ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«15» січня 2021 року

м. Харків

справа № 643/5537/20

провадження № 22ц/818/667/21

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В. (суддя-доповідач),

суддів - Котелевець А.В., Яцини В.Б.

учасники справи:

позивач Комунальне підприємство «Жилкомсервіс»,

відповідач ОСОБА_1

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 23 червня 2020 року в складі судді Горбунової Я.М.

в с т а н о в и в:

У квітні 2020 року Комунальне підприємство «Жилкомсервіс» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за послуги з утримання багатоквартирного будинку та прибудинкової території.

Позовна заява мотивована тим, що відповідач з 18 липня 2014 року є власником квартири АДРЕСА_1 та споживачем послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій на підставі публічного договору.

Вказав, що він як виконавець житлово-комунальних послуг належним чином виконує свої обов`язки та забезпечує надання відповідачу послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, вартість яких встановлюється рішенням виконавчого комітету Харківської міської ради.

Натомість, відповідач не виконує належним чином обов`язок з оплати послуг, у зв`язку з чим за період з 01 серпня 2014 року по 01 квітня 2020 року у нього утворилась заборгованість у сумі 26 857,01 грн.

Просив стягнути з ОСОБА_1 на його користь заборгованість з оплати послуг з утримання будинків, споруд та прибудинкових територій за період з 01 серпня 2014 року по 01 квітня 2020 року в розмірі 26 857,01 грн та судовий збір у розмірі 2102,00 грн.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 23 червня 2020 року позов Комунального підприємства «Жилкомсервіс» - задоволено; стягнуто з ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства «Жилкомсервіс» заборгованість у сумі 26 587, 01 грн та судовий збір у розмірі 2102,00 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову, застосувати наслідки спливу строку позовної давності, вирішити питання щодо судових витрат.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції розглянув справу з порушенням підсудності, оскільки він не зареєстрований за адресою, вказаною у позові. Вказав, що він не був належним чином повідомлений про розгляд справи, копію ухвали про відкриття провадження у справі та позовної заяви направлено за адресою, де він не проживає, та ним не отримано. Зазначив, що суд не ухвалив заочне рішення. Позовна заява підписана неналежною особою. Вказав, що не можна вважати доведеним факт укладення між ним та позивачем договору про надання житлово-комунальних послуг, адже він не приєднувався до публічного договору, опублікованого у газеті «Слобода». Договору про надання комунальних послуг між ним та позивачем або між позивачем та особою, уповноваженою зборами співвласників багатоквартирного будинку, не надано. Зазначив, що він не зареєстрований та не мешкав у квартирі АДРЕСА_1 , не відкривав особового рахунку у Комунальному підприємстві «Жилкомсервіс», не користувався його послугами. Вказав, що договір про надання житлово-комунальних послуг Комунальним підприємством «Жилкомсервіс», опублікований у газеті «Слобода» від 28 листопада 2006 року № 95/1, є нікчемним, адже не відповідає типовому і порушує публічний порядок. Розмір заборгованості є необґрунтованим, детальний розрахунок позивачем не надано. Позивач належним чином не виконував свої обов`язки з надання послуг. Організація прибирання під`їзду та ремонт покрівлі здійснювались мешканцями за власний рахунок. Позивачем пропущено строк позовної давності щодо частини вимог за період з 01 серпня 2014 року по 01 квітня 2017 року.

30 листопада 2020 року від Комунального підприємства «Жилкомсервіс» надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він просив відмовити у її задоволенні. Вказав, що правила підсудності не порушено, публічний договір про надання послуг є чинним, він виконує свій обов`язок з надання таких послуг, а відповідач ними користується, однак не оплачує. Зазначив, що згідно рішення виконавчого комітету Харківської міської ради від 11 травня 2018 року № 319 «Про коригування тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, що знаходяться у комунальній власності територіальної громади м. Харкова» тариф по будинку за адресою: АДРЕСА_2 , складає 3,421 грн за 1 кв м загальної площі квартири, яка становить 162,5 кв м, нарахування за житлово-комунальні послуги за місяць по квартирі АДРЕСА_3 складають 555,91 грн. Відповідач як власник квартири зобов`язаний утримувати майно, що йому належить. Довідка про нарахування та оплату житлово-комунальних послуг є письмовим доказом, що містить розрахунок заборгованості відповідно до тарифів на послуги та здійснених оплат.

11 листопада 2020 року від ОСОБА_1 надійшла заява про залучення доказів, а саме копії його заяви на ім`я Харківської дирекції Акціонерного товариства «Укрпошта» від 08 вересня 2020 року про неотримання поштового відправлення, у якому містилась копія позовної заяви та ухвали про відкриття провадження у справі, копії опису вкладення у цінний лист, накладної та квитанції, а також копії відповіді від 01 жовтня 2020 року, з якої вбачається, що Харківська дирекція Акціонерного товариства «Укрпошта» не може ані підтвердити, ані спростувати вручення рекомендованого листа № 164 ОСОБА_1 . Зазначені документи долучено до матеріалів справи.

Частинами 1, 3 статті 369 ЦПК України передбачено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 369 ЦПК України передбачено, що апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Аналізуючи наведені норми права, судова колегія вважає за необхідне розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно задовольнити частково, рішення суду змінити.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що у відповідача утворилась заборгованість з оплати комунальних послуг за період з 01 серпня 2014 року по 01 квітня 2020 року, яка підлягає стягненню з нього на користь позивача.

Проте, повністю з таким висновком суду погодитися не можна, виходячи з наступного.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 28 листопада 2006 року в газеті «Слобода» № 95 опубліковано публічний договір про надання житлово-комунальних послуг, предметом якого є забезпечення відповідачем надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій. Споживач зобов`язаний своєчасно оплачувати вказані послуги за встановленими тарифами у строки та на умовах, передбачених договором (а. с. 13).

Рішенням виконавчого комітету Харківської міської ради від 20 грудня 2006 року № 1186 «Про визначення виконавців житлово-комунальних послуг в житловому фонді м. Харкова» Комунальне підприємство «Жилкомсервіс» визначено виконавцем послуг з управління будинком, спорудою, групою будинків комунальної власності територіальної громади м. Харкова (а. с. 14).

Рішенням виконавчого комітету Харківської міської ради від 20 грудня 2011 року № 893, до якого внесено зміни рішеннями від 27 січня 2012 року № 39, від 10 травня 2017 року № 283, від 11 травня 2018 року № 318, визначено перелік послуг з утримання будинків та споруд і прибудинкових територій, встановлено тарифи на вказані послуги (а. с. 15-18).

ОСОБА_1 з 18 липня 2014 року є власником квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 162,5 кв м на підставі свідоцтва № НОМЕР_1 , виданого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Широковою В.А., що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 23 січня 2020 року (а. с. 10-11).

Зареєстрованих осіб у вказаній квартирі немає, що підтверджується довідкою від 10 грудня 2019 року (а. с. 12).

Особовий рахунок № НОМЕР_2 за вказаною адресою відкрито на ім`я попереднього власника ОСОБА_2 (а. с. 8).

З довідки про нарахування та оплату житлово-комунальних послуг Комунального підприємства «Жилкомсервіс» вбачається, що з 01 серпня 2014 року по 01 березня 2020 року за адресою: АДРЕСА_2 , утворилась заборгованість з оплати комунальних послуг у загальному розмірі 26 857,01 грн (а. с. 8-9).

Статтею 322 ЦК України передбачено, що власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до частин другої, четвертої, шостої статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року № 1875-ІV (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник. Особливими учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є балансоутримувач та управитель, які залежно від цивільно-правових угод можуть бути споживачем, виконавцем або виробником.

Згідно статті 13 вказаного Закону залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).

Відповідно до вимог статей 150, 151, 156 ЖК Української РСР громадяни, які мають у приватній власності квартиру, користуються нею для особистого проживання і проживання членів їх сімей. Громадяни, які мають у приватній власності квартиру, зобов`язані забезпечувати її схоронність, провадити за свій рахунок поточний і капітальний ремонт, утримувати в порядку прибудинкову територію. Члени сім`ї власника квартири (дружина, їх діти, батьки), які проживають разом з ним у квартирі, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником квартири. Члени сім`ї власника квартири зобов`язані до неї дбайливо ставитися. Повнолітні члени сім`ї власника зобов`язані брати участь у витратах по утриманню квартири і прибудинкової території та проведенню ремонту.

Згідно з пунктом 5 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» праву споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг (пункт 1 частини першої статті 20 цього ж Закону України) кореспондує обов`язок споживача оплачувати житлово- комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Отже, споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними.

Таким чином, під час розгляду справи про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги визначальним є встановлення факту надання обслуговуючою організацією (позивачем) житлово-комунальних послуг особам, які є їх споживачами (відповідачу, відповідачам), та правильність нарахування заборгованості за житлово-комунальні послуги згідно з чинними тарифами.

Матеріали справи свідчать про те, що Комунальне підприємство «Жилкомсервіс» обслуговує житловий будинок по АДРЕСА_4 .

ОСОБА_1 є власником квартири в цьому будинку. У встановленому законом порядку він не відмовлявся від надання послуг Комунального підприємства «Жилкомсервіс». Доказів ненадання послуг або надання послуг неналежної якості, що давало б підстави для звільнення від їх оплати, ним не надано. Отже, відповідач має обов`язок оплатити Комунальному підприємству «Жилкомсервіс» вартість отриманих ним послуг.

Встановивши, що ОСОБА_1 належним чином не виконував своїх обов`язків щодо оплати наданих Комунальним підприємством «Жилкомсервіс» житлово-комунальних послуг, внаслідок чого утворилась заборгованість, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для її стягнення.

Разом з тим, як вбачається з позовної заяви, позивач просив стягнути з відповідача заборгованість зі сплати комунальних послуг за період з 01 серпня 2014 року по 01 квітня 2020 року, тобто за шість років.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 заявив про сплив строку позовної давності до частини вимог позивача з 01 серпня 2014 року по 01 квітня 2017 року.

Матеріали справи свідчать про те, що до суду першої інстанції ОСОБА_1 з відповідною заявою не звертався. Однак, судова колегія вважає, що він об`єктивно був позбавлений такої можливості, виходячи з того, що належних доказів отримання ним копії позовної заяви та ухвали про відкриття провадження у справі матеріали справи не містять. З наявного у матеріалах справи поштового повідомлення вбачається, що копію позовної заяви та ухвали про відкриття провадження направлено за адресою: АДРЕСА_2 , а не за вказаною у позові адресою: АДРЕСА_2 , та залишено у поштовій скриньці, а не вручено конкретній особі. З наданої ОСОБА_1 відповіді від 01 жовтня 2020 року також вбачається, що Харківська дирекція Акціонерного товариства «Укрпошта» не може ані підтвердити, ані спростувати вручення рекомендованого листа № 164 ОСОБА_1 .

За змістом загальних норм права заява про застосування позовної давності може бути розглянута, якщо вона подана під час розгляду справи в суді першої інстанції.

Водночас, створення рівних можливостей учасникам процесу у доступі до суду та до реалізації і захисту їх прав є частиною гарантій справедливого правосуддя, зокрема принципів рівності та змагальності сторін.

Відповідач, який не був належним чином (згідно з вимогами процесуального закону) повідомлений про час і місце розгляду справи у суді першої інстанції, не має рівних з позивачем можливостей подання доказів, їх дослідження та доведення перед цим судом їх переконливості, а також не може нарівні з позивачем довести у суді першої інстанції ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх заперечень.

Відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 17 квітня 2018 року № 200/11343/14-ц, якщо відповідач не був належно повідомлений судом першої інстанції про час і місце розгляду справи, не брав участі у такому розгляді, це є підставою для вирішення апеляційним судом заяви цього відповідача про застосування позовної давності, навіть якщо така заява не подавалася у суді першої інстанції.

Згідно з статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до вимог частин четвертої-п`ятої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

За змістом частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Тобто позовна давність застосовується лише за наявності порушеного права особи.

Відповідно до частини першої статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку, а в силу частини третьої цієї статті після переривання перебіг позовної давності починається заново.

Правила переривання перебігу позовної давності суд застосовує незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останніх є докази, що підтверджують факт такого переривання.

До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, може з урахуванням конкретних обставин справи належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу. При цьому якщо виконання зобов`язання передбачалося частинами або у вигляді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу.

Суди повинні дослідити призначення платежів, квитанції на сплату житлово-комунальних послуг та історію таких оплат і в разі вчинення боржником оплати чергового платежу, встановити чи не свідчить така дія про визнання лише певної частини боргу, що не може бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу.

Матеріали справи не містять квитанцій про сплату житлово-комунальних послуг, які б давали можливість встановити історію таких оплат, та чи здійснював відповідач дії, що свідчили б про визнання ним боргу у повному обсязі.

Оскільки загальна позовна давність встановлена у три роки, а позивач звернувся до суду з позовом у цій справі 07 квітня 2020 року, то задоволенню підлягають його вимоги у межах трирічного строку позовної давності, тобто за період з 01 квітня 2017 року по 01 квітня 2020 року. Як вбачається з наданої позивачем довідки про нарахування та оплату житлово-комунальних послуг, заборгованість за вказаний період складає 18 040,11 грн (39 003,85 20 963,74).

За таких обставин рішення суду першої інстанції підлягає зміні, а стягнута з ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства «Жилкомсервіс» сума заборгованості - зменшенню з 26 857,01 грн до 18 040,11 грн зі зміною періоду її стягнення - з 01 квітня 2017 року по 01 квітня 2020 року з урахуванням заяви про застосування наслідків спливу строку позовної давності за період з 01 серпня 2014 року по 01 квітня 2017 року.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 щодо того, що не можна вважати доведеним факт укладення між ним та позивачем договору про надання житлово-комунальних послуг, адже він не приєднувався до публічного договору, опублікованого у газеті «Слобода»; що договору про надання комунальних послуг між ним та позивачем або між позивачем та особою, уповноваженою зборами співвласників багатоквартирного будинку, не надано; що публічний договір є нікчемним, судова колегія вважає необґрунтованими, виходячи з наступного.

Відповідно до пункту 22 договору про надання житлово-комунальних послуг, цей договір укладений згідно з пунктом 3 статті 205, статей 642, 643 ЦК України та набирає чинності з 01 січня 2007 року строком на 3 роки, якщо про інше не буде заявлено споживачем в письмовій формі, та вважається продовженим на той же самий термін, якщо за місяць до закінчення його строку однією із сторін не буде письмово заявлено про розірвання договору або необхідність його перегляду.

Вказаний договір відповідав формі і змісту (умовам) типового договору про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 липня 2005 року № 560.

Відповідного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 07 квітня 2020 року у справі № 642/1575/19, провадження № 61-16364св19.

Укладення договору на надання житлово-комунальних послуг є обов`язком споживача за умови, якщо запропонований виконавцем послуг договір відповідає типовому договору. Відмова споживача послуг від укладення договору в такому разі суперечить вимогам частині третій статті 6, статей 627, 630 ЦК України та статей 19, 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги». Тобто законодавством передбачений двосторонній обов`язок щодо укладення договору про надання житлово-комунальних послуг, а споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними.

Разом з тим, відсутність договору про надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Аналогічний висновок викладений у постановах Верховного Суду України від 30 жовтня 2013 року в справі № 6-59цс13 і від 20 квітня 2016 року в справі № 6-2951цс15, та у постановах Верховного Суду від 26 вересня 2018 року в справі № 750/12850/16-ц і від 06 листопада 2019 року в справі № 642/2858/16.

З урахуванням публічного договору про надання житлово-комунальних послуг м. Харкова, який опублікований 28 листопада 2006 року в офіційному друкованому засобі масової інформації Харківської міської ради газеті «Слобода» № 95, наявністю пропозиції позивача укласти такий договір та відсутності з боку відповідача відповідних заперечень, між підприємством та ОСОБА_3 ,В склались фактичні договірні відносини з приводу надання житлово-комунальних послуг. Відповідач як власник квартири у будинку, який обслуговує позивач, не звертався до Комунального підприємства «Жилкомсервіс» з відмовою укласти вказаний договір та не довів, що його волевиявлення на укладення публічного договору не було вільним.

За таких умов, його доводи щодо відсутності договірних відносин між ним та відповідачем є безпідставними.

Посилання відповідача щодо того, що він не зареєстрований та не мешкав у квартирі АДРЕСА_1 , не відкривав особового рахунку у Комунальному підприємстві «Жилкомсервіс», не користувався його послугами, судова колегія відхиляє, оскільки відповідач як власник нерухомого майна несе витрати, пов`язані з його утриманням та обслуговуванням. Від надання послуг позивача ОСОБА_1 не відмовлявся та не повідомляв його про невикористання послуг у період відсутності в житловому приміщенні.

Факт того, що особовий рахунок по цій квартирі відкритий на ім`я ОСОБА_2 , не звільняє відповідача як власника квартири від обов`язку сплати спожитих послуг, наданих позивачем.

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 14 лютого 2018 року у справі № 638/11589/15-ц, провадження № 61-2114 св 18.

Твердження ОСОБА_1 щодо того, що розмір заборгованості є необґрунтованим, та позивачем не надано детальний розрахунок, судова колегія відхиляє, оскільки доказів того, що вартість послуг, нарахована позивачем, не відповідає тарифам, встановленим відповідними рішеннями виконавчого комітету Харківської міської ради, матеріали справи не містять. Розмір заборгованості в межах строку позовної давності відповідачем не спростовано.

Посилання ОСОБА_1 щодо того, що позивач належним чином не виконував свої обов`язки з надання послуг; організація прибирання під`їзду та ремонт покрівлі здійснювались мешканцями за власний рахунок, не можуть бути взяті до уваги, адже скарг від відповідача щодо якості наданих послуг не надходило.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 щодо того, що справу розглянуто з порушенням правил підсудності, оскільки він не зареєстрований за адресою, вказаною у позові, судова колегія відхиляє, виходячи з наступного.

Згідно з частиною 1 статті 30 ЦПК України позови, що виникають з приводу нерухомого майна, пред`являються за місцезнаходженням майна або основної його частини.

У справі № 462/7217/18 Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду в постанові від 11 липня 2019 року зазначив, що правила статті 30 ЦПК України про виключну підсудність застосовуються до позовів, що виникають із приводу нерухомого майна (наприклад, звернення стягнення на нерухоме майно, передане в заставу іпотечне майно, передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки, визнання договору іпотеки недійсним тощо).

Як зазначено в правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеній у постанові від 07 липня 2020 року у справі № 910/10647/18, виключна підсудність застосовується до тих позовів, вимоги за якими стосуються нерухомого майна як безпосередньо, так і опосередковано, а спір може стосуватися як правового режиму нерухомого майна, так і інших прав та обов`язків, що пов`язані із нерухомим майном.

Надання житлово-комунальних послуг з утримання майна нерозривно пов`язане з об`єктом нерухомого майна, зокрема квартирою, власником якої є відповідач.

Позов про стягнення заборгованості за надання послуг з утримання нерухомого майна має пред`являтися за місцем знаходження цього майна, за правилами виключної підсудності.

Відповідного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 10 квітня 2019 року у справі № 638/1988/17, провадження № 61-30812св18.

Оскільки спір виник стосовно нерухомого майна, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , що територіально відноситься до Московського району м. Харкова, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про підсудність вказаної справи Московському районному суду м. Харкова.

Крім того, відомостей щодо дійсної адреси реєстрації свого місця проживання ОСОБА_1 не надано ані до суду першої, ані до суду апеляційної інстанції.

Посилання ОСОБА_1 на те, що суд не ухвалив заочне рішення, є безпідставними з урахуванням того, що розгляд справи відбувався у порядку спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання.

Твердження відповідача, що позовна заява підписана неналежною особою, спростовуються матеріалами справи, які містять копію довіреності № 2-213/2019 від 30 вересня 2019 року, якою ОСОБА_4 , що підписала позовну заяву, уповноважено на представництво інтересів позивача (а. с. 7). Оскільки справа є малозначною, то представником позивача може бути не адвокат, а особа на підставі довіреності.

Таким чином, в іншій частині рішення суду є законним та обґрунтованим, постановленим з додержанням вимог матеріального та процесуального права.

Частиною 13 статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи, що позов задоволено частково, на 67,17%, з ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства «Жилкомсервіс» підлягає стягненню судовий збір за подачу позову у розмірі 1411,91 грн (2102,00*67,17%).

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 також задоволено частково, на 32,83% відповідно, з Комунального підприємства «Жилкомсервіс» на його користь підлягає стягненню судовий збір за подачу апеляційної скарги у розмірі 1035,13 грн (2102,00*150% = 3153,00 грн; 3153,00*32,83% = 1035,13).

Шляхом взаємозаліку зазначених сум з ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства «Жилкомсервіс» підлягає стягненню судовий збір у розмірі 376,78 грн (1411,91-1035,13), у зв`язку з чим рішення суду в цій частині також підлягає зміні.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст.374, ст.376, ст. ст. 381 384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 23 червня 2020 року змінити, зменшивши розмір стягнутої з ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства «Жилкомсервіс» заборгованості з 26 587, 01 грн до 18 040,11 грн та розмір судового збору з 2102,00 грн до 376,78 грн.

Поновити дію рішення Московського районного суду м. Харкова від 23 червня 2020 року, зупинену ухвалою Харківського апеляційного суду від 04 листопада 2020 року, у незміненій судом апеляційної інстанції частині.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді А.В. Котелевець

В.Б. Яцина

Повний текст постанови складено 15 січня 2021 року.