КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 листопада 2021 року місто Київ

єдиний унікальний номер справи: 361/3885/19

номер провадження: 22-ц/824/7366/2021

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Верланова С.М. (суддя - доповідач),

суддів: Мережко М.В., Савченка С.І.,

за участю секретаря - Орел П.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 09 лютого 2021 року у складі судді Радзівіл А.Г., у справі за позовом ОСОБА_1 до комунального підприємства «Броварської міської ради Київської області «Броварське бюро технічної інвентаризації», третя особа: ОСОБА_2 , про визнання незаконними внесених змін,

В С Т А Н О В И В:

У травні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до комунального підприємства «Броварської міської ради Київської області «Броварське бюро технічної інвентаризації» (далі - КП «Броварське «БТІ») визнання незаконними внесених змін.

Позовна заява мотивована тим, що 20 вересня 2003 року відповідач КП «Броварське БТІ» провело первинну технічну інвентаризацію блоку обслуговування з підземною стоянкою, розташованого по АДРЕСА_1 , у зв`язку із закінченням його будівництва перед прийняттям в експлуатацію, замовником якої виступив забудовник - орендне підприємство «Броварипромжитлобуд». Позивачка вказувала, що на підставі матеріалів технічної інвентаризації відповідач склав інвентаризаційну справу, якій присвоїв номер 216ю. Зазначала, що за результатами проведення первинної технічної інвентаризації на підставі обстежень основних конструктивних елементів другого поверху вказаного будинку відповідач, окрім інших, склав поповерховий план другого поверху будинку АДРЕСА_1 , який позначив літерою А-2 та відобразив на плані внутрішні нежитлові та допоміжні приміщеннями, що мали місце в натурі станом на 20 вересня 2003 року, який 09 жовтня 2003 року відповідач підписав та затвердив своєю печаткою.

Вказувала, що поповерховий план другого поверху нежитлового будинку № 9/1 від 09 жовтня 2003 року містить наступні відомості про конструктивні елементи спірного приміщення № НОМЕР_1 , а саме: нежитлове приміщення № 49 відділене від приміщення загального користування № 73 (коридор) суцільною перегородкою, позначеною на плані цифрою 2.40, та не мало до 19 вересня 2017 року в цій перегородці дверного прорізу;

- нежитлове приміщення № 49 мало та має окремий евакуаційний вихід на сходову № 52 та з неї на перший поверх на вулицю;

- нежитлове приміщення №48 має окремий вихід через приміщення загального користування № 73 (коридор) на сходову № 45, та до 19 вересня 2017 року мало евакуаційний вихід на сходову № НОМЕР_2 та з них на перший поверх на вулицю.

Зазначала, що поточні інвентаризації з обстеженнями другого поверху будинку АДРЕСА_1 , які були проведені відповідачем 19 квітня 2005 року, 12 грудня 2006 року, 04 квітня 2007 року, не торкнулися приміщень №48, №49, № 73, а окремо обстежене відповідачем та зображене в плані приміщення № 49 станом на 08 червня 2007 року було без змін, в тому числі, без дверного проходу в стіні позначені на поповерховому плані цифрою 2.40, що підтверджується завіреною 24 січня 2019 року відповідачем копією поповерхового плану від 09 жовтня 2003 року.

Вказувала, що 19 вересня 2017 року на замовлення власника приміщення № 49 ОСОБА_2 та на виконання укладеного з нею замовлення - договору від 13 вересня 2017 року №1190, відповідач виконав поточну інвентаризацію приміщення № 49. При цьому, відповідач без згоди інших співвласників приміщень другого поверху провів обстеження та технічну інвентаризацію їх приміщень №73, №48, №47, №46, №45, №71. Тому позивач вважала, що у такий спосіб відповідач порушив її права та права, як співвласника приміщень, передбачені ст.369 ЦК України, пунктом 1.7 абз.6 п.1.2. Розділу 1, абзацом 4 пункту 3.1 Розділу 3 Інструкції (в редакції від 29 січня 2013 року).

Зазначала, що внаслідок проведеної поточної технічної інвентаризації відповідач вніс незаконні зміни в поповерховий план другого поверху будинку № 9/1 від 09 жовтня 2003 року в зображені на плані приміщення №73 (коридор) та приміщення №45 (сходова), що не відповідають дійсним конструктивним елементам в натурі другого поверху цього будинку, не відповідають правилам здійснення інвентаризації щодо виявлених об`єктів самочинного будівництва.

Вказувала, що в натурі на другому поверсі будинку АДРЕСА_1 приміщення загального користування № 73 (коридор) розділене навпіл двома самочинно збудованими стінами, між якими утворилося приміщення, яке відповідач на поповерховому плані в приміщенні № 73 не відобразив. Це самочинно збудоване приміщення перекрило шляхи евакуації з приміщення № 73 (коридор) на сходову № 45 та сходову № 71, а сходова № 45 стала відрізаною від іншої частини приміщення № 73, через яке евакуація людей з інших приміщень, у разі пожежі, стала неможливою. Тобто, відповідно до внесених відповідачем 19 вересня 2017 року змін, самочинно збудоване приміщення в коридорі №73 на поповерховому плані другого поверху будинку АДРЕСА_1 не зображено та замість нього зображена неіснуюча конфігурація стіни, що частково перекриває шлях евакуації з приміщення № 73 на сходову № 71, та зображений неіснуючий вузький прохід для евакуації на сходову № 71. Крім цього, у вказаному поповерховому плані другого поверху відповідач відобразив неіснуючий до 19 вересня 2017 року дверний проріз в стіні, позначеній на плані цифрою 2.40, що відділяє приміщення № 49 та нове приміщення № 128 від приміщення № 73 (коридор). Вказувала, що дверний проріз в стіні, позначеній на плані цифрою 2.40 за результатами первинної інвентаризації, проведеної 09 жовтня 2003 року, був відсутній, що підтверджується поповерховим планом другого поверху будинку АДРЕСА_1 , виконаний відповідачем 20 вересня 2003 року, який затверджений ним 19 жовтня 2003 року.

З урахуванням наведеного, ОСОБА_1 просила:

визнати незаконними зміни, внесені КП «Броварське «БТІ»19 вересня 2017 року в поповерховий план другого поверху будинку по АДРЕСА_1 , а саме: зображення дверного прорізу на плані з приміщення №128 в приміщення № 73 (коридор), та зображення перегородки, що утворила приміщення № АДРЕСА_6, на шляху до сходової № 45, не зображення та не зазначення номеру приміщення, утвореного після зображення перегородки, що утворила приміщення № АДРЕСА_6 на шляху евакуації з частини приміщення № 73 до сходової № 71;

визнати самочинним будівництвом збудовані дверний проріз з навішеним дверним полотном з приміщення №128 в приміщення №73 (коридор) та приміщення, збудоване на шляху евакуації в приміщення №73 в напрямку сходової №45 та сходової №71.

Ухвалою Броварського міськрайонного суду Київської області від 23 липня 2019 року прийнято відмову ОСОБА_1 в частині позовних вимог про визнання самочинним будівництвом збудовані дверний проріз з навішеним дверним полотном з приміщення №128 в приміщення №73 (коридор) та приміщення, збудоване на шляху евакуації в приміщення №73 в напрямку сходової №45 та сходової №71. Провадження у справі в цій частині закрито (а.с.81-82, т.1)

Ухвалою Броварського міськрайонного суду Київської областівід 23 липня 2019 року за клопотанням ОСОБА_2 , останню залучено до участі у справі як третю особу без самостійних повних вимог (а.с.83-85, т.1).

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської областівід 09 лютого 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин справи, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги.

Апеляційна скарга мотивована тим, що відмовляючи у задоволені позову, суд першої інстанції відійшов від предмету позову та фактично в основу рішення поклав висновки за іншим предметом позову, який розглянутий Броварським міськрайонним судом Київської області від 17 вересня 2018 року у справі № 361/6073/17 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у загальному користуванні майном та зобов`язання вчинити певні дії. Вказує, що зазначене рішення суду у справі № 361/6073/17 немає преюдиційного значення при розгляду даної справи, інших письмових доказів, що спростовують позовні вимоги ОСОБА_1 відповідачем та третьою особою: ОСОБА_2 , суду не надано.

Вказує, що висновок суду першої інстанції про те, що відповідач не порушив вимоги постанови Кабінету Міністрів України № 406 від 07 червня 2017 року, якою затверджено перелік будівельних робіт, які не потребують документів, що дають право на їх виконання та після закінчення яких об`єкт не підлягає прийняттю в експлуатацію, суперечить вказаній постанові Кабінету Міністрів України. Стверджує, що оскаржуваним рішенням суд безпідставно встановив абсолютне речове право третьої особи: ОСОБА_2 на вказану вище перегородку, позначену на поповерховому плані цифрою 2.40 та коридор №73.

Зазначає, що висновок суду про те, що план розміщення приміщення, власником якого є ОСОБА_2 , та яким ніби передбачено вихід із другого поверху на сходовий майданчик (приміщення №45) та назовні, є необґрунтованим, так як побудований на удаваних обставинах, а не на письмових доказах, наданих позивачкою. Вказує, що судом першої інстанції не встановлено з якого саме коридору загального користування слідує вихід на сходову клітину до першого поверху № 45, де облаштовано нежитлове приміщення № АДРЕСА_6.

Вказує, що суд першої інстанції належним чином не оцінив надані нею письмові докази, зокрема, поповерховий план другого поверху будинку по АДРЕСА_1 , а також суд не здійснив оцінки показів свідка ОСОБА_4 .

Третя особа: ОСОБА_2 подала відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначає, що викладені в апеляційній скарзі обставини не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції. Вважає, що метою подання даного позову та апеляційної скарги є намагання ОСОБА_1 ухилитися від виконання рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 17 вересня 2018 року у справі № 361/6073/17 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у загальному користуванні майном та зобов`язання вчинити пені дії. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Відповідач КП «Броварське «БТІ» не скористалось своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направило.

Згідно з ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до положень ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, враховуючи доводи, викладені у відзиві на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції зазначеним вимогам закону не відповідає.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив із їх необґрунтованості та недоведеності, оскільки оскаржувані зміни, внесені КП «Броварське БТІ» 19 вересня 2017 року ніяким чином не порушують та не впливають на право позивачки щодо володіння належними їй приміщеннями.

Однак з такими висновками суду першої інстанції погодитись не можна з таких підстав.

У ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97?ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно з ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною 2 ст.16 ЦК України передбачено, що одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів судом може бути визнання права, в тому числі права власності на майно. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до ст.382 ЦК України власникам квартири у дво- або багатоквартирному житловому будинку належать на праві спільної сумісної власності приміщення загального користування, опорні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання за межами або всередині квартири, яке обслуговує більше однієї квартири, а також споруди, будівлі, які призначені для забезпечення потреб усіх власників квартир, а також власників нежитлових приміщень, які розташовані у житловому будинку.

З указаної вище статті вбачається, що власники квартир у багатоквартирному будинку є співвласниками спільного майна в будинку вже згаданих приміщень загального користування, опорних конструкцій та обладнання і, відповідно, співвласниками самого будинку.

Згідно із ст.355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Умовами ст.369 ЦК України передбачено, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Рішенням Конституційного Суду України від 02 березня 2004 року допоміжні приміщення (підвали, сараї, кладовки, горища, колясочні та інше) передаються безоплатно у спільну власність громадян одночасно з приватизацією ними квартир (кімнат у квартирах) багатоквартирних будинків. Підтвердження права власності на допоміжні приміщення не потребує здійснення додаткових дій, зокрема створення об`єднання співвласників багатоквартирного будинку, вступу до нього.

Власник (власники) неприватизованих квартир багатоквартирного будинку є співвласником (співвласниками) допоміжних приміщень нарівні з власниками приватизованих квартир.

Питання щодо згоди співвласників допоміжних приміщень на надбудову поверхів, улаштування мансард у багатоквартирних будинках, на вчинення інших дій стосовно допоміжних приміщень (оренда тощо) вирішується відповідно до законів України, які визначають правовий режим власності.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

У ч.2 ст.78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з ч.1 ст.80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 17 вересня 2018 року у справі № 361/6073/17, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 05 лютого 2019 року, задоволено позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа: ОСОБА_4 , про усунення перешкод у загальному користуванні майном та зобов`язання вчинити певні дії.

Визнано незаконним установлення перегородок в коридорі загального користування (приміщення № 43), які перекривають прохід до дверей та сходів на другий поверх будинку по АДРЕСА_1 .

Зобов`язано ОСОБА_3 (власника приміщення АДРЕСА_2 ) демонтувати перегородки, які перекривають прохід до дверей та сходів на другий поверх будинку на сходову (приміщення № НОМЕР_3 , АДРЕСА_6) із приміщення №№49, 128, 129, 130 та не чинити перешкод у користуванні належним ОСОБА_2 на праві власності нежитловими приміщеннями № №49, 128, 129, 130 та площадкою до сходів загального користування (приміщення № НОМЕР_3 , АДРЕСА_6) на другому поверсі будинку АДРЕСА_3 (146-151, т.1).

При цьому, судами встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно, яке видане на підставі рішення виконкому Броварської міської ради 28 жовтня 2003 року № 544 ОСОБА_2 є власником 74/100 частин приміщення №25, приміщення №36, 65/100 частин приміщення АДРЕСА_4 . Право власності ОСОБА_2 підтверджується свідоцтвом про право власності б/н від 16 грудня 2003 року, виданого виконкомом Броварської міської ради Київської області та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно Броварського бюро технічної інвентаризації №2300701 від 16 грудня 2003 року. Планом розміщення приміщення № 49, власником якого є ОСОБА_2 передбачено вихід із другого поверху на сходовий майданчик (приміщення 45) та назовні. Відповідно до листа Броварського районного управління ГУ ДСНС України у Київській області №843 від 15 грудня 2016 року, вищевказаний запасний (евакуаційний) вихід повинен використовуватись за призначенням і не може бути закритий, заставлений, перегороджений, перекритий. З поверхневого плану громадського будинку, розташованого по АДРЕСА_1 вбачається, що нежитлове приміщення АДРЕСА_5 , власником якого є ОСОБА_2 поділено на декілька нежитлових приміщень: АДРЕСА_5 , №128, №129, №130. В коридорі загального користування, з якого слідує вихід на сходову клітину до першого поверху №45, облаштовано нежитлове приміщення №131. Згідно листа КП «Броварське БТІ» №19 від 02 жовтня 2017 року при проведенні технічної інвентаризації 19 вересня 2017 року нежитлової будівлі по АДРЕСА_1 встановлено, що приміщення АДРЕСА_6 з`явилося шляхом встановлення перегородки в коридорі загального користування (приміщення 73), що створило неможливість виходу на сходову (приміщення 45) із приміщення № 49. Встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , який є орендарем з дозволу відповідача, самочинно перекрив спірний вихід, встановивши замки, які відмикаються ключем із ззовні, чим перешкоджає виходу з приміщення №49. Також ОСОБА_3 улаштувала на шляхах до цього виходу самовільні перепланування та встановив додаткові двері до сходового майданчику, розташувавши у тамбурі запасного виходу власний інвентар та меблі, тощо. Також судами встановлено, що із наявних в матеріалах справи поверхового плану другого поверху будинку АДРЕСА_1 вбачається, що станом на 2003 рік із зазначеного приміщення передбачений був вихід в коридор №73, площею 85 кв.м, та вихід на сходи в приміщення №45 та сходи приміщення №71. Вказаний вихід був передбачений через сусіднє нежитлове приміщення №48, площею 49 кв.м, власником якого є відповідачка ОСОБА_3 . Вказаний факт сторонами не заперечувався та підтверджується повідомленням директора КП «Броварське БТІ» Пащенко О.Л. у лист від 11 вересня 2018 року № 189. 19 вересня 2017 року КП «Броварське БТІ» було проведено інвентаризацію зазначеного нежитлового приміщення та виготовлено технічний паспорт з визначенням розташування приміщень та виходів із них. Згідно внесених змін 19 вересня 2017 року працівниками БТІ зазначено, що вихід із приміщення №128 (коридор), власником якого є позивачка ОСОБА_2 , передбачений вихід до приміщень загального користування приміщення № 45 (сходова) та приміщення №131 (коридор). Судами встановлено, що ОСОБА_3 облаштовано приміщення №131, площею 9,8 кв.м, шляхом встановлення перегородок в коридорі загального користування №73, що підтверджується також планом БТІ від 19 вересня 2017 року та при цьому заблоковано вихід із приміщення № НОМЕР_4 , що належить ОСОБА_2 в приміщення №45 (сходова), що є приміщенням загального користування. Даний факт підтверджується повідомленням директора КП «Броварське БТІ» Пащенко О.Л. лист від 11 вересня 2018 року №189. Установлено, що ОСОБА_3 і ОСОБА_4 не заперечували факт перепланування та перебудову місць загального користування та блокування виходу позивачу із належного їй приміщення в приміщення №45.

Відповідно до ч.4 ст.81 ЦПК України обставини, якою передбачено, що встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні чи вироку і немає необхідності встановити їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.

Частиною 1 ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав та свобод людини та практику суду як джерело права. У преамбулі та статті 6 параграфу 1 Конвенції, рішенні Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі за заявою № 48553/99 «Совтрансавто-Холдінг» проти України», а також рішенні Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою № 28342/95 «Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Аналогічні висновки містяться у постанові Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі №306/192/14-ц.

У відповідності до вимог ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Враховуючи, що рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 17 вересня 2018 року у справі № 361/6073/17, набрало законної сили та є чинним, то встановлені цим рішенням суду обставини, є преюдиційно встановленими та не можуть бути поставлені під сумнів.

З витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 08 листопада 2018 року вбачається, що 08 листопада 2018 року приватним нотаріусом Бурлакою Л.К. зареєстровано право власності за ОСОБА_1 на нежитлові приміщення, площею 53,4 кв.м, а саме, №№ 46,47,48 за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.19, т.1).

Згідно листа КП «Броварське БТІ» від 11 вересня 2018 року за № 189 первинна технічна інвентаризація будівлі за адресою: АДРЕСА_1 була здійснена у вересні 2003 року по замовленню ОП «Броварипромжитлобуд» у зв`язку із закінченням будівництва. При проведенні первинної технічної інвентаризації зафіксований дверний проріз у стіні між приміщеннями №49 та №48, де передбачався вихід із приміщення №49 на сходову №45 через приміщення №48. Чи передбачалось це проектом невідомо, так як проектна документація у БТІ не надавалась. При поточній технічній інвентаризації у вересні 2017 р. внесені зміни у план другого поверху, а саме: у приміщення №49 встановлені перегородки в результаті чого, з`явились приміщення: №125, 126, 127, 128, 129, 130. Дверний проріз у стіні між приміщеннями №129 і №45 закритий, в результаті чого, вихід із приміщень №49, №130, №129 на сходову №45 здійснюється через коридор №128 та приміщення №131. Також при встановленні перегородок у приміщенні загального користування - коридорі №73, з`явилось приміщення №131 (а.с. 64, т.1).

Відповідно до положень ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Системний аналіз вказаних вище доказів у їх сукупності, з урахуванням змісту заявлених ОСОБА_1 позовних вимог свідчить про те, що звернувшись до суду з даним позовом ОСОБА_1 має на меті захистити своє право, як співвласника приміщень загального користування по АДРЕСА_1 , шляхом визнання незаконними змін, внесених КП «Броварське «БТІ» 19 вересня 2017 року в поповерховий план другого поверху будинку по АДРЕСА_1 , а саме: зображення дверного прорізу на плані з приміщення № 128 в приміщення № 73 (коридор), та зображення перегородки, що утворила приміщення № АДРЕСА_6, на шляху до сходової № 45, не зображення та не зазначення номеру приміщення, утвореного після зображення перегородки, що утворила приміщення № АДРЕСА_6 на шляху евакуації з частини приміщення № 73 до сходової № 71, які були здійснені відповідачем КП «Броварське БТІ» на замовлення та в інтересах третьої особи: ОСОБА_2 , яка є власником 74/100 частин приміщення №25, приміщення №36 та 65/100 частин приміщення АДРЕСА_4 .

Тобто, даний позов ОСОБА_1 безпосередньої стосується прав та обов`язків третьої особи: ОСОБА_2 .

Відповідно до ч.ч.1,3 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Частиною 1 ст.48 ЦПК України визначено, що сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач.

Відповідач - це особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними матеріальними правовідносинами, та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у цивільній справі для відповіді за пред`явленими вимогами.

За результатами розгляду справи суд приймає рішення, в якому, серед іншого, робить висновок про задоволення позову чи відмову в задоволенні позову вирішуючи питання про права та обов`язки сторін (позивача та відповідача).

Згідно ч.ч.1,3,4 ст.51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача.

Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача.

Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд починається спочатку.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц (провадження № 14-511цс18) зроблено правовий висновок, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги (ч.1 та 2 ст.11 ЦПК України 2004 року). Згідно з вимогами до форми та змісту позовної заяви вона повинна, зокрема, містити ім`я (найменування) відповідача, а також зміст позовних вимог (пункти 2 і 3 ч.2 ст.119 ЦПК України 2004 року). Позивачем і відповідачем можуть бути, зокрема, фізичні і юридичні особи (ч.2 ст.30 ЦПК України 2004 року). Тобто визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц). Суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред`явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача (частина перша статті 33 ЦПК України 2004 року).

Аналогічні положення передбачені і у чинному ЦПК України.

Визначення позивачем у позові складу сторін у справі (позивача та відповідача) має відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб, які мають відповідати за позовом. Незалучення до участі у справі особи як співвідповідача за умови наявності обов`язкової процесуальної співучасті є підставою для відмови у задоволенні позову через неналежний суб`єктний склад.

З матеріалів справи вбачається, що 18 липня 2019 року ОСОБА_2 звернулась до суду першої інстанції із заявою, в якій просила залучити її до участі в справі як третьої особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача, з тих підстав, щодо дана справа прямо стосуються прав та обов`язків щодо користування проходом та площадкою до сходів загального користування на другому поверсі будинку по АДРЕСА_1 , а тому рішення суду у даній справі може вплинути на її права, свободи, інтереси або обов`язки (а.с.60-65, т.1).

Ухвалою Броварського міськрайонного суду Київської областівід 23 липня 2019 року за клопотанням ОСОБА_2 , останню залучено до участі у справі як третю особу без самостійних повних вимог (а.с.83-85, т.1).

Як зазначалося вище, заявлені позивачкою вимоги безпосередньо стосуються прав та обов`язків ОСОБА_2 , а тому колегія суддів приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 не можуть бути розглянуті судом і вирішені у спорі позивачки з третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача та яка в такій ситуації має бути залучена співвідповідачем, оскільки лише за наявності належного складу відповідачів у справі суд у змозі вирішувати питання про обґрунтованість позовних вимог та вирішити питання про їх задоволення, без залучення таких належних відповідачів позовні вимоги вирішені бути не можуть.

Такого ж правового висновку щодо можливості вирішення справи по суті позовних вимог лише за наявності належного складу відповідачів дійшов Верховний Суд у постанові від 28 жовтня 2020 року у справі № 761/23904/19 (провадження № 61-9953св20).

Разом з тим, у суду апеляційної інстанції на стадії апеляційного перегляду справи відсутня можливість залучити до участі у справі ОСОБА_2 як співвідповідача, оскільки по суті справа вирішується судом першої інстанції, а на стадії апеляційного провадження здійснюється лише перевірка законності і обґрунтованості ухваленого судом першої інстанції рішення в межах, встановлених ст.367 ЦПК України.

Отже, враховуючи, що у даній справі наявні обставини обов`язкової процесуальної співучасті ОСОБА_2 як співвідповідача, яку не залучено до участі у справі саме як співвідповідача, то колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повинен був відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 через неналежний суб`єктний склад, а не за наслідками розгляду спору по суті (суд відмовив у задоволенні позову за необґрунтованістю та недоведеністю).

Відповідно до ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для зміни оскаржуваного рішення шляхом викладення його мотивувальної частини у редакції цієї постанови.

Тому апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню частково.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Броварського міськрайонного суду Київської областівід 09 лютого 2021 року змінити, виклавши його мотивувальну частину у редакції цієї постанови.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів. У випадку проголошення лише вступної і резолютивної частини, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Головуючий

Судді: