рішення

ІМЕНЕМ УКрАЇНи

Справа № 495/1092/21

Номер провадження 2/495/1517/2021

11 жовтня 2021 рокум. Білгород-Дністровський

Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області в складі:

головуючого судді Боярського О.О.,

за участі секретаря судових засідань Рачицької І.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Білгород-Дністровському цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та розподіл майна нажитого у шлюбі,-

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст та обґрунтування позовних вимог.

22.02.2021 року позивачка ОСОБА_1 , звернулась з позовом до ОСОБА_2 , про розірвання шлюбу та розподіл майна нажитого у шлюбі, відповідно до якого просить суд:

- розірвати шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований 30.09.2000 року у ВРАЦС м. Білгород-Дністровський;

- визнати об`єктом спільної сумісної власності квартиру АДРЕСА_1 ;

- визнати право власності на Ѕ частину квартири номер АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІІН: НОМЕР_1 .

Свої позовні вимоги обґрунтовує зокрема тим, що з 30.09.2000 року перебуває з відповідачем у шлюбі. В шлюбі у сторін народилися дві доньки: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_3 , які проживають з матір`ю, та знаходяться на її утримані. На даний час сторони проживають окремо, збереження сім`ї позивачка вважає неможливим, на примирення не згодна. Крім того, у шлюбі з відповідачем, позивачка придбала нерухоме майно, а саме квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 . Вищезазначене квартира загальною площею 49,6 кв.м, з яких 30,3 кв.м, складає житлова площа. Факт набуття в шлюбі нерухомого майна, підтверджується договором купівлі продажу від 04.09.2012 року, який було посвідчено та зареєстровано у реєстрі за номером 2391 приватним нотаріусом Білгород-Дністровського нотаріального округу Холудеєвою С.М.

З урахуванням вищезазначеного, позивачка була вимушена звернутися до суду з позовом для захисту своїх законних прав та інтересі, та інтересів своїх дітей.

Процесуальні дії.

Ухвалою суду від 23 лютого 2021 року вищезазначений позов було залишено без руху.(а.с.18)

Ухвалою суду від 05 березня 2021 року було відкрито провадження по вищезазначеній справі за правилами загального позовного провадження.(а.с.25)

Ухвалою суду від 31 травня 2021 року було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.(а.с.64)

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судових справ між суддями, справа була розподілена на суддю Боярського О.О. Підставою проведення повторного автоматизованого розподілу судової справи: перебування судді Волкової Ю.Ф., у довготривалому відряджені.

Ухвалою суду від 05 серпня 2021 року суддею Боярським О.О., було прийнято справу до провадження, та призначено на судовий розгляд.

У судове засідання сторони не з`явились.

11.10.2021 року позивачка ОСОБА_1 , подала до суду заяву, відповідно до якої просить суд, розглядати справу за її відсутності.

11.10.2021 року відповідач ОСОБА_2 , подав до суду заяву, відповідно до якої просить суд, розглядати справу за його відсутності. Позовні вимоги визнає.

У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється.

Фактичні обставини справи.

Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню із наступних підстав.

Судом встановлено, що 30.09.2000 року між ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , було зареєстровано шлюб № 216, свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_2 , видане Відділом реєстрації актів громадянського стану виконкому Білгород-Дністровської міської ради Одеської області.(а.с.4)

В подальшому відповідачка змінила своє прізвище з « ОСОБА_6 » на « ОСОБА_7 ».

Шлюбні стосунки між сторонами припинені, а причиною розпаду сім`ї стали різні погляди на життя, відсутність взаєморозуміння. На даний час сторони проживають окремо, збереження сім`ї позивачка вважає неможливим, на примирення не згодна.

Судом встановлено, що від даного шлюбу у сторін є діти:

- ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , свідоцтво про народження серії НОМЕР_3 , видане 20 березня 2004 року, відділом реєстрації актів цивільного стану Білгород-Дністровського міського управління юстиції Одеської області, актовий запис № 127.(а.с.9)

- ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , свідоцтво про народження серії НОМЕР_4 , видане 10.08.2013 року, Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Білгород-Дністровського міськрайонного управління юстиції в Одеській області, актовий запис № 451.(а.с.10)

Як вбачається з довідки про склад сім`ї № 421 від 23.09.2020 року виданою паспортистом «ЖЕО-№1», ОСОБА_1 , зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_3 , разом з нею проживають її доньки: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_3 18.03.2004 року.(а.с.11)

Згідно договору купівлі-продажу квартири від 04.09.2012 року, серії ВРХ № 648330, зареєстрованого в реєстрі за № 2391, гр. ОСОБА_8 , гр. ОСОБА_9 , продали, а ОСОБА_2 придбав квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 49,6 кв.м, з яких 30,3 кв.м, складає житлова площа. Таким чином право власності на спірну квартиру було зареєстровано за відповідачем.(а.с.12-зворотна сторона)

Згідно до витягу про державну реєстрацію прав № 36664342 від 11.12.2012 року, за відповідачем ОСОБА_2 зареєстроване право власності на нерухоме майно, а саме квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 .(а.с.13)

Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 Сімейного кодексу України якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом.

Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України).

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 Цивільного кодексу України (далі -ЦК України).

Частинами 1, 2 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку.

Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 р. № 11).

Зі змісту п. п. 23, 24 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Відповідно до п.30 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч.1 ст.63, ч.1 ст.65 СК.

При цьому, суд враховує правові позиції ВС з аналогічних спорів, в яких ВС роз`яснює, що у процесі розгляду спорів про поділ майна подружжя необхідно враховувати такі обставини: час придбання майна; кошти, за які таке майно було придбано (джерело придбання); мета придбання майна, яка дозволяє визначити правовий статус сумісної власності подружжя.

Суд підкреслює, що тільки у випадку, якщо придбання майна відповідало зазначеним критеріям, таке майно може бути визнане спільно нажитим і підлягає розподілу між подружжям на підставі ст. 60 СК України.

Суд також звертає увагу, що відповідно положень ст.ст.12,81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух.

Частинами 3, 4 статті 56 Сімейного кодексу України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.

Згідно ст.105 Сімейного кодексу України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду.

Відповідно до ч.3 ст.109 Сімейного кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей.

Згідно ч.1 ст.110 Сімейного кодексу України, позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя.

Відповідно до ч.2 ст.112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше сумісне проживання подружжя та збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їх дітей, які мають істотне значення.

Згідно із частиною 2 статті 115 Сімейного кодексу України, документом який засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили.

Відповідно до п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 року № 11 (із змінами та доповненнями), проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей.

Висновки суду.

Дослідивши наявні у справі докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов до переконання про те, що оскільки сторони однією сім`єю не проживають, поновити шлюбно-сімейні стосунки наміру не мають, подальше сумісне проживання сторін і збереження шлюбу є неможливим та суперечить їх інтересам та інтересам дітей, суд вважає за можливе та доцільне розірвати шлюб між сторонами.

Стосовно позовних вимог щодо визнання за позивачкою ОСОБА_1 , права власності на 1/2 частину квартири розташованої за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 49,6 кв.м, з яких 30,3 кв.м, складає житлова площа, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позову у зв`язку з тим, що під час розгляду справи встановлено, що спірну квартиру було придбано сторонами в період перебування у шлюбу.

Керуючись ст.ст. 4, 5, 10, 12, 13, 19, 247, 258, 259, 263, 264, 265 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про розірвання шлюбу та розподіл майна нажитого у шлюбі, задовольнити.

Визнати квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 до ОСОБА_2 .

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 (паспорт серії НОМЕР_5 , виданий 31 серпня Білгород-Дністровським МВ УМВС України в Одеській області, РНКОПП: НОМЕР_1 ), що зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 , право власності на Ѕ частку квартири що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 49,6 кв.м, з яких 30,3 кв.м, складає житлова площа.

Розірвати шлюб між ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , зареєстрований 30.09.2000 року відділом реєстрації актів громадянського стану виконкому Білгород-Дністровської міської ради Одеської області, актовий запис № 216, свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_2 .

Стягнути з відповідача ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_6 , РНКОПП: НОМЕР_6 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНКОПП: НОМЕР_1 , судовий збір у розмірі 908,00 грн.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги.

Суддя О.О. Боярський