"17" листопада 2021 р.
Справа № 642/8774/19
2/642/514/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 листопада 2021 року Ленінський районний суд м. Харкова в складі:

головуючого судді Проценко Л.Г.

за участю секретарів Канаєвої К.М., Балега Н.В.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові цивільну справу цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення коштів в порядку регресу за утримання майна, -

ВСТАНОВИВ:

Представник позивачки адвокат Борисовець О.І. 28.12.2019р. звернувся до суду із даним позовом, в якому просив стягнути з відповідачки на користь позивачки кошти, що були сплачені за житлово-комунальні послуги з утримання житлових приміщень за адресою АДРЕСА_1 , АДРЕСА_2 , АДРЕСА_3 в розмірі 27501,40 грн., та сплачений судовий збір.

В обгрунтування позову зазначено, що позивачка та відповідачка, а також неповнолітня дитина ОСОБА_4 є співвласниками трьох кімнат в будинку готельного типу за адресою АДРЕСА_1 , АДРЕСА_2 , АДРЕСА_3 . ОСОБА_3 належить Ѕ частка нерухомості, неповнолітній ОСОБА_4 -1/4 частка, відповідачці ОСОБА_2 ј частка. Між співвласниками не досягнуто згоди щодо порядку користування кімнатами, і з цього приводу виникають суперечки. З січня 2012 р. по листопад 2019р. відповідачка не здійснює оплати на утримання житла, і позивачка самостійно сплатила за житлово-комунальні послуги 73337,03 грн. Оплати позивачкою проводилися з власної банківської карти та банківської карти її сестри ОСОБА_5 на підставі довіреності. Витрати на неповнолітню співвласницю відповідно до її частки, підлягають розподілу між повнолітніми співвласниками по 1/8 частині з позивача та відповідача. Таким чином, відповідачка зобов`язана була сплатити на утримання нерухомого майна 27501,38 грн.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 16 січня 2020 р. справу було прийнято до провадження в порядку загального позовного провадження.

Відповідачка подала відзив на позовну заяву в якому зазначила, що позов не визнає в повному обсязі. Позивачка не давала їй змоги користуватися вказаним нерухомим майном, тримала в себе правовстановлюючі документи, а також незаконно віддала ці документи своїй матері ОСОБА_6 . Позивачка без дозволу відповідачки дозволила мешкати та користуватися вказаним житлом своїй сестрі ОСОБА_5 з сім`єю, у тому числі і часткою відповідачки. Позивачка у 2018р. зверталася до неї із позовом про усунення перешкод в користуванні помешканням, але рішенням суду в її позові було відмовлено. Окрім того, позивачкою заявлені позовні вимоги з порушенням строку позовної давності понад три роки. Вона не була фактичною користувачкою приміщень з 2012 року, а приміщеннями фактично користувалися позивачка ОСОБА_3 з 2002 по січень 2015р., ОСОБА_7 (син відповідачки) з 2002р. по день смерті у червні 2005р., ОСОБА_4 (донька позивачки та ОСОБА_7 ) з 2002р. по 2015р., ОСОБА_8 (співмешканець та чоловік позивачки) з 2005р. по 2015р., ОСОБА_5 з чоловіком та сином з лютого 2015р. Окрім того, кімнати не можуть бути власністю позивачки, оскільки не були сумісним майном подружжя позивачки і ОСОБА_7 . Так, ОСОБА_7 придбав кімнати за гроші, які йому для придбання нерухомості виділив ОСОБА_9 . У зв`язку із цим, відповідачка має намір звернутися до суду із позовом щодо права власності на кімнати.

Ухвалою суду від 31.05.2021р. закрито підготовче провадження по справі.

Ухвалою суду від 19.10.2021р. в задоволенні клопотання ОСОБА_2 про закриття провадження у справі відмовлено.

В судовому засіданні представник позивача позов підтримав, зазначив, що співвласниками кімнат 246, 247, АДРЕСА_4 є позивач, якій належить Ѕ частка, її неповнолітня донька ОСОБА_4 -1/4 частка та відповідач ОСОБА_2 ј частка. Співвласники зобов`язані сплачувати комунальні послуги, однак відповідач це не робить, у зв`язку з чим позивач з 2012р. по 2019р. сплачувала їх у повному обсязі в т.ч. і за відповідача, що складає 27501,40 грн.

Відповідачка проти задоволення позову заперечувала, пояснила, що у 2012р. всі спадкоємці одержали свідоцтва на право на спадщину в частинах на спірну квартиру, де одержали свою частину у кожній кімнаті. Вона не відмовлялась сплачувати комунальні послуги за частину належній їй на праві власності квартири, однак з позивачем виникла конфліктна ситуація, оскільки остання не надала ключів від квартири та не повернула свідоцтво про право власності на її ј частину квартири. І лише в 13.07.2017р. позивач надіслала їй цей правовстановчий документ. Квартира була придбана 14.06.2002р. на ім`я сина, який перебував у шлюбі з позивачкою, де вони проживали з дитиною до моменту смерті сина. Її син та її невістка - позивачка по справі не могли придбати зазначену квартиру оскільки навчались і цю квартиру їм купив її батько, який отримав премію по роботі та виплату як особі, яка була насильно переміщена до Германії. Після смерті сина позивач почала проживати з іншим чоловіком, а в 2015р. переїхала проживати до США залишивши квартиру для проживання її сестрі ОСОБА_5 , яка проживала там з чоловіком та дитиною. У зв`язку з її заборгованістю по іншій справі, в 2015р. державний виконавець в цій квартирі описав майно ОСОБА_5 , яка в подальшому сплатила за неї заборгованість, щоб повернути своє майно. Її тривалий час не пускали до квартири, вона не могла користуватись своєю власністю і в 2017р. вона за допомогою «медвежатників» та за участю дільничого вскрила замки квартири, завезла меблі, плиту та свої речі, однак через тиждень замок був знов кимсь замінений. На той час в квартирі не було меблів, спальних місць та пічки. Позивач бажала узаконити самовільне планування квартир, щоб в подальшому визнати правовстановчи документи недійсними та позбавити її ( ОСОБА_2 ) законної частки. Вона не зверталась щодо отримання дублікату свідоцтва, оскільки це дорого, також вона не зверталась до суду щодо порушення її житлових прав та вселення. Вона не погоджується з розрахунком заборгованості наданої позивачем, тому подавала заяву про застосування строків позовної давності.

Суд, заслухавши представника позивача, відповідачку, перевіривши матеріали справи, встановив наступні факти і відповідні їм правовідносини.

ОСОБА_3 надала довіреність ОСОБА_1 представляти її інтереси, серед іншого в судах будь-якої інстанції з правом пред`явлення позову. Довіреність видана 26.02.2018 року строком дії до 26.02.2023р. (а.с. 4-5)

Позивачка ОСОБА_3 є власницею 1/2 частини кімнат № 246, 247, 248 за адресою АДРЕСА_5 , на підставі свідоцтва про право власності від 23.11.2012р. №1-261 (а.с. 6).

Відповідачка ОСОБА_2 є власницею 1/4 частини кімнат № НОМЕР_1 , 247, 248 за адресою АДРЕСА_5 , на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 23.11.2012р. №1-271 (а.с. 7).

Неповнолітня ОСОБА_4 є власницею 1/4 частини кімнат № НОМЕР_1 , 247, 248 за адресою АДРЕСА_5 , на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 23.11.2012р. №1-263 (а.с. 8).

ОСОБА_3 , яка мешкає у США, надавала 26.01.2015р. довіреність ОСОБА_5 користуватися належній їй квартирою за адресою АДРЕСА_5 , кімнати № 246, АДРЕСА_2 , АДРЕСА_3 , з правом сплачувати комунальні послуги. (а.с. 10)

ОСОБА_3 , яка мешкає у США, надавала 26.02.2018р. довіреність ОСОБА_5 представляти її інтереси в органах пенсійного фонду, а також в установах та організаціях різних форм власності з питань розпорядження пенсійними та іншими її грошовими виплатами. (а.с. 9)

ОСОБА_3 є користувачем кратки «ЮніКредіт Банк» НОМЕР_2

Як вбачається з виписки руху коштів по картковому рахунку ОСОБА_3 . В АТ «Альфа-Банк» (картка НОМЕР_3 ) за період з червня по грудень 2019 року… (а.с. 12-13)

Як вбачається з виписки по картковому рахунку ОСОБА_5 в «Приватбанку» (картка НОМЕР_4 ) з березня по червень 2019 р. (а.с. 14)

Як вбачається з квитанцій про сплату за комунальні послуги через АТ «Мегабанк», в період з 2012 року по 2019р. комунальні послуги за кв. АДРЕСА_6 , здійснювалися з позначкою «платник: ОСОБА_10 » картками Visa/ НОМЕР_5 , НОМЕР_2 , НОМЕР_6 , або без зазначення номеру карти.(а.с. 12-75)

За правилами ст. 16 ЦК України, особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

На момент виникнення спірних правовідносин діяв Закон України «Про житлово-комунальні послуги» № 1875-IV в редакції від 24.06.2004 року, у відповідності до ст. 19 якого, учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є власник, споживач, виконавець, виробник.

За положеннями ч. 1 ст. 1, ч. 3 ст. 23 вищевказаного Закону, власником приміщення є фізична або юридична особа, якій належить право володіння, користування та розпорядження приміщенням. У разі спільної власності кількох співвласників рішення щодо управління майном приймається відповідно до закону. Споживачем є фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу.

Статтею 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» № 1875-IV передбачений обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом та одержувати від виконавця вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги.

З 01.05.2019 року чинним є новий Закон України «Про житлово-комунальні послуги» №2189-VIII від 09.11.2017р.

Згідно ч. 1 ст. 61 Закону № 2189-VIII учасниками правовідносин у сфері надання житлово-комунальних послуг є споживачі (індивідуальні та колективні); управитель; виконавці комунальних послуг.

У відповідності до п. 6) ч. 1 ст. 1 Закону № 2189-VIII індивідуальний споживач - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги;

Пунктом 5 ч. 2 ст. 7 Закону № 2189-VIII визначено обов`язок споживача оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.

У положенні ст. 13 Конституції України зазначено, що власність зобов`язує.

Вказана норма кореспондує зі ст. 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Пунктом 7 Правил користування приміщеннями житлових будинків і гуртожитків, затверджених постановою КМУ від 08.10.1992 року № 572, встановлено, що власники квартир зобов`язані оплачувати надані житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Статтею 162 ЖК України визначено, що плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами.

Частиною першою статті 322 ЦК України передбачено, що власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з пунктом 5 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин, споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Статтею 360 ЦК України передбачено, що співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном.

Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 4 статті 544 ЦК України визначено, що боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього.

Системний аналіз наведених норм права дає підстави зробити висновок, що кожен співвласник зобов`язаний брати участь у витратах щодо утримання майна, що є у спільній частковій власності, незалежно від того, хто здійснює фактичні дії, спрямовані на утримання спільного майна.

Співвласник, який виконав солідарний обов`язок щодо сплати необхідних витрат на утримання майна, має право вимагати від іншого співвласника їх відшкодування (право зворотної вимоги - регрес).

Якщо хтось із співвласників відмовляється брати участь у витратах, інші співвласники можуть здійснити їх самостійно і вимагати від цього співвласника відшкодування понесених витрат у судовому порядку або ж безпосередньо звернутись до суду з позовом про примусове стягнення з співвласника, який відмовився нести тягар утримання спільного майна, коштів для цієї мети.

Такий правовий висновок викладено Верховним Судом у постанові від 13 березня 2019 року у справі № 521/3743/17-ц (провадження № 61-26462св18).

Сторони є співвласниками вказаного у позові нерухомого майна, і, відповідно до закону, зобов`язані оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Що стосується посилання представника позивача у позові на те, що відповідачка має сплачувати й комунальні послуги в розмірі відповідно до 1/8 частки, що належить неповнолітній ОСОБА_4 , то суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.1 статті 177 СК України, управління майном дитини батьки управляють майном, належним малолітній дитині, без спеціального на те повноваження. Батьки зобов`язані дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах.

Як вбачається з довіреності на аркуші справи 4, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 є рідною дочкою ОСОБА_3 , і на період часу, за який ставляться позовні вимоги, була неповнолітньою.

Таким чином, тягар утримання частки нерухомого майна неповнолітньої ОСОБА_4 , в силу ч.1 ст.177 СК України, лежить на її матері ОСОБА_3 .

В зв`язку із цим, неможливо покладати на ОСОБА_2 обов`язок приймати участь в утриманні частки нерухомого майна, що належить ОСОБА_4 .

Відповідачкою ОСОБА_2 у письмових запереченнях було заявлено про необхідність застосування строків позовної давності до правовідносин.

Позовна заява подана 28.12.2019р.,таким чином, позовні вимоги , які стосуються нарахувань, строк оплати яких настав до 20 грудня 2016 року, задоволенню не підлягають у зв`язку зі спливом позовної давності.

Порядок розрахунків за спожитті житлово-комунальні послуги регламентується пунктом 18 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затвердженими постановою КМ України № 630 від 21.07.2005 р.: розрахунковий період оплати послуг один календарний місяць. Термін внесення платежів не пізніше ніж 20 числа місяця, наступного за розрахунковим.

