Провадження №: 4-с/755/249/21
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" листопада 2021 р. суддя Дніпровського районного суду м. Києва Виниченко Л.М., вивчивши матеріали скарги ОСОБА_1 на дії начальника Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), заінтересована особа: Публічне акціонерне товариство «ВіЕйБі Банк» про визнання бездіяльності незаконною та зобов`язання вчинити дії,-

У С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 29.10.2021 року звернувся до суду зі скаргою на дії начальника Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), заінтересована особа: Публічне акціонерне товариство «ВіЕйБі Банк» про визнання бездіяльності незаконною та зобов`язання вчинити дії.

Вивчивши матеріали скарги та додані до неї документи встановлено наступне.

За заявленими вимогами скаржник просить визнати незаконною бездіяльність Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), що полягає у не знятті арешту з автомобіля в межах виконавчого провадження № 50864361 та зобов`язати Дніпровський районний відділ державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) зняти арешт з належного йому автомобіля.

У поданій скарзі заявник вказує, що 09.09.2021 року з метою реалізації своїх прав, як власника майна, мав намір здійснити перереєстрацію транспортного засобу «Ауді А6» д.н.з. НОМЕР_1 та звернувся до сервісного центру МВС де йому було повідомлено про діючі арешти які було накладено Дніпровським РВДВС. З метою з`ясування обставин щодо діючих арештів на транспортному засобі, 09.09.2021 року він звернувся до Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) із інформаційним запитом.

Заявник вказує, що 26.10.2021 року від Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) надійшла відповідь № 80951 з повідомленням про те, що на виконанні у відділі перебували виконавчі провадження № 50864361 з примусового виконання судового наказу № 2-н-299/1 від 15.09.2011 року виданого Дніпровським районним судом м. Києва, який постановою державного виконавця від 27.05.2016 року був повернутий стягувачу, та про виконавче провадження № 47663478 з примусового виконання виконавчого листа № 2-1613/1-10 від 09.09.2010 року виданого Дніпровським районним судом м. Києва, який постановою державного виконавця від 12.08.2016 року повернуто стягувачу.

Вирішуючи питання про можливість прийняття скарги до провадження суду, суд звертає увагу на наступне.

Скарга датована 28.10.2021 року та подана заявником до суду засобами поштового зв`язку 29.10.2021 року, що підтверджується накладними Укрпошти, поштовим конвертом та витягом відстеження поштового відправлення за номером «620».

При цьому, з доданих до скарги документів убачається, що листом від 06.10.2021 року № 45308/2-21 Управлінням забезпечення примусового виконання рішень у м. Києві та Київській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) на звернення заявника від 09.09.2021 року було повідомлено про існування виконавчих проваджень № 50864361 та № 47663478 про стягнення з нього заборгованості та повідомлено про накладені арешти на його майно в межах вказаних виконавчих проваджень.

Крім цього, заявником 27.09.2021 року до Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) було направлено заяву про зняття арешту з майна та інформаційних запит щодо надання інформації по виконавчим провадженням № 50864361 та № 47663478, що підтверджується копією опису вкладення та копіями чеків про поштове відправлення на адресу Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) датованими 27.09.2021 року.

Таким чином, на підставі доданих скаржником до скарги документів достеменно встановлено, що станом на 27.09.2021 року скаржник ОСОБА_1 був обізнаний про наявність накладених арештів на належний йому автомобіль «Ауді А6», д.н.з. НОМЕР_1 .

Відповідно до п. «а» ч. 1 ст. 449 ЦПК України, скаргу може бути подано до суду у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права або свободи

У постанові від 18.02.2021 року винесеній у справі № 640/25034/19 Верховний Суд зазначив, що день, коли особа дізналася про порушення свого права, - це встановлений доказами день, коли позивач дізнався про рішення, дію чи бездіяльність, внаслідок якої відбулося порушення їх прав, свобод чи інтересів. Цим днем може бути: день винесення рішення, яке оскаржується, якщо воно приймалося за участю особи; день отримання поштового відправлення, в якому особі надіслано рішення, яке вона оскаржує; день вчинення дії, яка оскаржується, якщо особа була присутня під час вчинення цієї дії; день, коли мало бути прийняте рішення (вчинено дію), якщо таке рішення (дія) не було прийняте (не була вчинена).

