ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/2009/21Головуючий по 1 інстанції
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 листопада 2021 року м. Черкаси

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів цивільної палати:

суддя-доповідачФетісова Т.Л.
суддіГончар Н.І., Сіренко Ю.В.
секретар Зінченко Ю.О.

учасники справи:

позивач (скаржник) ОСОБА_1 ,

відповідачі ОСОБА_2 , ТОВ «Фінансова компанія «Фінмарк»,

розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника позивача адвоката Пропадущого А.В. на рішення Соснівського районного суду міста Черкаси від 04.08.2021 (повний текст складено 16.08.2021, суддя в суді першої інстанції Пересунько Я.В.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ТОВ «Фінансова компанія «Фінмарк» про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги за кредитним договором,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 , діючи через свого представника адвоката Пропадущого А.В., у листопаді 2020 року звернувся до суду з позовом, яким просив визнати недійсним договір №712/09-18КК-К про відступлення права вимоги за кредитним договором №R6В від 26.09.2018, укладеним між ТОВ «Фінансова компанія «Фінмарк» та ОСОБА_3 , вказуючи на те, що це не договір про відступлення права вимоги, оскільки ОСОБА_2 придбав таке право за значно нижчою ціною ніж номінальна вартість зобов`язання, що вказує на те, що договір має ознаки фінансування під відступлення права вимоги, тобто факторингу. Отже ОСОБА_2 у вказаних відносинах виступив фактором, який для надання фінансових послуг мав бути включений до Державного реєстру фінансових установ. Проте заміна кредитора відбулась на фізичну особу, яка не відноситься до фінансових установ, що може надавати фінансові послуги, у тому числі й у формі факторингу. За вказаних обставин, на думку позивача, спірний договір має бути визнано недійсним.

Рішенням Соснівського районного суду міста Черкаси від 04.08.2021 позовні вимоги у справі залишено без задоволення. При цьому суд виходив з того, що при судовому розгляді не було встановлено ознак фінансування під відступлення права вимоги (факторингу) в спірному договорі про відступлення прав вимоги від 26.08.2018.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, представник позивача адвокат Пропадущий А.В. 11.10.2021 через відділення поштового зв`язку подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та новим рішенням задовольнити позовні вимоги у справі. Скаржник вказує на те, що оскільки права вимоги відступлено за нижчою ціною від їх розміру, спірний договір є договором факторингу, чого суд, вирішуючи спір у справі, не врахував. Такі висновки скаржник підтверджує посиланням на практику ВС у подібних спорах. Суд помилково послався на постанову ВП ВС від 16.03.2021 у справі №906/1174/18, оскільки вона стосується права вимоги банку, що перебуває у стані ліквідації, а в даному випадку ПАТ «ВТБ Банк» відчужив право вимоги до початку процедури ліквідації, всі інші кредитори позивача не були банками, отже вважати, що купувати право вимоги за нижчою вартістю по спірному договору через ліквідність цього права, як вказав суд у справі, є помилковим.

Відзиву на апеляційну скаргу до суду не надходило.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до положень ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Заслухавши доповідь судді, вивчивши та обговоривши наявні докази по справі, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах вимог та доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов таких висновків.

При розгляді справи встановлено, що заочним рішенням Придніпровського районного суду м. Черкас від 13.10.2016 (справа №711/6444/16-ц), що набрало законної сили, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «ВТБ Банк» заборгованість за кредитним договором №R6В від 26.09.2018 в розмірі 102 104,98 грн.

20.06.2017 Придніпровським ВДВС ГТУЮ в Черкаській області відкрито виконавчі провадження №5402376 та №54029451 на виконання вказаного рішення суду.

15.12.2017 між ПАТ «ВТБ Банк» та ТОВ «Фінансова компанія «Профкапітал» укладено договір про відступлення право вимоги грошових зобов`язань за фінансовими кредитами, за яким до ТОВ «Фінансова компанія «Профкапітал» перейшло право вимоги за кредитним договором №R6В від 26.09.2018.

26.12.2017 між ТОВ «Фінансова компанія «Профкапітал» та ТОВ «Колекторське агентство «Пактум» укладено договір про відступлення право вимоги грошових зобов`язань за фінансовими кредитами, за яким до ТОВ «Колекторське агентство «Пактум» перейшло право вимоги за кредитним договором №R6В від 26.09.2018.

24.09.2018 між ТОВ «Колекторське агентство «Пактум» та ТОВ «Фінансова компанія «Фінмарк» укладено договір про відступлення право вимоги грошових зобов`язань за фінансовими кредитами, за яким до ТОВ «Фінансова компанія «Фінмарк» перейшло право вимоги за кредитним договором №R6В від 26.09.2018.

26.09.2018 між ТОВ «Фінансова компанія «Фінмарк» та ОСОБА_2 укладено договір № 715/09-18КК-К про відступлення права вимоги за кредитним договором № R6В від 26.09.2018 (оспорюваний у цій справі), згідно п.2.1 якого за цим договором ТОВ «Фінансова компанія «Фінмарк» передає ОСОБА_2 право вимоги за Кредитним договором з Боржником, а ОСОБА_2 набуває право вимоги за Кредитним договором з боржником та сплачує ТОВ «Фінансова компанія «Фінмарк» за відступлення права вимоги грошові кошти у сумі, що дорівнює Ціні договору у порядку та строки, встановлені цим договором.

Згідно п. 2.2 вказаного Договору загальний розмір заборгованості, право вимоги якої переходить до ОСОБА_2 становить 126 964,38 грн. та зафіксований у Витязі з реєстру прав вимоги, який буде передано відповідно до Акта прийому-передачі документації.

За змістом п. 3.1 зазначеного Договору сторони домовились, що ціна відступлення прав вимоги за цим Договором становить 40 000,00 грн. без ПДВ, яку первісний кредитор отримав від нового кредитора.

Відповідно до платіжного доручення від 24.09.2018 ОСОБА_2 перерахував на користь ТОВ «Фінансова компанія «Фінмарк» 40 000,00 грн.

Із акта прийому-передачі документації до Договору № 715/09-18КК-К від 26.09.2018 про відступлення права вимоги за кредитним договором № R6В від 26.09.2018 вбачається, що ОСОБА_2 передано матеріали кредитної справи боржника ОСОБА_1 , включаючи кредитний договір та меморіальний ордер.

Крім того, ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкас від 06.05.2021 замінено ПАТ «ВТБ Банк» у виконавчому провадженні №5402376 від 20.06.2017 за виконавчим листом Придніпровського районного суду м. Черкаси у справі №711/6444/16-ц на його правонаступника ТОВ «Фінансова компанія «Фінмарк».

Позивач у справі вважає вищенаведений договір про відступлення прав вимоги таким, що не відповідає вимогам законодавства, у зв`язку з чим його має бути визнано недійсним, оскільки права вимоги відчужено за нижчою вартістю ніж номінальна, що свідчить про те, що спірний договір є договором факторингу, а відтак набувачем прав за ним може бути лише фінансова установа, а не фізична особа, як у даному випадку. Такі судження позивача становлять основу його позовних доводів та доводів, викладених в апеляційній скарзі.

Такими є фактичні обставини у справі. Правовідносини, що виникли між сторонами на їх підставі, мають наступне правове регулювання.

Згідно з частиною першою статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до частини першої статті 510 ЦК України сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

За частиною першою статті 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

Відповідно до статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Отже правова природа договору відступлення права вимоги полягає у тому, що у конкретному договірному зобов`язанні первісний кредитор замінюється на нового кредитора, який за відступленою вимогою набуває обсяг прав, визначений договором, у якому виникло таке зобов`язання.

Указані норми права визначають такі ознаки договору відступлення права вимоги: 1) предметом договору є відступлення права вимоги виконання обов`язку у конкретному зобов`язанні; 2) зобов`язання, у якому відступлене право вимоги, може бути як грошовим, так і не грошовим (передача товарів, робіт, послуг тощо); 3) відступлення права вимоги може бути оплатним, а може бути безоплатним; 4) форма договору відступлення права вимоги має відповідати формі договору, у якому виникло відповідне зобов`язання; 5) наслідком договору відступлення права вимоги є заміна кредитора у зобов`язанні.

Відповідно до статті 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.

Згідно зі статтею 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події. У цих випадках додаткове оформлення відступлення права грошової вимоги не вимагається.

Відповідно до статті 1079 ЦК України сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.

Згідно зі статтею 1048 ЦК України якщо відповідно до умов договору факторингу фінансування клієнта здійснюється шляхом купівлі у нього фактором права грошової вимоги, фактор набуває права на всі суми, які він одержить від боржника на виконання вимоги, а клієнт не відповідає перед фактором, якщо одержані ним суми є меншими від суми, сплаченої фактором клієнтові. Якщо відступлення права грошової вимоги факторові здійснюється з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором, фактор зобов`язаний надати клієнтові звіт і передати суму, що перевищує суму боргу клієнта, який забезпечений відступленням права грошової вимоги, якщо інше не встановлено договором факторингу. Якщо сума, одержана фактором від боржника, виявилася меншою від суми боргу клієнта перед фактором, який забезпечений відступленням права вимоги, клієнт зобов`язаний сплатити факторові залишок боргу.

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 1, пункту 11 частини першої статті 4 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансова послуга - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів. Факторинг вважається фінансовою послугою.

Згідно з частиною першою статті 6 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансові послуги відповідно до положень цього Закону надаються суб`єктами господарювання на підставі договору. Договір, якщо інше не передбачено законом, повинен містити: 1) назву документа; 2) назву, адресу та реквізити суб`єкта господарювання; 3) відомості про клієнта, який отримує фінансову послугу: прізвище, ім`я, по батькові, адреса проживання - для фізичної особи, найменування та місцезнаходження - для юридичної особи; 5) найменування фінансової операції; 6) розмір фінансового активу, зазначений у грошовому виразі, строки його внесення та умови взаєморозрахунків; 7) строк дії договору; 8) порядок зміни і припинення дії договору; 9) права та обов`язки сторін, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору; 9-1) підтвердження, що інформація, зазначена в частині другій статті 12 цього Закону, надана клієнту; 10) інші умови за згодою сторін; 11) підписи сторін.

Відповідно до глави 73 ЦК України правова природа факторингу полягає у наданні фактором (посередником) платної фінансової послуги клієнту. Зміст цієї послуги полягає у наданні (фінансуванні) фактором грошових коштів клієнту за плату. При цьому клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до боржника. Клієнт може зобов`язатись відступити факторові свою грошову вимогу до боржника в рахунок виконання свого зобов`язання з повернення отриманих коштів та здійснення оплати за надану фінансову послугу. Або клієнт може зобов`язатись відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання свого зобов`язання перед фактором, яке в майбутньому буде виконане клієнтом шляхом сплати факторові коштів, у тому числі за надану фінансову послугу.

Отже, договір факторингу має такі ознаки: 1) предметом договору є надання фінансової послуги за плату; 2) зобов`язання, в якому клієнтом відступається право вимоги, може бути тільки грошовим; 3) договір факторингу має передбачати не тільки повернення фінансування фактору, а й оплату клієнтом наданої фактором фінансової послуги; 4) договір факторингу укладається тільки в письмовій формі та має містити визначені Законом № 2664-ІІІ умови; 5) мета договору полягає у наданні фактором та отриманні клієнтом фінансової послуги.

З наведеного вбачається, що договір відступлення права вимоги та договір факторингу можуть мати схожі умови, проте їх правова природа, предмет та мета укладення суттєво відрізняються.

Вирішуючи виключну правову проблему щодо розмежування правочину відступлення права вимоги та договору факторингу, ВП ВС дійшла висновку, що слід виходити з наведених вище суттєвих ознак указаних договорів, які відрізняють договір відступлення права вимоги від договору факторингу.

Так, якщо предметом та метою укладеного договору є відступлення права вимоги, а інші суттєві умови договору притаманні як договорам відступлення права вимоги, так і договорам факторингу, то за відсутності доказів, що підтверджують надання новим кредитором фінансової послуги (надання грошових коштів за плату) попередньому кредитору, у суду немає підстав вважати такий договір відступлення права вимоги договором факторингу.

Якщо укладений договір відступлення права вимоги містить умови, які притаманні виключно договору факторингу, або навпаки, то суд має з`ясувати, який саме договір укладений сторонами, з урахування всієї сукупності його суттєвих ознак.

Згідно зі статтею 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага.

Відповідно до частини першої статті 178 ЦК України об`єкти цивільних прав можуть вільно відчужуватися або переходити від однієї особи до іншої в порядку правонаступництва чи спадкування або іншим чином, якщо вони не вилучені з цивільного обороту, або не обмежені в обороті, або не є невід`ємними від фізичної чи юридичної особи.

Відповідно до статті 190 ЦК України майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки. Майнові права є неспоживною річчю. Майнові права визнаються речовими правами.

Право вимоги у зобов`язанні є майновим правом, яке має цивільну оборотоздатність та може вільно відчужуватись з урахуванням обмежень, встановлених нормами глави 47 ЦК України.

Отже відступлення права вимоги може відбуватись, зокрема, на підставі договору купівлі-продажу, дарування, міни. Якщо право вимоги відступається за плату (так званий продаж боргів), то сторони у відповідному договорі мають визначити ціну продажу цього майнового права. Можлива різниця між вартістю права вимоги та ціною його продажу може бути обумовлена ліквідністю цього майнового права та сама по собі (за відсутності інших ознак) не свідчить про наявність фінансової послуги, яка надається новим кредитором попередньому.

Зміст зобов`язання, у якому відступається право вимоги (оплата за поставлений товар, надану послугу, повернення наданих коштів тощо), не впливає на оборотоздатність цього майнового права, тому не має вирішального значення для відмежування договору відступлення права вимоги від договору факторингу.

Такі правові висновки містяться в постанові ВП ВС від 16.03.2021 у справі №906/1174/18.

При розгляді цієї справи встановлено, що за спірним договором ТОВ «Фінансова компанія «Фінмарк» (первісний кредитор) продала права вимоги до позивача у справі ОСОБА_2 (новий кредитор). Із наведеного вбачається, що первісний кредитор продав новому кредитору майнове право вимоги виконання боржником зобов`язань за кредитним договором. Предметом спірного договору є відступлення прав вимог за плату (купівля-продаж). Метою укладення цього договору є отримання первісним кредитором коштів. Отже за своєю правовою природою спірний договір є договором купівлі-продажу майнового права, укладеним первісним кредитором для отримання грошових коштів, тому такий правочин не може бути віднесений до договорів факторингу, що спростовує доводи позивача в цій справі.

При цьому позивач не врахував, що спірний правочин не містить інших ознак договору факторингу, а саме його визначальної характеристики - мети в наданні фактором (новим кредитором) й отриманні клієнтом фінансової послуги (адже у оспорюваному договорі йдеться про, власне, продаж прав вимоги, а не про фінансування первісного кредитора під відступлення таких прав з виплатою відповідної винагороди новому кредитору); оспорюваний договір не передбачає оплату клієнтом (первісним кредитором) наданої фактором (новим кредитором) фінансової послуги; в договорі не зазначено, що саме є винагородою фактора (нового кредитора).

Всі доводи скаржника в цій справі зводяться до того, що права вимоги до нього відчужено за вартістю нижчою від їх номінальної, що, на його думку, свідчить про ознаки надання фінансової послуги за спірним договором. Проте, як вірно вказав суд першої інстанції в цій справі, різниця між вартістю права вимоги (126 964,38 грн.) та ціною його продажу (40 000,00 грн.) зумовлена ліквідністю цього майнового права (можливістю його швидкого переведення в грошову форму без істотної втрати його вартості (з мінімальними витратами)) та сама по собі (за відсутності інших ознак) не означає наявність фінансової послуги, яку новий кредитор надає попередньому.

Одночасно апеляційний суд відхиляє вказівку скаржника в його апеляційній скарзі на те, що суд помилково послався на постанову ВП ВС від 16.03.2021 у справі №906/1174/18, оскільки вона стосується права вимоги банку, що перебуває у стані ліквідації, адже правові висновки ВП ВС у зазначеній справі стосуються розмежування правових інститутів факторингу та договорів про відступлення прав вимоги, що становить суть позовних доводів у цій справі, незалежно від сторін таких правочинів.

Апеляційний суд враховує, що метою укладення договору відступлення права вимоги є безпосередньо передання такого права. Метою договору факторингу є отримання клієнтом фінансування (коштів) за рахунок відступлення права вимоги до боржника. У разі цесії (відступлення права вимоги) право вимоги може бути передано як за плату, так і безоплатно. За договором факторингу відступлення права вимоги може відбуватися виключно за плату.

Ціна договору факторингу визначається розміром винагороди фактора за надання клієнтові відповідної послуги. Розмір винагороди фактора може встановлюватися по-різному, наприклад, у твердій сумі; у формі відсотків від вартості вимоги, що відступається; у виді різниці між номінальною вартістю вимоги, зазначеної у договорі, та її ринковою (дійсною) вартістю.

Якщо право вимоги відступається «за номінальною вартістю» без стягнення фактором додаткової плати, то в цьому випадку відносин факторингу немає, а відносини сторін регулюються загальними положеннями про купівлю-продаж з урахуванням норм стосовно заміни кредитора у зобов`язанні (ч.3 ст.656 ЦК України).

Такої правової позиції дотримується ВП ВС у постанові від 11.09.2018 у справі №909/968/16, Об`єднана палата КГС у складі ВС у постанові від 11.10.2019 у справі №910/13731/18, ВС у постановах від 19.11.2019 у справі №924/1017/18, від 11.12.2019 у справі №127/8772/17-ц.

Інших доводів, які б свідчили про помилковість висновків суду першої інстанції в цій справі, подана апеляційна скарга не містить.

Згідно ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Отже рішення Соснівського районного суду міста Черкаси від 04.08.2021 у даній справі належить залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

На підставі ст.141 ЦПК України судові витрати по сплаті судового збору за розгляд справи в апеляційному суді залишити за особою, що подала апеляційну скаргу.

Керуючись ст. ст. 141, 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Рішення Соснівського районного суду міста Черкаси від 04.08.2021 у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ТОВ «Фінансова компанія «Фінмарк» про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги за кредитним договором залишити без змін.

Судові витрати по сплаті судового збору за розгляд справи в апеляційному суді залишити за особою, що подала апеляційну скаргу.

Постанова апеляційного суду набирає чинності з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення в порядку та за умов, визначених цивільним процесуальним законодавством.

Повну постанову складено 17.11.2021.

Суддя-доповідач

Судді