ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1757/21 Справа № 204/5254/20 Суддя у 1-й інстанції - Черкез Д. Л. Суддя у 2-й інстанції - Демченко Е. Л.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 січня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Демченко Е.Л.

суддів Куценко Т.Р., Макарова М.О.

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, без повідомлення учасників справи, в м.Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 29 жовтня 2020 року та додаткове рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 10 листопада 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_3 , про витребування безпідставно отриманих активів (грошових коштів), -

в с т а н о в и л а:

У серпні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ФОП ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_3 , про витребування безпідставно отриманих активів (грошових коштів).

Вказував, що згідно з квитанціями 0.5.1 від 13 квітня 2020 року на суму 4 000 грн., 0.0..1 від 21 квітня 2020 року на суму 4 000 грн., 0.0..1 від 30 квітня 2020 року на суму 1 540 грн. ним помилково сплачено загалом суму у розмірі 9 540 грн. на рахунок відповідача.

Зазначав, що жодних домовленостей (угод, договорів чи інше) між ним та відповідачем не існує, отже відповідно до положень ч.1 ст.1212 ЦК України вказані вище кошти є безпідставно набутим майном. З метою повернення йому помилково сплачених коштів він звернувся до відповідача з письмовою заявою від 20 липня 2020 року, яка отримана відповідачем 21 липня 2020 року. У своїй заяві він зазначив платіжні реквізити, за допомогою яких відповідач має можливість повернути йому кошти, однак у добровільному порядку відповідач відмовляється повертати помилково сплачені ним кошти.

Посилаючись на вказані обставини, позивач просив суд стягнути з ОСОБА_2 на його користь безпідставно отримані кошти у розмірі 9 540,00 грн., а також судові витрати.

Рішенням Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 29 жовтня 2020 року у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 відмовлено.

Додатковим рішенням Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 10 листопада 2020 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ФОП ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 3 955,00 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду встановленим у справі обставинам, просить скасувати рішення місцевого суду, додаткове рішення та постановити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована наступним: відповідачем не надсилався позивачу відзив; місцевий суд не звернув уваги на те, що довіреність, якою відповідач уповноважила ОСОБА_4 представляти її інтереси у даній справі, закінчила свою дію 28 вересня 2020 року, тому представник ОСОБА_4 не мав повноважень представляти інтереси відповідача у справі, ордер, виданий адвокатом Дроздом Р.Ю. є нікчемним; судом всупереч ч.6 ст.95 ЦПК України витребувано докази для огляду судом та не долучено їх до матеріалів справи;

-судом першої інстанції не зазначено мотивів відхилення клопотань про призначення експертизи та витребування доказів; місцевий суд не звернув уваги на те, що паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом; третя особа не підтвердила укладення договору з відповідачем, свідок була попереджена про кримінальну відповідальність; суд не перевірив повноваження представника відповідача ОСОБА_4 ; факт укладення договору сторонами є спірним; в платежах не були зазначені реквізити спірного договору; копія заяви про ухвалення додаткового рішення не направлялась позивачу; суд безпідставно стягнув витрати на професійну правничу допомогу, угода про надання юридичних послуг жодного відношення до професійної правничої допомоги не має.

Згідно з п.1 ч.1 ст.274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.

Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями встановленими цією главою.

Для цілей цього кодексу малозначними справами є: справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (п.1 ч.6 ст.19 ЦПК України).

Зважаючи на те, що ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Розглянувши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду.

Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 13 квітня 2020 року позивач ОСОБА_1 перерахував на рахунок відповідача ФОП ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 4 000,00 грн. з призначенням платежу «аванс на памятник», що підтверджується дублікатом квитанції № 0.5.1 від 13 квітня 2020 року (а.с.9).

21 квітня 2020 року позивач ОСОБА_1 перерахував на рахунок відповідача ФОП ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 4 000,00 грн. з призначенням платежу «аванс на памятник», що підтверджується дублікатом квитанції № 0.0..1 від 21 квітня 2020 року (а.с.10).

30 квітня 2020 року позивач ОСОБА_1 перерахував на рахунок відповідача ФОП ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 1 540,00 грн. з призначенням платежу «за пам`ятник/товари ОСОБА_1 , дог. № DOP_DG стусова», що підтверджується дублікатом квитанції № 0.0..1 від 30 квітня 2020 року (а.с.11).

Тобто місцевим судом встановлено, що у період з 13 квітня 2020 року по 30 квітня 2020 року позивач ОСОБА_1 тричі, у різні дати, перерахував на рахунок відповідача ФОП ОСОБА_2 грошові кошти на загальну суму 9 540,00 грн. (4 000,00 + 4 000,00 + 1 540,00 = 9 540,00).

З договору на виконання робіт №59/20 від 13 квітня 2020 року, що підписаний від імені фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 як підрядника та ОСОБА_3 як замовника, вбачається, що підрядник взяв на себе зобов`язання на свій ризик виконати роботи, які зазначені у замовленні та кошторисі (далі - конструкції), які є невід`ємними частинами цього договору, якщо це буде обумовлено сторонами, транспортування і установку конструкції за замовленням замовника, а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу (а.с.28-30).

У пункті 1.2 вказаного договору також зазначено, що роботи кожного разу оговорюються сторонами у замовленні та кошторисі, які є невід`ємними частинами цього договору. Замовлення містить вартість робіт та матеріалів, строк виконання робіт, відомості про додаткові роботи, зокрема, про доставку та монтаж конструкції на території замовника, адресу такої території, строк гарантії, застереження. Кошторис містить повну інформацію про матеріали, які будуть використані підрядником, їх характеристики, асортимент відповідно номенклатури, довідників виробника, підрядника.

Вартість робіт та матеріалів встановлюється сторонами за кожним завданням окремо в замовленні. Загальна ціна договору визначається сумою вартості робіт по всіх замовленнях. Вартість робіт включає вартість витрат підрядника та плату за виконану роботу відповідного замовлення (п. 2.2, 2.3, 2.4 договору на виконання робіт № 59/20 від 13 квітня 2020 року).

Також, з додатків до договору на виконання робіт 13 квітня 2020 року «Замовлення № 59/20» та «Кошторис № 59/20», що підписані від імені ФОП ОСОБА_2 , як підрядника, та ОСОБА_3 , як замовника, вбачається, що замовленням є виготовлення конструкції, а саме пам`ятника та огорожі, вартість робіт з урахуванням матеріалу складає 11 400,00 грн., завдаток 4 000,00 грн. (на карту 13 квітня 2020 року), залишок 7 400,00 грн. (до 70% 17.04.2020) (а.с.31).

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що третя особа по справі ОСОБА_3 , уклавши договір на виконання робіт №59/20 від 13 квітня 2020 року з відповідачем, вчинила відповідні дії та виконала покладений на неї обов`язок щодо перерахування у цей же день суми завдатку у розмірі 4 000,00 грн., оскільки ці грошові кошти були перераховані з рахунку її чоловіка позивача по справі ОСОБА_1 , про що ОСОБА_3 повідомила відповідача у месенджері вайбер.

Крім того, місцевий суд зазначив, що систематичність та періодичність внесення грошових сум позивачем на картковий рахунок відповідача з зазначенням призначення платежу за пам`ятник, додатково свідчать про те, що між сторонами склалися відповідні правовідносини і що грошові кошти перераховувались на виконання досягнутих домовленостей, що в свою чергу спростовує твердження позивача про безпідставність набуття відповідачем грошових коштів.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, виходячи з наступного.

Згідно з частиною першою статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі №922/3412/17 (провадження №12-182гс18) зроблено висновок, що «предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України».

Відповідно до статті 1212 ЦК України зазначена норма закону застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто за допомогою інших, спеціальних способів захисту.

Отже, сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави полягає у вилученні в особи - набувача частини її майна, що набута поза межами правової підстави, у разі якщо правова підстава переходу не виникла або відпала згодом, або взагалі без неї - якщо майновий перехід не ґрунтувався на правовій підставі від самого початку правовідношення, та передання майна тій особі - потерпілому, яка має належний правовий титул на нього.

Суд першої інстанції, розглядаючи справу, дійшов правильного висновку про відсутність підстав для застосування до спірних правовідносин ст.1212 ЦК України, оскільки правовідносини між сторонами виникли на підставі договору на виконання робіт.

Доводи апеляційної скарги про те, що третя особа не підтвердила укладення договору з відповідачем, свідок була попереджена про кримінальну відповідальність, факт укладення договору є спірним колегія суддів до уваги не приймає, оскільки в матеріалах справи міститься договір на виконання робіт № 59/20 від 13 квітня 2020 року (а.с.28-30), укладений між відповідачем ФОП ОСОБА_2 та третьою особою ОСОБА_3 з підписом ОСОБА_3 .

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі №2-1383/2010 (провадження №14-308цс18) зроблено висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

Зважаючи на те, що презумпція правомірності зазначеного правочину ніким не спростована, підстав вважати, що вказаний договір не укладався відповідачем та третьою особою немає.

Тобто, матеріалами справи підтверджується, що фактично позивачем перераховано грошові кошти відповідачу не помилково, а на виконання договірних правовідносин, що виникли між третьою особою, яка є його дружиною, та ФОП ОСОБА_2 .

Тому до відносини, що виникли між сторонами не може бути застосовано ст.1212 ЦК України, як на тому наполягав позивач.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що суд безпідставно стягнув витрати на професійну правничу допомогу, угода про надання юридичних послуг жодного відношення до професійної правничої допомоги не має, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до положень частини першої, пунктів 1,4 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Згідно положень частин першої-четвертої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України встановлено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Суд не має права його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта.

Суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи зокрема на складність справи, витрачений адвокатом час.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України, заява № 19336/04, п. 269).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» від 28 листопада 2002 року зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Крім того, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним зі: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

З матеріалів справи вбачається, що 18 липня 2016 року між ТОВ «Юристи безпроблем», директором якого є ОСОБА_4 , та ОСОБА_2 укладено угоду №43/2016 про надання юридичних послуг, згідно з якою ТОВ «Юристи безпроблем» взяло на себе зобов`язання за завданням ОСОБА_2 надавати їй юридичні послуги, а остання зобов`язалась їх оплачувати.

Відповідно до копії свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю виданого 05 серпня 2019 року (а.с.173) ОСОБА_4 має право на заняття адвокатською діяльністю на підставі рішення Ради адвокатів Дніпропетровської області від 30 липня 2019 року №118.

Таким чином, станом на момент звернення ОСОБА_1 з позовною заявою та під час розгляду вказаної цивільної справи ОСОБА_4 здійснював представництво ФОП ОСОБА_2 як адвокат на підставі довіреності від 27 вересня 2019 року (зі строком дії до 27 вересня 2020 року, а.с.19) та в подальшому на підставі ордеру про надання правничої (правової) допомоги від 25 вересня 2020 року (а.с.174).

ОСОБА_4 на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 3 955,00 грн. надано суду розрахунок часу, витраченого адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг) та обсяг наданих адвокатом послуг та виконання робіт по справі №204/5254/20, рахунки виставлені відповідачу та платіжні доручення про оплату юридичних послуг (а.с.97,99,101,103,105,107) на загальну суму 3 955,00 грн.

З урахуванням досліджених доказів, колегія суддів приходить до висновку, що вказаними доказами підтверджується надання адвокатом Дроздом Р.Ю. професійної правничої допомоги у погодженому між адвокатом та клієнтом розмірі, а також здійснення відповідачем оплати вказаних послуг у сумі 3 955,00 грн., тому місцевий суд прийшов до обґрунтованого висновку, що вказані витрати підлягають стягненню з позивача на користь відповідача.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04).

Інші доводи не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення має бути залишено без змін.

У абзаці першому частини восьмої статті 141 ЦПК України встановлено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Згідно підпункту в) пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України у резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначається, зокрема розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Зважаючи на результат розгляду справи, приймаючи до уваги клопотання представника відповідача про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, пов`язаних з підготовкою адвокатом відзиву на апеляційну скаргу, розрахунок часу, витраченого адвокатом на виконання відповідних робіт та обсяг наданих адвокатом послуг (а.с.170), документальне підтвердження їх фактичної сплати відповідачем (а.с.172), колегія суддів вважає за необхідне відповідно до ст.ст.141, 382 ЦПК України стягнути з ОСОБА_1 на користь ФОП ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції у розмірі 1 250 грн.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381-383 ЦПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 29 жовтня 2020 року та додаткове рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 10 листопада 2020 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (РНКПО НОМЕР_2 ) витрати на професійну правничу допомогу у сумі 1 250 грн., понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 14 січня 2021 року.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Куценко Т.Р.

Макаров М.О.