Справа № 485/1101/21
Провадження №2/485/384/21
Рішення

іменем України

15 листопада 2021 року м.Снігурівка

Снігурівський районний суд Миколаївської області у складі:

головуючого - судді Соловйова О.В,

секретар судового засідання Забаровська С.А.,

за участю відповідача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Снігурівка в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , яка діє у власних інтересах та інтересах малолітніх дітей ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа: Орган опіки та піклування Снігурівської міської ради, про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням,

встановив:

У серпні 2021 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом про визнання ОСОБА_1 , та малолітніх дітей ОСОБА_3 , ОСОБА_4 такими, що втратили право користування належним йому на праві власності будинком АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що житловий будинок за вище вказаною адресою належить йому на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 17 вересня 2020 року. Відповідач ОСОБА_1 є його колишньою дружиною, шлюб між ними розірвано 06 вересня 2019 року. Малолітні ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є їх спільними дітьми. Однак ще з 03 березня 2019 року відповідачі за місцем реєстрації не проживають, а постійно проживають у матері колишньої дружини за адресою АДРЕСА_2 . Жодної участі по утриманню належного стану будинку та сплати комунальних платежів за місцем реєстрації відповідачі не приймають. Реєстрація відповідачів перешкоджає йому вільно користуватися та розпоряджатися своєю власністю, зокрема шляхом продажу. На його неодноразові звернення з проханням знятися з місця реєстрації у добровільному порядку відповідачі відмовляються.

В судове засідання позивач не з"явився, подав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити.

Відповідач позов не визнала, суду пояснила що перебувала в шлюбі з позивачем, від якого у них народилося двоє дітей. До березня 2019 року вони проживали у спірному будинку, однак в зв"язку з припиненням шлюбних відносин вона разом з дітьми виїхала з будинку. власного житла вона не має, на теперішній час проживає з дітьми в квартирі належній племінниці.

Представник третьої особи органу опіки та піклування Снігурівської міської ради в судове засідання не з"явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суду не повідомив.

Заслухавши пояснення відповідача, дослідивши матеріали справи, суд дійшов до таких висновків.

Судом встановлено, що сторони у справі ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі з 09 вересня 2009 року, який розірвано за рішенням Снігурівського районного суду Миколаївської області від 06 вересня 2019 року. Рішення суду набрало законної сили 08 жовтня 2019 року (а.с.7-8).

Від даного шлюбу вони мають двох малолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Позивачу ОСОБА_2 на праві приватної власності належить житловий будинок АДРЕСА_1 , на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 17 вересня 2020 року, посвідченого державним нотаріусом Снігурівського державної нотаріальної контори Миколаївської області Коваль Ю.В. за реєстровим № 729, після смерті баби ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.5 - 6).

Даних про те, що житловий будинок визнавався спільним майном подружжя, суду не надано.

У вище вказаному житловому будинку, за згоди власника, зареєстровані відповідачі, а саме ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , й малолітній ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстровані 05 жовтня 2010 року; малолітня ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрована 11 травня 2017 року, про що свідчить довідка старости Павлівського старостинського округу Снігурівської міської ради Миколаївської області Теличко А.В. від 26 серпня 2021 року № 442 (а.с.9).

Актом депутата Снігурівської міської ради Предчук М.М. від 25 серпня 2021 року при проведення обстеження сім"ї ОСОБА_2 встановлено, що його колишня дружина ОСОБА_1 разом з дітьми ОСОБА_3 , 2010 р.н., та ОСОБА_4 , 2017 р.н., зареєстровані за адресою в АДРЕСА_1 , але з 03 березня 2019 року за місцем реєстрації не проживають. Даний факт підтверджують сусіди ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 . Підпис депутата підтверджено старостою Павлівського старостинського округу Снігурівської міської ради Миколаївської області Теличко А.В. (а.с.4).

В свою чергу, як ствердила в судовому засіданні відповідачка, вона разом з дітьми фактично проживає за адресою: АДРЕСА_3 , про що надала відповідний акт депутата про фактичне місце проживання (а.с.36).

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Частиною 1 статті 383 ЦК України та статтею 150 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК Української РСР) закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ними (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Згідно з частиною 1 статті 156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до частини 4 статті 156 ЖК Української РСР до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Статтею 317 ЦК України встановлено, що власникові належить право володіння, користування і розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Згідно з статтею 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яких шляхом, який власник вважає прийнятним.

Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме порушене право та з яких підстав.

Статтею 405 ЦК України передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Положення цієї статті застосовуються до правовідносини, які виникли між власниками житла (на праві приватної власності) та членами їх сім`ї.

Відповідно до вказаної норми закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення.

Відтак, на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 405 ЦК України строки у жилому приміщенні, а на відповідача довести, що така відсутність обумовлена поважними причинами.

Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з частиною 1 статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

У статті 81 ЦПК України зазначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.

Подібний висновок висловлений у постанові Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц.

Звертаючись до суду позивач зазначив, що відповідачі з березня 2019 року залишили спірне житло та з того часу будь-яких намірів проживати не виявляли, проживають в іншому житлі, а тому вони, як члени його сім`ї втратили право на користування спірним жилим приміщенням у зв`язку з тривалим не проживанням ними у спірному приміщенні протягом більш як двох років.

Як встановлено відповідачі користувалися спірним житловим будинком з 2010 року як члени сім`ї (дружина та діти) власника житла. В березні 2019 року ОСОБА_1 та двоє дітей, які є малолітніми (11 років та 4 роки), залишили спірне житло та змінивши місце проживання до теперішнього часу фактично постійно проживають за іншою адресою.

Відповідачка не надала суду доказів поважності причин відсутності за місцем реєстрації, про її наміри та спроби вселитися у спірний житловий будинок та проживати там або створення позивачем перешкод у користуванні житлом. Така свідома поведінка відповідачки свідчить про втрату нею інтересу до спірного житлового приміщення.

У ході судового розгляду підтверджено обставини щодо права власності позивача на житлове приміщення, відсутність відповідачки ОСОБА_1 за зареєстрованим місцем проживання більше одного року, відсутності доказів щодо створення позивачем перешкод у користуванні житлом, участі відповідачки в утриманні будинку чи виявлення інтересу до житла. Доказів поважності причин відсутності відповідачки понад зазначений термін судом не встановлено, так само як і наявності домовленості між сторонами про інший строк збереження права на проживання у будинку.

При цьому реєстрація відповідачки створює для позивача перешкоди у користуванні житлом та позбавляє права вільно володіти, користуватися та розпоряджатися власним майном.

Оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд приходить до висновку, що вимога позивача про визнання ОСОБА_1 такою, що втратила право користування жилим приміщенням, підлягає задоволенню.

Щодо малолітніх ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , суд зазначає наступне.

На підставі досліджених доказів встановив, що не лише ОСОБА_1 , а й малолітні діти, фактично протягом останніх 2 років у спірному житловому будинку АДРЕСА_1 не мешкають.

Натомість, відповідно до висновку Органу опіки та піклування Снігурівської міської ради, затвердженого рішенням № 222 від 22 вересня 2021 року виконавчого комітету Снігурівської міської ради, оскільки діти не можуть самостійно визначати своє місце проживання, внаслідок їх обмеженої цивільної дієздатності, мати дітей ОСОБА_1 зареєструвати дітей за місцем проживання змоги не має, оскільки проживає у найманому житлі, зняття з реєстрації місця проживання малолітніх ОСОБА_3 та ОСОБА_4 є таким, що суперечать правам та інтересам дітей, звужують обсяг існуючих житлових прав малолітніх та порушують охоронювані законом інтереси (а.с.31-32).

Цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними.

Цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання (стаття 30 ЦК України).

Повну цивільну дієздатність має особа, яка досягла вісімнадцяти років (повноліття) (частина 1 статті 34 ЦК України).

Відповідно до статті 6 Сімейного кодексу України (далі - СК України) правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття.

За змістом ч. 2 ст. 3 СК України, дитина належить до сім`ї своїх батьків й тоді, коли спільно з ними не проживає.

Крім цього за ч. 2 ст. 11 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків.

Відповідно до ч. 2 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Згідно з частинами 1, 2 статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Суд зауважує, що за змістом ч. 2, ч. 3 ст. 29 ЦК місцем проживання фізичної особи у віці від 10 (десяти) до 14 (чотирнадцяти) років є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками; місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає.

Жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання (стаття 16 Конвенції).

Не можна вважати не поважною причину не проживання дитини у спірному житлі її проживання в іншому місці, з одним із батьків, оскільки малолітня дитина в силу свого віку не має достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свого проживання. Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання, за місцем проживання будь-кого з батьків, дитина може реалізувати його лише за досягнення певного віку. Не впливає на поважність причин не проживання дитини і наявність у того з батьків з ким вона фактично проживає права власності на житло, оскільки наявність майнових прав у батьків дитини не може бути підставою для втрати її особистих житлових прав. Визначальним в цьому є забезпечення найкращих інтересів дитини.

Наведені правові висновки узгоджуються з висновками суду касаційної інстанції, викладеними у постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 711/4431/17, від 10 квітня 2019 року у справі № 466/7546/16-ц, від 27 червня 2019 року у справі № 337/1760/17, від 27 листопада 2019 року у справі № 368/750/16-ц (провадження № 61-31705св18), від 25 серпня 2020 року у справі № 206/3425/18 (провадження № 61-9122св19).

З огляду на викладені норми, суд вважає, що факт не проживання в спірному житловому з березня 2019 року, не може бути підставою для зняття з реєстрації з вказаного житла малолітніх дітей, оскільки законодавством передбачено проживання дітей з будь-яким з батьків, у тому числі як з матір"ю, так і з батьком. Право користування таким жилим приміщенням за малолітньою дитиною надасть їм у майбутньому можливість визначити свої місце проживання самостійно відповідно до ст. 29 ЦК України.

Оскільки малолітня дитина не може самостійно обирати місце свого проживання, факт її не проживання у спірному будинку не є безумовною підставою для позбавлення її права користування цим житлом.

Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом у постанові від 03 квітня 2019 року по справі № 210/1857/15-ц.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову ОСОБА_2 щодо визнання малолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , такими, що втратили право користування житловим будинком АДРЕСА_1 слід відмовити.

На прохання позивача, суд не вирішує питання про розподіл судових витрат.

Керуючись ст. ст. 4, 13, 81, 141, 263-265, 268 ЦПК України, суд,

ухвалив:

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , яка діє у власних інтересах та інтересах малолітніх дітей ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа: Орган опіки та піклування Снігурівської міської ради, про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням - задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , уродженку м. Снігурівка Баштанського (Снігурівського) району Миколаївської області, такою, що втратила право користування житловим будинком АДРЕСА_1 .

В задоволенні решти вимог відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду, який відраховується з дня складення повного судового рішення.

Дата складення повного судового рішення - 15.11.2021 р.

Суддя О. В. Соловйов