Якщо цей день встановити точно не можливо, строк обчислюється з дня, коли особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав (свобод чи інтересів). При цьому «повинна» слід тлумачити як неможливість незнання, припущення про високу вірогідність дізнатися, а не обов`язок особи дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав, якщо: особа знала про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і не було перешкод для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені; рішення скероване на її адресу поштовим повідомленням, яке вона відмовилася отримати або не отримала внаслідок неповідомлення відправника про зміну місця проживання; про порушення її прав знали близькі їй особи.

Доказами того, що особа знала про порушення своїх прав, є її дії, спрямовані на захист порушених прав, зокрема, оскарження рішення (дії чи бездіяльність), письмові звернення з цього приводу, а також докази, які свідчать про те, що були створені умови, за яких особа мала реальну можливість дізнатися про порушення своїх прав.

Положенням ч. 2 ст. 449 ЦПК України визначено, що пропущений з поважних причин строк для подання скарги може бути поновлено судом.

Зі змісту скарги та доданих до неї документів убачається, що питання поновлення строку звернення до суду зі скаргою заявником не ставиться.

У постанові Верховного Суду від 18.11.2020 року у справі № 466/948/19 вказано, що строки на подання скарги є процесуальними, можуть бути поновлені за наявності поважних для цього причин за заявою заявника, яка подається одночасно зі скаргою або викладається у скарзі у вигляді клопотання. При вирішенні питання про поновлення строку на подання скарги на рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби суд має виходити з того, що у відповідному законодавстві не міститься перелік таких поважних причин, їх з`ясовують у кожному конкретному випадку залежно від обставин справи. Якщо скаргу подано з пропуском строку, встановленого законом, та відсутнє клопотання про його поновлення, така скарга суддею одноособово залишається без розгляду при її прийнятті та повертається заявникові. При цьому заявникові може бути роз`яснено право на повторне звернення до суду на загальних підставах. З`ясування обставин дотримання заявником процесуального строку на звернення до суду зі скаргою на дії чи бездіяльність державного виконавця, наявності клопотання про його поновлення зазначеного строку та поважних причин для його поновлення має першочергове значення, оскільки правовим наслідком недотримання встановленого законом строку звернення із скаргою на дії чи бездіяльність державного виконавця, відсутності клопотання про поновлення зазначеного строку та поважності причин для його поновлення, є залишення скарги без розгляду та повернення її заявникові.

Відповідно до положень ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

З цього приводу прецедентними є рішення Європейського суду з прав людини у справах «Осман проти Сполученого королівства» від 28.10.1998 та «Креуз проти Польщі» від 19.06.2001 року. У вказаних рішеннях зазначено, що право на суд не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави.

Поряд, суд вважає за необхідне відзначити, що обмеження строку звернення до суду шляхом встановлення відповідних процесуальних строків, не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя (Рішення Конституційного Суду України № 17-рп/2011 від 13 грудня 2011 року). Такі обмеження направленні на досягнення юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулюють учасників процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків та поважати права та інтереси інших учасників правовідносин.

За змістом ст. 126 ЦПК України, право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 127 ЦПК України, суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Враховуючи вищевикладене та беручи до уваги те, що скаржником пропущений строк звернення до суду із зазначеною скаргою і цей строк звернення до суду зі скаргою в межах виконавчого провадження встановлений законом, а не судом, при цьому питання про поновлення процесуального строку звернення до суду зі скаргою заявником не ставиться, тому суд позбавлений можливості вирішити питання щодо поновлення відповідного строку звернення до суду за відсутності відповідної заяви скаржника із зазначенням поважності причин пропуску процесуального строку з наданням доказів щодо цього, тому скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без розгляду та поверненню заявнику

Керуючись ст. ст. 126, 127, 447-449 ЦПК України,-

п о с т а н о в и в:

Скаргу ОСОБА_1 на дії начальника Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), заінтересована особа: Публічне акціонерне товариство «ВіЕйБі Банк» про визнання бездіяльності незаконною та зобов`язання вчинити дії залишити без розгляду.

Роз`яснити заявнику, що залишення заяви без розгляду не позбавляє права повторного звернення до суду в порядку встановленому законом.

Ухвала може бути оскаржена до Київського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня з дня її проголошення.

Учасник справи, якому повна ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя