Номер провадження: 22-ц/813/3866/21
Номер справи місцевого суду: 496/1069/18
Головуючий у першій інстанції Буран В. М.
Доповідач Сегеда С. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.11.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Гірняк Л.А.,

Цюри Т.В.,

за участю:

секретаря Хухрова С.В.,

представника апелянта ОСОБА_1 адвоката Федорова А.А.,

відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Біляївського районного суду Одеської області від 01 липня 2019 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, визнання права власності на житлові будинки з надвірними спорудами та на земельні ділянки,

встановив:

22.03.2018 року позивачка звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, визнання права власності на житлові будинки з надвірними спорудами та на земельні ділянки (т.1, а.с. 1-8), який уточнила 08.06.2018 року (т.2, а.с.1-4), та просила суд:

визнати за позивачем право особистої приватної власності на житловий будинок АДРЕСА_1 , на земельну ділянку НОМЕР_1 площею 0,25 га, з кадастровим № :02:004:0546, розташовану за адресою АДРЕСА_1 , на земельну ділянку НОМЕР_1 , площею 0,2563 га, з кадастровим № :02:004:0547, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , а також на земельну ділянку АДРЕСА_2 , площею 0,047 га, з кадастровим № :02:004:0642, розташовану за адресою АДРЕСА_1 .

Загальна вартість майна, яке позивач просила виділити їй 1 480 520 грн.

Позивач просила визнати за відповідачем право особистої приватної власності на житловий будинок з надвірними спорудами АДРЕСА_2 , на земельну ділянку НОМЕР_2 , площею 0,25 га, з кадастровим № :02:004:0643, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , на автомобіль CHERY AMULET, державний номер НОМЕР_3 , вартістю 87 540 грн., автомобіль МАЗ 5551, державний номер, вартістю 362 220 грн., та на автопричеп «Путник» 814002, № кузова НОМЕР_4 , державний номер НОМЕР_5 , вартістю 6800 грн.

Загальна вартість майна, яке позивач просила виділити відповідачу 1 528 993 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що з 28.03.2002 р. ОСОБА_1 перебувала у шлюбі з ОСОБА_2 .

Подружжя проживало у будинку АДРЕСА_3 . У сусідньому будинку АДРЕСА_1 по цьому ж провулку мешкав рідний дядько відповідача - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Зазначений будинок АДРЕСА_1 належав ОСОБА_3 на праві власності на підставі свідоцтва про право власності. Будинок АДРЕСА_1 розташований на земельній ділянці площею 0,25 га, з кадастровим № :02:004:0546. До неї безпосередньо прилягає земельна ділянка площею 0,2563 га, з кадастровим № :02:004:0547, яка внесена до реєстру речових прав на нерухоме майно під такою ж самою адресою.

30.12.2009 р. сторони по справі, як подружжя, уклали з ОСОБА_3 договір довічного утримання. За цим договором ОСОБА_3 передав їм у власність зазначені вище житловий будинок та земельні ділянки. Набувачем за текстом договору виступив відповідач, а позивач надала своєму чоловіку відповідну нотаріально посвідчену згоду на укладення вказаного правочину.

Протягом 7 років позивач особисто доглядала за ОСОБА_3 . З них останні 6 років сторони по справі змушені були взяти ОСОБА_3 жити до себе - у будинок АДРЕСА_2 , адже він перебував вже у безпорадному стані. Отже, останні 6 років позивач з відповідачем проживали з ОСОБА_3 однією сім`єю, вели з ним сумісне господарство.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 помер.

В 2017 році шлюб між сторонами по справі було розірвано рішенням Біляївського районного суду Одеської області.

Однак, відповідач не визнає за позивачем право на зазначене вище майно з тієї підстави, що тільки він зазначений у договорі довічного утримання як набувач.

Також позивач зазначила, що під час шлюбу сторони по справі набули право власності на житловий будинок АДРЕСА_3 , який вони розбудовували за рахунок коштів подружжя протягом 6 років - з березня 2002 р. по вересень 2007 р.

Право власності на зазначений будинок виникло у них на підставі свідоцтва про право власності, виданого на ім`я відповідача. Вже після реєстрації права власності на будинок за рахунок спільних коштів були проведені ремонтні роботи у вищезазначеному будинку. Зазначений будинок розташований на земельній ділянці площею 0,25 га, право власності на яку також набуте відповідачем під час шлюбу. До неї безпосередньо прилягає земельна ділянка площею 0,047 га, право власності на яку набуте відповідачем на підставі свідоцтва про право власності. Відповідач здійснив приватизацію цих ділянок у 2014 р. - під час перебування у шлюбі, але без відома позивачки. Під час шлюбу сторони по справі придбали за спільні гроші подружжя: автомобіль CHERY AMULET, н.з. НОМЕР_3 , автомобіль МАЗ 5551, автопричеп «Путник» 814002, № кузова НОМЕР_4 , державний номер НОМЕР_5 .

31.08.2016 р. відповідач здійснив відчуження належних подружжю автомобілів МАЗ 5551 та CHERY AMULET. Про відчуження автомобілів позивачка дізналася тільки у лютому 2018 р. з відповіді ТЦС МВС.

Позивач зазначила що відповідач продовжує користуватися цими автомобілями і на момент подання позову. Автомобілі досі зберігаються за адресою АДРЕСА_2 . Крім того, набувачем цих автомобілів є мати відповідача - ОСОБА_4 , 1940 р. народження.

Рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 01 липня 2019 року в задоволенні позову ОСОБА_1 було відмовлено повністю (т.3, а.с. 61-67).

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 ставить питання про скасування рішення Біляївського районного суду Одеської області від 01 липня 2019 року, та постановлення нового рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі,посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права (т.3, а.с. 71-78).

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про необхідність часткового задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Ухвалюючи судове рішення про відмову ОСОБА_1 в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що в період з 28.03.2002 року по 28.12.2016 року сторони перебували у шлюбі, від якого мають спільну дитину ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_6 (т.1, а.с. 23).

Також суд зазначив, що відповідачу ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності на житловий будинок від 17.12.2007 року належить 2-х поверховий житловий будинок, який розташований в АДРЕСА_4 (т.1, а.с. 35).

09.02.2008 року відповідач зареєстрував своє право власності на вищевказаний житловий будинок, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 17677188 від 09.02.2008 року (т.1, а.с. 36). Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно ніяких інших реєстраційних дій щодо вищевказаного майна не вчинялось (т.1, а.с. 40-41).

Як вбачається з матеріалів справи, вищевказаний житловий будинок розташований на земельній ділянці площею 0,25 га, з кадастровим № :02:004:0643, яка також належить відповідачу на підставі свідоцтва про право власності серія та номер: НОМЕР_7 від 27.01.2014 року, також до зазначеної земельної ділянки безпосередньо прилягає земельна ділянка площею 0,047 га, з кадастровим № :02:004:0642, яка належить відповідачу на підставі свідоцтва про право власності, серія та номер: НОМЕР_8 від 24.01.2014 року, що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно № 117959892 від 21.03.2018 року (т.1, а.с. 37-39).

Із витягу з рішення Великодальницької сільської ради Біляївського району Одеської області, 19 сесія 6 скликання вбачається що відповідачем було набуто безоплатно у приватну власність вищевказані земельні ділянки для будівництва та обслуговування житлових будинків, господарських будівель і споруд (присадибні ділянки) ведення особистого господарства, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_4 (т.2, а.с. 140).

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції виходив із того, що за змістом п. 5 ч. 1 ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема, земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

При цьому судом враховано, що відповідно до абз. 1 п. 18-2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», до положень статей 81,116 ЗК України, окрема земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, вищевказаний житловий будинок відповідач ОСОБА_2 отримав в дар від свого батька ще 24.12.1997 року, про що свідчить відповідний договір дарування (т.1, а.с.216).

Між тим, ще до вказаної дати, Актом від 18.12.1997 року про закінчення будівництва та вводу в експлуатацію індивідуального будинку було встановлено те, що батько відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_6 побудував житловий двоповерховий будинок, який складається із 6 кімнат, загальною площею 133,9 кв.м., корисною площею 77,53 кв.м. (т.3, а.с. 151).

Тобто, зазначені обставини свідчать про те, що двоповерховий житловий будинок з надвірними спорудами АДРЕСА_3 , належить на праві особистої приватної власності відповідачу ОСОБА_2 , оскільки був подарований йому батьком до реєстрації шлюбу з позивачкою ОСОБА_1 .

При цьому, доказів того, що вказаний будинок зазнав перебудов або був реконструйований за рахунок спільних коштів подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , матеріали справи не містять.

З підстав викладеного, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що житловий будинок з надвірними спорудами АДРЕСА_5 , площею 0,25 га, з кадастровим № :02:004:0643, та земельна ділянка НОМЕР_2 , площею 0,047 га, з кадастровим № :02:004:0642, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , належать на праві особистої приватної власності відповідачу ОСОБА_2 .

Що стосується житлового будинку АДРЕСА_6 , кадастровий номер :02:004:0546, а також земельної ділянки НОМЕР_1 , кадастровий номер :02:004:0547, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_7 , та які належали ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про право власності на житловий будинок серії НОМЕР_9 від 30.10.2009 року (т.1, а.с. 98), витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 24562228 від 25.11.2009 року (т.1, а.с. 99), державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯИ №138728 від 28.09.2009 року (т.1, а.с. 102), державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯИ 138727 (т.1, а.с. 106), а також довідками державного комітету України із земельних ресурсів Головного управління держкомзему в Одеській області Держкомзему у Біляївському районі Одеської області від 07.10.2009 року (т.1, а.с. 103, 107), витягами з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянку від 07.10.2009 року (т.1, а.с. 104, 108), витягами з бази даних автоматизованої системи ведення державного земельного кадастру, серія ААА № 199928, серія ААА № 199929 (т.1, а.с. 105, 110), то колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції, що вказані об`єкти нерухомого майна належать на праві особистої приватної власності відповідачу ОСОБА_2 , виходячи з наступних підстав.

Як вбачається із довідки виконавчого комітету Великодальницької сільської ради Біляївського району Одеської області № 4946 від 24.12.2009 року, ОСОБА_3 проживав один в житловому будинку за адресою: АДРЕСА_7 (т.1, а.с. 101).

Відповідно до договору довічного утримання (догляду) від 30.12.2009 року, посвідченого приватним нотаріусом Біляївського районного нотаріального округу Одеської області Родінковою Л.В., зареєстрованим у реєстрі за № 1824, ОСОБА_3 передав у власність відповідачу ОСОБА_2 житловий будинок з надвірними спорудами, земельну ділянку кадастровий номер :02:004:0546, а також земельну ділянку кадастровий номер :02:004:0547, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_7 (т.1, а.с. 95-96).

В свою чергу, позивач ОСОБА_1 надала згоду ОСОБА_2 на укладання та підписання договору довічного утримання (догляду), згідно з яким останній зобов`язався довічно утримувати громадянина ОСОБА_3 , що підтверджується згодою ОСОБА_1 від 30.12.2009 року, зареєстрованою в реєстрі за № 1823 (т.1, а.с. 115).

Таким чином, вказані об`єкти нерухомого майна були відчужені їх власником 30.12.2009 року за відплатним договором довічного тримання на користь відповідача ОСОБА_2 , який перебував у шлюбі з позивачкою ОСОБА_1 .

При цьому колегія суддів зазначає, що відповідно ст. 748 ЦК України, набувач стає власником майна, переданого йому за договором довічного утримання (догляду), відповідно до ст. 334 цього Кодексу (з моменту державної реєстрації договору).

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, житловий будинок з надвірними спорудами АДРЕСА_6 , кадастровий номер :02:004:0546, а також земельна ділянка НОМЕР_1 , кадастровий номер :02:004:0547, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_7 , належать ОСОБА_2 , що підтверджується інформаційними довідками з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (т.1, а.с. 27-34).

Колегія суддів також зазначає, що із показань свідків ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_5 , які були допитані в судовому засіданні, слідує, що в будинку АДРЕСА_2 дійсно проводились ремонтні роботі, але за чий рахунок вони достовірно не знають, проте їм відомо, що за дядьком відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_3 доглядали позивач ОСОБА_1 та її донька ОСОБА_5 . Відповідач ОСОБА_2 дійсно вигнав колишню дружину позивача ОСОБА_1 з їх донькою ОСОБА_5 із будинку АДРЕСА_2 та не допускає до будинку АДРЕСА_1 , вважаючи ці будинки та земельні ділянки своєю особистою власністю, у зв`язку з чим позивач та донька сторін на даний час вимушені винаймати житло.

Проте, суд першої інстанції безпідставно не взяв до уваги показання вказаних свідків, вважаючи, що вони є необ`єктивними.

З огляду на вищевикладені обставини в їх сукупності, суд дійшов помилкового висновку про те, що житловий будинок з надвірними спорудами АДРЕСА_6 , кадастровий номер :02:004:0546, а також земельна ділянка НОМЕР_1 , кадастровий номер :02:004:0547, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_7 , не належать на праві спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

При цьому слід зазначити, що згідно ст.ст. 57, 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Майно, набуте кожним з подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них.

Тобто, ст. 60 СК України передбачена презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована та один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Згідно з роз`ясненнями у п. 22 Пленуму Верховного Суду України N 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими ст.ст 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України.

З цих підстав вказані об`єкти нерухового майна належать на праві спільної сумісної власності подружжю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , як то передбачено вищевказаними нормами матеріального права.

Зазначені положення матеріального права стосуються і напівпричепу «Путник» 814002, № кузова НОМЕР_4 , державний номер НОМЕР_5 , оскільки сторони по справі придбали його під час шлюбу за спільні грошові кошти подружжя.

Разом з тим, що стосується інших транспортних засобів: автомобіля CHERY AMULET, державний номер НОМЕР_3 , вартістю 87 540 грн. (т.2, а.с.111-117) та автомобіль МАЗ 5551, державний номер, вартістю 362 220 грн., то як вбачається з матеріалів справи, вони були відчужені відповідачем ОСОБА_2 без згоди іншого подружжя, 31.08.2016 року, тобто в той час, коли між подружжям вже існували неприязні стосунки.

Колегія суддів зазначає, що вказані транспортні засоби сторони по справі придбали під час шлюбу за спільні грошові кошти подружжя. Доводи позивача про те, що відповідач 31.08.2016 р. здійснив відчуження належних подружжю автомобілів МАЗ 5551 та CHERY AMULET, про що вона дізналася тільки у лютому 2018 р. з відповіді ТЦС МВС, матеріалами справ не спростовані. Також матеріалами справи не спростовані доводи позивача про те, що на даний час відповідач продовжує користуватися цими автомобілями, які до теперішнього часу зберігаються за адресою його проживання: АДРЕСА_2 . Крім того, набувачем цих автомобілів є мати відповідача - ОСОБА_4 , 1940 р. народження (т.2, а.с.55, 56).

У зв`язку з цим, колегія суддів вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача 1/2 частину вартості вказаних автомобілів, встановлених експертними оцінками, які маються в матеріалах справи (т.2, а.с.111-117, 129-135) у сумі 87 540 грн. та 362 220 грн., відповідно, у загальній сумі 224 880 грн.(449 760 : 2).

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги частково надала суду достатні, належні і допустимі докази існування обставин, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог, заперечень проти оскаржуваного судового рішення та доводів апеляційної скарги.

У відповідності до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

При цьому, докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення суду не в повній мірі відповідає зазначеним вимогам, доводи апеляційної скарги його частково спростовують, оскільки рішення ухвалено не у повній відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід задовольнити частково, оскаржуване рішення суду змінити.

Так, за позивачем ОСОБА_1 належить визнати право власності на 1/2 частини житлового будинку АДРЕСА_1 , загальною вартістю 59 503 грн.; земельної ділянки № НОМЕР_1 , загальною площею 0,25 га, з кадастровим № :02:004:0546, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , вартістю 706 622 грн.; земельної ділянки № НОМЕР_1 , площею 0,2563 га, з кадастровим № :02:004:0547, розташовану за адресою АДРЕСА_1 , вартістю 603 691 грн.; автопричепу «Путник» 814002, № кузова В0А85320, державний номер НОМЕР_5 , загальною вартістю 6 800 грн.

Крім того, колегія суддів вважає за необхідне стягнути з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_1 1/2 частку у праві спільної часткової власності на автомобіль CHERY AMULET, державний номер НОМЕР_3 , вартістю 87 540 грн. та автомобіль МАЗ 5551, державний номер, вартістю 362 220 грн., у сумі 224 880 грн.

В задоволенні іншої частини позовних вимог слід відмовити.

Що стосується розподілу між сторонами судового збору, то колегія суддів виходить із вимог, передбачених ст. 141 ЦПК України та з наступного:

Як вбачається з матеріалів справи, за подання до суду першої інстанції позову, позивач ОСОБА_1 сплатила судовий збір у сумі 2800 грн. (т.1, а.с.12), 352,40 грн. (т.1, а.с.17), та 6805 грн. (т.2, а.с.191), а всього у загальній сумі 9957,40 грн.

За подання до суду апеляційної інстанції апеляційної скарги ОСОБА_1 сплатила 2 000 грн. (т.2, а.с.81, 90), та ухвалою Одеського апеляційного суду апелянту ОСОБА_1 за її ж заявою було відстрочено сплату судового збору у сумі 11 215 грн. (т.2, а.с.92).

Позовні вимоги були заявлені на загальну суму 1 480 520 грн. (59 503 грн. + 706 622 грн. + 603 691 грн. + 110 704 грн.) (т.2, а.с.1-4).

Задоволені позовні вимоги на загальну суму 913 188 грн. (95 503 грн. : 2 + 706 622 : 2 + 603 691 грн. : 2 + 6 800 : 2 + 224 880 грн.), що складає 62,68 % від заявлених.

Таким чином, з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір сумі 6 241,30 грн. (9957,4 грн. х 62,68%) за розгляд справи в суді першої інстанції і 2000 грн. - за розгляд справи в суді апеляційної інстанції, а всього у загальній сумі 8241,30 грн.

Інші 11 215 грн. за подання апеляційної скарги підлягають стягненню на користь держави, в особі Одеського апеляційного суду, з яких 4 185,44 грн. (11 215 грн. х 37,32% ) з апелянта ОСОБА_1 і 7 029,56 грн. (11 215 грн. х 62,68%) з відповідача ОСОБА_2 .

Керуючись ст.ст. 141, 367, 368, п.2 ч.1 ст. 374, п.4 ч.1 ст. 376, ст.ст. 381 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Біляївського районного суду Одеської області від 01 липня 2019 року скасувати.

Прийняти постанову, якою визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину:

житлового будинку АДРЕСА_1 ;

земельної ділянки № НОМЕР_1 , площею 0,25 га, з кадастровим № :02:004:0546, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 ;

земельної ділянки № НОМЕР_1 , площею 0,2563 га, з кадастровим № :02:004:0547, розташовану за адресою АДРЕСА_1 .

автопричепу «Путник» 814002, № кузова НОМЕР_4 , державний номер НОМЕР_5 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 224 880 грн. (двісті двадцять чотири гривні вісімсот вісімдесят гривень).

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у загальній сумі 8 241,30 грн. (вісім тисяч двісті сорок одну гривню 30 копійок).

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у сумі 7 029,56 грн. (сім тисяч двадцять дев`ять гривень 56 копійок).

Стягнути з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у сумі 4 185,44 грн. (чотири тисячі сто вісімдесят п`ять гривень 44 копійки).

Вказаний судовий збір з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 стягнути за наступними реквізитами Одеського апеляційного суду:

Отримувач коштів - УК у м.Одесі/Малиновськ. р-н/22030101

Код отримувача (код за ЄДРПОУ) 38016923

Банк отримувача - Казначейство України (ЕАП)

Код банку отримувача (МФО) - 899998

Рахунок отримувача - UA6080031

Код класифікації доходів бюджету 22030101

Призначення платежу - *;101.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 15.11.2021 року.

Судді Одеського апеляційного суду: С.М. Сегеда

Л.А. Гірняк

Т.В. Цюра