Провадження № 2/643/1174/21
18.01.2021 м. Харків
Московський районний суд м. Харкова у складі:
головуючого судді: Новіченко Н.В.,
за участю секретаря судового засідання: Бабельник І. В.,
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження матеріали справи
за позовом ОСОБА_1
до ОСОБА_2
про стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини, яка продовжує
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:
ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулась до Московського районного суду м. Харкова з позовом до ОСОБА_2 (далі - відповідач) про стягнення аліментів на її утримання в розмірі 1/3 частини від його заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дати пред`явлення позову до припинення нею навчання, але не довше ніж до досягнення 23 років.
Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги позивач вказує на те, що вона народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 , її батьками є ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , які мешкають окремо один від одного. Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 09.12.2015 з відповідача на її утримання стягувались аліменти у розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку, але не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісяця, починаючи з 28.10.2015 року до її повноліття. ІНФОРМАЦІЯ_1 їй виповнилося 18 років у зв`язку із чим припинилися виплати за виконавчим листом. З 25.09.2019 року по теперішній час позивач навчається на денній формі в Державному навчальному закладі «Регіональний центр професійної освіти інноваційних технологій будівництва та промисловості». У зв`язку з продовженням навчання вона несе витрати на проїзд, харчування, приладдя для навчання, одежу тощо, а тому - потребує матеріальної допомоги від батьків. Її батько, ОСОБА_2 самоусунувся від виконання своїх обов`язків по її утриманню, ніякої матеріальної допомоги не надає. Він є працездатною особою, отримує регулярний дохід, який дозволяє брати участь в утриманні повнолітньої дитини, інших утриманців не має, а тому має можливість її утримувати у зв`язку із навчанням. Її мати, ОСОБА_3 не має можливості самостійно нести всі витрати на її утримання, тому що є непрацездатною особою, має інвалідність І групи.
У судове засідання позивач ОСОБА_1 не з`явилася, проте подала заяву, відповідно до змісту якої вона просить суд розглядати справу у її відсутність, зазначила, що позовні вимоги підтримує у повному обсязі, проти заочного рішення не заперечує.
Відповідач у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, правом на подання відзиву на позов в порядку статті 191 Цивільного процесуального кодексу України не скористався.
Статтею 223 Цивільного процесуального кодексу України визначені наслідки неявки учасника справі у судове засідання.
Зокрема, згідно з частиною 3 статті 223 Цивільного процесуального кодексу України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки; повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника), крім відповідача, незалежно від причин неявки; неявки представника в судове засідання, якщо в судове засідання з`явилася особа, яку він представляє, або інший її представник; неявки в судове засідання учасника справи, якщо з`явився його представник, крім випадків, коли суд визнав явку учасника справи обов`язковою.
Відповідно до частини 2 статті 191 Цивільного процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.
При цьому, відповідно до частини 4 статті 12 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Водночас, оскільки суд надавав можливість учасникам справи реалізувати свої процесуальні права на представництво інтересів у суді та подання доказів в обґрунтування своїх вимог та заперечень, суд не знаходить підстав для повторного відкладення розгляду справи.
Відповідно до ч. 4 ст. 223 Цивільного процесуального кодексу України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення), якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Враховуючи, що у справі маються достатні дані про права і взаємовідносини сторін, відповідач належним чином повідомлений про час і місце судового розгляду справи, суд розглядає справу за відсутності відповідача та, зі згоди позивача, ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 280 Цивільного процесуального кодексу України.
При цьому, судом враховано, що в силу вимог частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.
Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі «Смірнова проти України»).
Відповідно до Листа Верховного Суду України головам апеляційних судів України № 1-5/45 від 25 січня 2006 року у цивільних, адміністративних і господарських справах перебіг провадження для цілей статті 6 Конвенції розпочинається з моменту подання позову і закінчується винесенням остаточного рішення у справі.
Критерії оцінювання «розумності» строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає у випадку нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при передачі або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів до дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторне направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд.
Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а збільшення кількості звернень до Європейського суду з прав людини не лише погіршує імідж нашої держави на міжнародному рівні, але й призводить до значних втрат державного бюджету.
Відповідно до ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України за відсутності всіх осіб, які беруть участь у справі, суд проводить розгляд цивільної справи без фіксування технічними засобами, за наявними у справі матеріалами.
У разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення (частина 4 статті 268 Цивільного процесуального кодексу України.
Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд, -
Відповідно до свідоцтва про народження, серії НОМЕР_1 , виданого Фрунзенським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Харківського міського управління юстиції, ОСОБА_2 є батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 09.12.2015 року у справі № 643/9077/15-ц (http://reestr.court.gov.ua/Review/54253420) позов ОСОБА_3. задоволено, стягнуто на її користь аліменти на утримання ОСОБА_1 .

16.02.2016 року видано виконавчий лист, за яким з відповідача було стягнуто аліменти на утримання ОСОБА_1 у розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку, але не менше ніж 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісяця, починаючи з 28.10.2015р. до часу повноліття дитини.

Оскільки ОСОБА_1 досягла повноліття, стягнення аліментів на її утримання було припинено.

Згідно з довідкою від 21.08.2020 року № 303, виданої Державним навчальним закладом «Регіональний центр професійної освіти інноваційних технологій будівництва та промисловості», ОСОБА_1 , дійсно навчається в Державному навчальному закладі «Регіональний центр професійної освіти інноваційних технологій будівництва та промисловості», з 25.09.2019 року, наказ про зарахування 194-у від 25.09.2019, та на теперішний час навчається на третьому курсі, форма навчання - денна, термін закінчення навчання - 30.06.2021 року.

Мати позивача, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , має пенсійне посвідчення№ НОМЕР_2 , вид пенсії - по інвалідності, загальне захворювання, термін дії до 31.08.2021 року.

Згідно з Виписки із історії хвороби № 3317 ОСОБА_3 перебувала на лікуванні у відділені нефрології і перитонеального діалізу з 18.04.2017 року по 28.04.2017 року, діагноз: хронічна хвороба нирок Vст., пролонгована перитонеальним діалізом, хронічний пієлонефрит в поєднанні з хронічним гломерулонефритом, ст. загострення. Симптоматична артеріальна гіпертонія, хронічна гіпохромна анемія. 20.04.2017 року -операція: лапаротомія, імплантація катетера Тенкхоффа у черевну порожнину.

Згідно з доводами позивача, не спростованими відповідачем, останній необхідної матеріальної допомоги на навчання не надає.

У зв`язку з цим, позивач звернулась до суду з даним позовом про стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини, яка продовжує навчання, посилаючись на приписи ст. ст. 182, 199, 200 Сімейного кодексу України.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 51 Конституції України обов`язок батьків щодо утримання своїх дітей є одним з головних конституційних обов`язків.

Згідно ст. 27 Конвенції про права дитини, яка набула чинності в Україні з 27 вересня 1991 року дитина має право на фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток.

Згідно ст. 28 Конвенції про права дитини, яка набула чинності в Україні з 27 вересня 1991 року дитина має право на освіту.

Згідно ст.180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно вимог ч. 3 ст. 181 Сімейного кодексу України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

Право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання.

Згідно з частиною другою статті 27 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Статтею 199 Сімейного кодексу України передбачено обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання. Якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу; право на утримання припиняється у разі припинення навчання; право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання.

Стягнення аліментів на утримання дитини, яка продовжує навчання є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності, оскільки на період навчання вона не має самостійного заробітку та потребує матеріальної допомоги з боку батьків, які зобов`язані утримувати своїх повнолітніх дітей, що продовжують навчатися, до досягнення ними двадцяти трьох років.

На відміну від правовідносин щодо участі батьків у додаткових витратах на дитину до досягнення нею повноліття (стаття 185 Сімейного кодексу України), правовідносини щодо обов`язку батьків утримувати повнолітніх дочку, сина на період навчання регулюються главою 16 Сімейного кодексу України, яка передбачає, зокрема обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, у спосіб сплати аліментів (статті 199, 200, 201 цього Кодексу). При визначенні розміру аліментів необхідно враховувати вартість навчання, підручників, проїзду до навчального закладу, проживання за місцем його знаходження. Норми цієї глави не встановлюють самостійного, окремого від аліментних зобов`язань, обов`язку батьків брати участь у додаткових витратах на дочку, сина, що викликані особливими обставинами.

Таким чином, обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: 1) досягнення дочкою, сином віку, що перевищує 18, але є меншим 23 років; 2) продовження ними навчання; 3) існування потреби у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; 4) наявність у батьків можливості надавати таку допомогу (батьки самі мають бути працездатними та мати такий заробіток, який дозволив би їм утримувати себе та своїх повнолітніх дітей).

Положеннями статті 200 Сімейного кодексу України унормовано, що суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу. При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином.

Згідно з приписами статті 182 Сімейного кодексу України при визначенні розміру аліментів суд враховує:

1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини;

2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів;

3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина;

3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав;

3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів;

4) інші обставини, що мають істотне значення.

При встановленні потреби в утриманні повнолітньої дитини суд повинен враховувати всі джерела, що утворюють її дохід, обов`язок обох батьків з надання відповідної матеріальної допомоги та спроможність останніх її надавати.

Частинами першою - третьою статті 181 Сімейного кодексу України передбачено, що способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними; за домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі; за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

Положеннями статей 180, 183, 185, 193, 198, 199 Сімейного кодексу України визначаються декілька видів виконання цього обов`язку, зокрема утримання неповнолітньої дитини, що стягується у частках або твердій грошовій сумі (статті 180, 183); участь батьків у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом, тощо) (стаття 185); утримання дитини, яка перебуває в закладі охорони здоров`я, навчальному або іншому закладі, у разі якщо батьки не беруть участі в утриманні дитини, влаштованої до державного або комунального або іншого закладу, аліменти можуть бути стягнуті з них на загальних підставах (стаття 193); батьки зобов`язані утримувати своїх повнолітніх непрацездатних дочку, сина, які потребують матеріальної допомоги, а також якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і потребують матеріальної допомоги до досягнення ними двадцяти трьох років, за умови якщо батьки можуть надавати таку допомогу (стаття 198).

Потреба в матеріальній допомозі пов`язана із витратами на проїзд, харчування, приладдя для навчання, одежу тощо.

Судом встановлено, що позивач навчається у Державному навчальному закладі «Регіональний центр професійної освіти інноваційних технологій будівництва та промисловості» на денній формі навчання, самостійного заробітку не має. При цьому батько матеріальної допомоги добровільно не надає, а мати є інвалідом та не має можливості самостійно нести витрати на утримання доньки.

З наведеного вбачається існування потреби позивача у матеріальній допомозі від відповідача.

Позивачем повідомлено, що відповідач є здоровою, працездатною особою, працює, на утриманні інших осіб немає. Зворотного матеріали справи не містять.

Доказів того, що відповідач є непрацездатним, або що йому заборонено працювати, останній суду не представив, оскільки відзиву на позов із викладенням своїх заперечень щодо вказаної обставини позивачем до суду не подав, відтак, суд вважає, що він як батько не позбавлений можливості матеріально забезпечувати повнолітню дочку, яка продовжує навчання, тобто може надавати допомогу на її утримання.

Крім того, доказів того, що відповідач приймає участь в утриманні повнолітньої доньки, яка продовжує навчання, відповідачем суду не представлено.

Доказів на підтвердження існування обставини, які б свідчили про неможливість відповідача сплачувати аліменти на період навчання ОСОБА_1 , матеріали справи не містять.

Отже, враховуючи ті обставини, що ОСОБА_1 досягла 18 років, на даний час є студенткою денної форми навчання, самостійного заробітку не має, її мати є інвалідом, та не має можливості самостійно нести витрати на утримання доньки, а відповідач знаходиться у працездатному віці і має змогу утримувати свою повнолітню доньку до закінчення нею навчання, оскільки вона потребує матеріальної допомоги.

При цьому, суд зазначає, що відповідно до вимог частини 3 статті 12, частини 1 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Згідно з частиною 2 статті 12 Цивільного процесуального кодексу України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Вказані положення означають, що закон встановлює рівні можливості сторін і гарантує їм право на захист своїх інтересів. Принцип рівності учасників судового процесу перед законом і судом є важливим засобом захисту їх прав і законних інтересів, що унеможливлює будь-який тиск однієї сторони на іншу, ущемлення будь-чиїх процесуальних прав. Це дає змогу сторонам вчиняти передбачені законодавством процесуальні дії, реалізовувати надані їм законом права і виконувати покладені на них обов`язки.

У відповідності до частини 1 статті 12 Цивільного процесуального кодексу України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін..

Принцип змагальності тісно пов`язаний з процесуальною рівністю сторін і забезпечує повноту фактичного й доказового матеріалу, наявність якого є важливою умовою з`ясування обставин справи. Відповідно до вказаного принципу, особи, зацікавлені в результаті справи, вправі відстоювати свою правоту у спорі шляхом подання доказів; участі в дослідженні доказів, наданих іншими особами шляхом висловлення своєї думки з усіх питань, що підлягають розгляду у судовому засіданні. Змагальність є різновидом активності зацікавленої особи (сторони). Особи, які беруть участь у справі, вправі вільно розпоряджатися своїми матеріальними і процесуальними правами й активно впливати на процес з метою захисту прав і охоронюваних законом інтересів.

Положеннями частин 1 та 3 статті 83 Цивільного процесуального кодексу України унормовано, що сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.

Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу (частина 4 статті 83 Цивільного процесуального кодексу України).

Разом з цим відповідач не скористався правом на подання відзиву на позов впродовж встановленого строку. При цьому, в матеріалах справи відсутні докази в підтвердження того, що відповідач був позбавлений можливості у порядку частини 4 статті 83 Цивільного процесуального кодексу України письмово та завчасно повідомити суд про неможливість подання у встановлений законом строк доказів та об`єктивних причини, з яких такі докази не могли бути подані у зазначений в ухвалі про відкриття провадження у справі строк.

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом (частина 7 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України.

При цьому, за приписами частини 4 статті 12 Цивільного процесуального кодексу України Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Законом не встановлено межі визначення судом розміру аліментів на повнолітню дочку, сина. Суд визначає розмір аліментів в кожному конкретному випадку, виходячи з фактичних обставин справи.

З врахуванням наведеного, з огляду на те, що відповідачем не надано доказів на підтвердження неможливості сплачувати аліменти, враховуючи обов`язок батьків утримувати своїх повнолітніх дітей на період навчання, а також керуючись принципом розумності та справедливості, розмір аліментів на утримання повнолітньої доньки, яка продовжує навчання, визначається судом у розмірі 1/3 частини від усіх видів заробітку (доходу), що буде стягуватися з відповідача до закінчення ОСОБА_1 навчання, але не більше як до досягнення ОСОБА_1 двадцяти трьох річного віку.

Разом з тим, суд вважає безпідставним вимоги позивача в частині того, що визначений розмір аліментів, що підлягає до стягнення має бути не менший, ніж 50% прожиткового мінімуму для працездатних осіб, оскільки обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина регулюється главою 16 СК України, і за правилами ст. 201 СК України, до відносин між батьками і дочкою, сином щодо надання їм утримання застосовуються норми статей 187, 189-192 і 194-197 цього Кодексу.

Так, зі змісту частини 1 статті 200 СК України вбачається, що судом, при визначені розміру аліментів на повнолітніх дочку, сина повинні враховуватися обставини, зазначені у статті 182 цього Кодексу.

Однак, при цьому мінімальний гарантований розмір аліментів на дитину, для визначення розміру аліментів на утримання повнолітніх дочки, сина не застосовується, оскільки законодавством обмежений мінімальний розмір аліментів тільки для визначення розміру аліментів на дитину, а на повнолітніх дочку, сина мінімальний розмір аліментів законом не передбачений.

За таких обставин, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з урахуванням наведеного.

Згідно з ч. 1 ст. 191 Сімейного кодексу України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову.

У відповідності до п. 1 ч. 1 ст. 430 Цивільного процесуального кодексу України, суд вважає необхідним допустити негайне виконання рішення у частині стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, оскільки позивач при подачі позову звільнений від сплати судового збору відповідно до Закону України «Про судовий збір», з відповідача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 840, 80 грн.

Керуючись ст. ст. 76-81, 141, 264, 265, 430 ЦПК України, ст. ст. 182, 191, 199-201 СК України, суд,-

ВИРІШИВ:

1. Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини, яка продовжує навчання задовольнити частково.

2. Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на її утримання в розмірі 1/3 частини від його заробітку (доходу), щомісячно, починаючи з 03.09.2020 року і до закінчення ОСОБА_5 навчання, але не більше ніж до досягнення 23 років.

3. Допустити негайне виконання рішення в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліментів на її утримання в розмірі 1/3 частини від його заробітку (доходу) в межах суми платежу за один місяць.

4. Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовій збір у розмірі 840 (вісімсот сорок) грн. 80 коп.

5. В іншій частині позову відмовити.

6. Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

7. Рішення може бути оскаржено позивачем в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги через Московський районний суд м. Харкова протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 Цивільного процесуального кодексу України.

8. Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених Цивільним процесуальним кодексом України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

9. Позивач: ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , ідентифікаційний номер НОМЕР_3 ; АДРЕСА_1 ).

10. Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 ; ідентифікаційний номер НОМЕР_4 ; АДРЕСА_1 ).

Повне рішення складено 18.01.2021 року.

Суддя Н.В. Новіченко