Постанова

Іменем України

13 січня 2021 року

м. Київ

справа № 466/245/16-ц

провадження № 61-15511св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Крата В. І.,

суддів: Антоненко Н. О., Дундар І. О. (суддя-доповідач), Краснощокова Є. В., Русинчука М. М.,

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

відповідач - ОСОБА_5 , яка діє в своїх інтересах та інтересах своїх неповнолітніх дітей ОСОБА_6 та ОСОБА_7 ,

треті особи: Шевченківський районний відділ Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області, орган опіки та піклування Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 27 квітня 2016 року у складі судді Луців-Шумської Н. Л. та постанову апеляційного суду Львівської області від 30 січня 2018 року у складі колегії суддів: Ніткевича А. В., Копняк С. М., Савуляка Р. В.,

ВСТАНОВИВ:

Історія справи

Короткий зміст позовних вимог

У січні 2016 року ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 звернулись з позовом до ОСОБА_5 , яка діє в свої інтересах та інтересах своїх неповнолітніх дітей ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , треті особи: Шевченківський районний відділ Головного управління Державної міграційної служби (далі - Шевченківського РВ ГУ ДМС України у Львівській області), органу опіки та піклування Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради, про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування житловою площею.

Позов мотивований тим, що позивачі є співвласниками квартири АДРЕСА_1 . 26 листопада 2010 року укладено договір найму житлового приміщення із ОСОБА_5 , за умовами якого відповідач разом з неповнолітніми дітьми ОСОБА_6 та ОСОБА_7 отримала право тимчасово, протягом шести місяців проживати та користуватися належною позивачам квартирою. За їх згоди 26 листопада 2010 року відповідача з неповнолітніми дітьми було зареєстровано у квартирі терміном на шість місяців. Термін дії договору найму не продовжувався, а тому припинив свою дію 26 травня 2011 року.

У спірній квартирі відповідач та її неповнолітні діти не проживали жодного дня, були лише зареєстровані. Добровільно знятися з реєстрації відповідач відмовляється.

Просили визнати ОСОБА_5 такою, що втратила право користування жилим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 разом із неповнолітніми членами сім`ї - ОСОБА_7 та ОСОБА_6 , із зняттям таких з реєстрації Шевченківським РВ ГУ ДМС України у Львівській області.

Справа розглядалась судами неодноразово.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 27 квітня 2016 року, позов задоволено.

Визнано ОСОБА_5 разом з малолітніми ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , такими, що втратили право користування жилим приміщенням квартирою АДРЕСА_1 .

Зняти ОСОБА_5 разом з малолітніми ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 .

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач з дітьми зі спірної квартири вибули добровільно у 2010 році, з цього часу наміру вселитися в квартиру та проживати у ній не виявляли; без поважних причин не проживають у спірній квартирі близько 6 років. За статтею 7 Закону України «Про свободу пересування і вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі рішення суду. Оскільки спірна адреса не є місцем проживання чи місцем перебування відповідача та її малолітніх дітей, їх слід зняти з реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 .

Короткий зміст рішення апеляційного суду

Рішенням апеляційного суду Львівської області від 10 серпня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 задоволено.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 27 квітня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання ОСОБА_5 та малолітніх ОСОБА_6 і ОСОБА_7 такими, що втратили право користування жилим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 із зняттям таких з реєстрації Шевченківським ГУ ДМС України у Львівській області за цією адресою, відмовлено.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове про відмову у задоволенні позову, апеляційний суд виходив з недоведеності позовних вимог, зокрема, того, що відповідач ОСОБА_5 та її малолітні діти ОСОБА_6 та ОСОБА_7 не проживають у спірній квартирі понад встановлений законом строк без поважних причин. Суд першої інстанції вирішив питання про зняття ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 з реєстрації, однак, орган, який здійснює ці функції, брав участь у справі як третя особа, тобто не є стороною. Відтак, суд не може вирішувати питання про його права і обов`язки, зокрема зобов`язання до вчинення дій.

Короткий зміст ухвали суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 вересня 2017 року касаційну скаргу ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 задоволено частково.

Рішення колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Львівської області від 10 серпня 2016 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала суду касаційної інстанції мотивована тим, що суд апеляційної інстанції не з`ясував чи підлягають захисту порушені права позивачів у обраний ними спосіб. Малолітні діти відповідача ОСОБА_5 , зокрема, ОСОБА_6 був прописаний у спірній квартирі з 17 листопада 2006 року до 11 червня 2010 року, а ОСОБА_7 - з 11 грудня 2009 року до 11 червня 2010 року, проте не з`ясованими залишилось чи проживала у спірній квартирі відповідач ОСОБА_5 , на якій правовій підставі та коли саме вона була знята з реєстрації.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою апеляційного суду Львівської області від 30 січня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 залишено без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 27 квітня 2016 року залишено без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що відповідач з дітьми за час дії договору найму з 26 листопада 2010 року до 26 травня 2011 року не проживали жодного дня у спірній квартирі, вони були лише зареєстровані як наймачі, дія договору найму не пролонгувалася, відтак зі спливом шести місяців з часу укладення договору найму, а саме з 26 травня 2011 року відповідач разом із неповнолітніми дітьми втратили будь-яке право на користування спірним житловим приміщенням.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У березні 2018 року ОСОБА_5 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просила скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 27 квітня 2016 року та постанову апеляційного суду Львівської області від 30 січня 2018 року, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд, не змінюючи рішення суду першої інстанції, вирішив даний спір з іншої підстави. Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів існування договору найму спірної квартири, а також непроживання відповідача у спірній квартирі. Не були допитані особи, які підписали акти, складені ЛКП «Варшавське-407».

Позиція інших учасників справи

У червні 2018 року ОСОБА_2 подав відзив на касаційну скаргу, у якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 27 квітня 2016 року та постанову апеляційного суду Львівської області від 30 січня 2018 року - без змін.

Відзив мотивований тим, що відповідач, незважаючи на реєстрацію у квартирі з неповнолітніми дітьми з 26 листопада 2010 року по 26 травня 2011 року, як наймач, впродовж цього періоду часу своє право на проживання у спірній квартирі не реалізувала, а тому суди першої та апеляційної інстанції дійшли правильного висновку про задоволення позову.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 15 травня 2018 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі, витребувано справу з суду першої інстанції.

У травні 2018 року справа № 466/245/16-ц надійшла до Верховного Суду.

16 квітня 2020 року справа передана судді-доповідачу Дундар І. О.

Ухвалою Верховного Суду від 01 червня 2020 року справу призначено до судового розгляду.

Ухвалою Верховного Суду від 17 червня 2020 року касаційне провадження у справі № 466/245/16-ц зупинено до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи № 447/455/17.

Ухвалою Верховного Суду від 13 січня 2020 року поновлено касаційне провадження у цій справі.

Відповідно до пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-IX, який набрав чинності 08 лютого 2020 року, установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Позиція Верховного Суду

Колегія суддів частково приймає доводи касаційної скарги з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 є співвласниками квартири АДРЕСА_1 . Ця квартира складається з 4-х кімнат житловою площею 45,90 кв.м, загальна площа квартири 74,70 кв.м.

26 листопада 2010 року позивачами було укладено договір найму житлового приміщення із ОСОБА_5 , на підставі якого ОСОБА_5 разом із неповнолітніми ОСОБА_7 та ОСОБА_6 були зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 .

Як вбачається з довідки ЛКП «Варшавське» № 6774 від 09 листопада 2015 року у квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані позивачі та відповідач з дітьми.

Згідно актів ЛКП «Варшавське» № 91 від 18 червня 2015 року, № 135 від 01 вересня 2015 року, № 192 від 09 листопада 2015 року гр. ОСОБА_5 та її діти ОСОБА_7 та ОСОБА_6 , зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 , проте фактично там не проживають.

Відповідно до розписки від 10 червня 2010 року ОСОБА_5 отримала від ОСОБА_2 13 000 доларів США, претензій до квартири не має, проте після приватизації квартири буде тимчасово прописана з дітьми у даній квартирі, не претендуючи ні на що, тимчасово. Написання такої розписки та вказані у ній обставини відповідач не заперечувала.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що зі змісту довідки Львівського комунального підприємства «Варшавське-407» від 10 серпня 2016 року вбачається, що відповідачі ОСОБА_5 , ОСОБА_7 , ОСОБА_6 у спірній квартирі зареєстровані з 26 листопада 2010 року до 26 травня 2011 року, як наймачі. При реєстрації між власниками (співвласниками) та наймачами було складено договір найму в 4-х екземплярах. Станом на 10 серпня 2016 року за терміном давності (більше 3-х років) всі договори найму знищено.

У довідці ЛКП «Варшавське № 407» від 12 лютого 2016 року № 659 зазначено, що ОСОБА_6 був зареєстрований у спірній квартирі з 17 листопада 2006 року до 11 червня 2010 року, ОСОБА_7 зареєстрований у даній квартирі з 11 грудня 2009 року до 11 червня 2010 року.

За змістом частини першої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 391 ЦК України встановлено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Частиною першою статті 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20) зазначено, що:

«спір з приводу користування житловим приміщенням виник між колишнім подружжя, одному з яких - ОСОБА_1 житловий будинок та земельна ділянка, на якій він розташований, належить на праві особистої приватної власності, а інший з подружжя - ОСОБА_2 вселився до цього будинку як член сім`ї власника і продовжує користуватися ним і після розірвання шлюбу з ОСОБА_1 та припинення сімейних відносин, що унеможливлює користування житлом його власницею - ОСОБА_1 та малолітньою дитиною, яка залишилася проживати разом із матір`ю.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Разом із тим Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що у спірних правовідносинах права позивачки, як власниці житлового будинку, захищені і статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод ( далі - Конвенція) в статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність.

У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції».

Отже, встановивши, що відповідач з малолітніми дітьми була вселена до квартири АДРЕСА_1 тимчасово з 26 листопада 2010 року до 26 травня 2011 року, в спірній квартирі у цей період ні вона, ні її діти не проживали, були лише зареєстровані як наймачі, дія договору найму не пролонгувалася, з урахуванням принципів застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, суди дійшли обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог в частині визнання відповідача та її малолітніх дітей такими, що втратили право користування у спірному житлі.

Під час розгляду справи в судах відповідач не надала доказів на підтвердження того, що з 2010 року вона та діти не проживають у спірній квартирі через неправомірні дії позивачів чи інших осіб. Доказів звернення до компетентних органів стосовно усунення перешкоду у користуванні квартирою або вселення у квартиру АДРЕСА_1 відповідач також не надала.

Що стосується вирішення питання про зняття відповідача та її малолітніх дітей з реєстраційного обліку, колегія суддів зазначає наступне.

У статті 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зазначено, що органом реєстрації є виконавчий орган сільської, селищної або міської ради, сільський голова (у разі якщо відповідно до закону виконавчий орган сільської ради не утворено), що здійснює реєстрацію, зняття з реєстрації місця проживання особи на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці, на яку поширюються повноваження відповідної сільської, селищної або міської ради.

Частиною першою статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» визначено, що підставою для зняття особи з реєстрації місця проживання є, зокрема, судове рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Відповідно до статті 7 Закону України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.

Таким чином, відповідно до зазначеної норми зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою.

Враховуючи те, що Закон України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення статті 7 цього закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.

Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою.

Відповідно до правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 року у справі № 6-57цс11, вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК України).

При визнанні судом осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, юридичним наслідком є зняття таких осіб з реєстраційного обліку за адресою зазначеного житла.

Отже, під час ухвалення рішення про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, не існує необхідності ще й вирішувати вимогу про зняття з реєстрації, а тому рішення суду першої та апеляційної інстанції в цій частині слід скасувати.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частин першої статті 412 ЦПК України (в редакції, чинній станом на 07 лютого 2020 року) підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Зважаючи на те, що у справі допущено неправильне застосування норм матеріального права, колегія суддів Верховного Суду дійшла висновку, що оскаржені судові рішення в частині зняття ОСОБА_5 разом з малолітніми дітьми ОСОБА_7 та ОСОБА_6 Шевченківським РВ ГУ ДМС України у Львівській області з реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог в цій частині.

Керуючись статями 400, 410, 412 (в редакції, чинній станом на 07 лютого 2020 року), 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 27 квітня 2016 року та постанову апеляційного суду Львівської області від 30 січня 2018 року частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , яка діє в своїх інтересах та інтересах своїх неповнолітніх дітей ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , треті особи: Шевченківський районний відділ Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області, орган опіки та піклування Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради, про зняття Шевченківським районним відділом Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 з реєстраційного обліку за адресою: АДРЕСА_1 , скасувати.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , яка діє в своїх інтересах та інтересах своїх неповнолітніх дітей ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , треті особи: Шевченківський районний відділ Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області, орган опіки та піклування Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради, про зняття Шевченківським районним відділом Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 з реєстраційного обліку за адресою: АДРЕСА_1 , відмовити.

В іншій частині рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 27 квітня 2016 року та постанову апеляційного суду Львівської області від 30 січня 2018 року залишити без змін.

З моменту прийняття постанови суду касаційної інстанції рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 27 квітня 2016 року та постанова апеляційного суду Львівської області від 30 січня 2018 року в скасованій частині втрачають законну силу.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді: Н. О. Антоненко

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков

М. М. Русинчук