Частиною 1 ст. 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно зі ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Частиною 1 ст. 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Відповідно до ч. ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання і тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, які мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо втратили свою достовірність і повноту зі плином часу (пункт 51 рішення від 21 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Правила про позовну давність мають застосовуватись лише тоді, коли буде доведено існування самого суб`єктивного права. У випадку відсутності такого права або коли воно ніким не порушено, в позові має бути відмовлено не з причин пропуску строку позовної давності, а в зв`язку з необґрунтованістю самої вимоги.

Суд вважає, що позивачкою доведено право на стягнення з відповідачки в регресному порядку частини оплат за надані комунальні послуги. Контррозрахунку шдо розміру боргу ОСОБА_2 не навела.

Посилання відповідачки ОСОБА_2 на те, що фактично вона була позбавлена можливості користування нерухомим майном в період з 2012 року по 2019 рік суд не приймає до уваги, оскільки, як вбачається з наданих відповідачкою письмових пояснень та документів, у неї та позивачки дійсно відсутня домовленість щодо порядку користування нерухомим майном, але, за вказаний період, який тривав 7 років, ОСОБА_2 не зверталася до суду із позовом про усунення перешкод в користуванні нерухомим майном і такий спір не було вирішено на її користь.

При цьому відповідачкою ОСОБА_2 подана заява про застосування позовної давності.

Таким чином, частина вимог про стягнення заборгованості за період з 01.01.2012 р. по 30.11.2016 р. лежить за межами трирічного строку позовної давності, а тому стягненню на користь позивачки підлягає лише заборгованість, яка утворилась за період з 01.12.2016 р. по 01.11.2019р.

Згідно наданих позивачем квитанцій АТ «Мегабанк» єдиного розрахункового центру по розрахункам споживачів за енергоносії та житлово-комунальні послуги за особовим рахунком № НОМЕР_7 , відкритого за адресою: АДРЕСА_7 на ім`я колишнього співвласника квартири ОСОБА_7 та виписок за картковим рахунком позивачки № НОМЕР_8 у АТ «Альфа-Банк» та за карткою № НОМЕР_4 у АТ КБ «Приватбанк», оплата за надані комунальні послуги за період з 01.12.2016р. по 01.11.2019р. з урахуванням комісії банку становить 32053,48 грн.

Таким чином, з відповідачки на користь позивачки необхідно стягнути 8013,37 грн, що становить ј частину сплаченої суми за період з 01.12.2016 р. по 01.11.2019 р. відповідно до розміру її частки у праві власності на кімнати квартири готельного типу за адресою: АДРЕСА_7 .

Згідно ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Відповідно до ч. 1 п. 1 ч. 2 ст. 76 , ч. 1, 2 ст. 77, ч. 1 ст. 95 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються зокрема письмовими, речовими і електронними доказами.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Суд постановляє рішення в межах заявлених ними вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

Тому, позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення коштів в порядку регресу за утримання майна підлягає частковому задоволенню.

Приймаючи до уваги предмет даного спору, наслідки його розгляду судом, суд вважає за необхідне застосувати положення статті 141 ЦПК України. Так, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Так, суму задоволених вимог 8013,37 грн. необхідно помножити на суму сплаченого судового збору 768,40грн. та поділити на суму первісних вимог 27501,40 грн., що дорівнюватиме 223,90 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 141, 211, 247, 259, 263, 264, 273 ЦПК України, ст.ст. 253, 256-257, 267, 322, 360, 526, 544 ЦК України, ст.162 ЖК України, ст.177 СК України, ст.ст. 20, 23 Закон України «Про житлово-комунальні послуги»,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення коштів в порядку регресу за утримання майна задовольнити частково.

Стягнути на користь ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_9 , зареєстрованої за адресою АДРЕСА_8 ) з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_10 , що зареєстрована за адресою АДРЕСА_9 ) в порядку регресу витрати на житлово-комунальні послуги з утримання житлових приміщень за адресою АДРЕСА_1 , 247, АДРЕСА_3 в розмірі 8013 (вісім тисяч тринадцять) грн. 37 коп.

Стягнути на користь ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_9 , зареєстрованої за адресою АДРЕСА_8 ) з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_10 , що зареєстрована за адресою АДРЕСА_9 ) сплачений судовий збір в розмірі 223 (двісті двадцять три) грн. 90 коп.

В задоволенні решти вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до Харківського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в тридцятиденний строк з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Сторони: позивач: ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_9 , зареєстрованої за адресою АДРЕСА_8 )

Відповідач: ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_10 , що зареєстрована за адресою АДРЕСА_9 )

Повний текст рішення виготовлено 17 листопада 2021р.

Суддя Л.Г. Проценко