справі про стягнення з поручителя кредитної заборгованості унеможливлює задоволення в іншій судовій справі позову про визнання поруки припинено, якщо такий позов стосується тих самих прав вимоги, які вже були предметом дослідження у справі про стягнення з поручителя кредитної заборгованості».

Отже, встановивши, що на момент пред`явлення 11.08.2020 р. ОСОБА_1 позову про визнання договору поруки припиненою, АТ «Універсал Банк» уже ініціював судовий процес про стягнення заборгованості за кредитним договором №11-1/452к-07 від 05.07.2007р. (цивільна справа №2-2550/11), рішенням Галицького районного суду міста Львова від 25 листопада, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 26 лютого 2013 року, яке набрало законної сили, стягнуто з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , як поручителя, кредитну заборгованість, суд першої інстанції не врахував, що позивач обрала неналежний спосіб захисту, оскільки обставини, якими ОСОБА_1 обґрунтовує позовні вимоги, підлягали встановленню та доказуванню в межах справи про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , як з поручителя.

Звернення ОСОБА_1 з окремим позовом про визнання договору поруки припиненим після вирішення судом позову про солідарне стягнення кредитної заборгованості в тому числі й з неї, як з поручителя та його задоволення судом у справі № 2-2550/11, суперечить принципу правової визначеності, відповідно до якого штучне подвоєння судового процесу є неприпустимим.

Правова визначеність передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, недопустимості повторного розгляду вже вирішеної справи. Жодна сторона не має права домагатися перегляду кінцевого й обов`язкового рішення тільки з метою проведення нового слухання та вирішення справи (рішення ЄСПЛ від 09 листопада 2004 року у справі «Світлана Науменко проти України» (Svetlana Naumenko v. Ukraine), заява № 41984/98, §53).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року в справі № 522/1528/15-ц зазначено, що наявність рішення суду про стягнення кредитної заборгованості свідчить, що суд дійшов висновку про те, що строк виконання зобов`язання настав, причому саме за тією вимогою, яку задоволено судом, та встановив наявність обов`язку відповідача (відповідачів) сплатити заборгованість. До моменту здійснення такого виконання або до припинення зобов`язання після ухвалення судового рішення з інших підстав відповідне зобов`язання продовжує існувати.

З огляду на вищенаведене, висновки суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 , є невірними та необґрунтованими, а відтак оскаржуване рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 .

Згідно з ч.ч.1, 13 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Матеріалами справи підтверджується, що АТ «Універсал Банк» сплатив судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 1261 грн. 20 коп.

Оскільки колегія суддів дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги АТ «Універсал Банк», то сплачений апелянтом судовий збір підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь АТ «Універсал Банк».

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Згідно з п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381-384 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Універсал Банк» задовольнити.

Заочне рішення Галицького районного суду м. Львова від 20 листопада 2020 року скасувати та ухвалити постанову, якою у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Універсал Банк» 1261 грн. судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 16 листопада 2021 року.

Головуючий: Н.О. Шеремета

Судді: О.М. Ванівський

Р.П. Цяцяк