Справа № 464/2174/21 Головуючий у 1 інстанції: Дулебко Н.І.
Провадження № 22-ц/811/2604/21 Доповідач в 2 інстанції: Шеремета Н.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 листопада 2021 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.

суддів: Крайник Н.П., Савуляка Р.В.

секретаря: Івасюти М.В.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи в місті Львовіцивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Сихівського районного суду м. Львова від 15 червня 2021 року,-

ВСТАНОВИВ:

у березні 2021 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення додаткових витрат на дитину.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що постановою Львівського апеляційного суду від 28 січня 2021 року розірвано шлюб, укладений між нею та ОСОБА_1 , у якому в них народилося двоє дітей: донька, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та син, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Судовим наказом Сихівського районного суду м. Львова від 26 жовтня 2020 року стягнуто з ОСОБА_1 на її користь аліменти в розмірі 1/3 частини його заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісяця, починаючи з 12 жовтня 2020 року і до досягнення дітьми повноліття. Стверджує, що їхній син з дитинства страждає на захворювання, а саме, двобічну хронічну сенсоневральну приглуховатість II-III ступеня, а лікуючим лікарем під час чергового огляду встановлено значне погіршення слуху дитини, що породжувало розсіяність та спричиняло йому часті головні болі. Зазначає, що за рекомендаціями лікаря їх син невідкладно потребував слухопротезування з метою покращення слуху та самопочуття, у зв`язку з чим вона змушена була придбати слухові апарати, а вартість слухопротезування, включаючи слухові апарати та медичні послуги становила 75 900 грн., крім того нею сплачено 759 грн. комісії банку за проведений платіж, відтак загальна вартість додаткових витрат становить 76 659 грн. Вважає, що батьки дитини зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами, зокрема, розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо, які можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично, або постійно. З наведених підстав просить стягнути з ОСОБА_1 на її користь понесені додаткові витрати на дитину, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 у сумі 38 329.50 грн., що становить половину від понесених додаткових витрат на загальну суму 76659 грн.

Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 15 червня 2021 року позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 понесені додаткові витрати на дитину, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 37 950 грн.

В задоволенні решти позовних вимог з відмолено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір в розмірі 898.9 грн., судовий збір в іншій частині компенсувати за рахунок держави.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_1 , в апеляційній скарзі покликається на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи.

Апелянт стверджує, що суд першої інстанції безпідставно відкрив провадження у справі, оскільки позовна заява не відповідає вимогам ст.ст. 175, 177 ЦПК України, зокрема позивач вказала в позовній заяві прізвище « ОСОБА_5 », яке їй не належить, не зазначила ціну позову та вжиття заходів досудового врегулювання спору, а відтак були підстави для залишення позовної заяви без руху. Зазначає, що суд першої інстанції неправомірно відмовив у задоволені його клопотання про розгляд справи в порядку загального позовного провадження, зважаючи на відсутність в позовній заві клопотання про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження та ненадання йому строку для подання заперечення щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження. Вказує, що слухопротезування сина відбулося в період, коли шлюб між ними не був розірваний і у позивача були усі можливості, а також обов`язок погодити це питання з ним, однак жодної розмови з приводу слухопротезування сина, вартості цих послуг чи його можливостей взяти участь у цих витратах між ними не було. Вважає, що позивачем до позовної заяви не додано доказів вжиття заходів досудового врегулювання спору, що, на його думку, є підставою для повернення позовної зави позивачеві. Наголошує, що оплата додаткових витрат може бути компенсована лише частково у випадку, коли матеріальне становище не дозволяє забезпечити їх повну оплату, враховуючи обставини, що мають істотне значення, зокрема, стан здоров`я, матеріальне становище відповідача, наявність у нього непрацездатних батьків. Звертає увагу, що на його утриманні знаходиться непрацездатна мати, а з його заробітної плати в розмірі 5836 грн. половину заробітку стягується на сплату аліментів, крім того, на, його думку, суд першої інстанції не взяв до уваги, що через дії позивача він втратив житло, у зв`язку з чим змушений проживати в чужому помешканні, внаслідок чого несе значні витрати, а також кошти та спільні заощадження, які були привласнені позивачем. На думку апелянт, судом не враховано, що в процесі розгляду справи про розірвання шлюбу не ставилося питання про стягнення з нього додаткових витрат на дитину. З наведених підстав просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яке б відповідало нормам законодавства та моральним принципам суспільства.

Ухвалою Львівського апеляційного суду від 13 серпня 2021 року про відкриття апеляційного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Сихівського районного суду м. Львова від 15 червня 2021 року вирішено розглядати без повідомлення учасників справи відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Розгляд апеляційної скарги ОСОБА_1 на рішення Сихівського районного суду м. Львова від 15 червня 2021 року призначено на 17 год. 30 хв. 08 листопада 2021 року в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Частиною 4 ст. 268 ЦПК України передбачено, що у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Оскільки текст постанови складено 16 листопада 2021 року, то незважаючи на те, що розгляд справи призначено на 08 листопада 2021 року, датою ухвалення постанови є саме 16 листопада 2021 року.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на таке.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч.1 ст. 89 ЦПК України).

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив з того, що позивач понесла додаткові витрати на дитину в розмірі 75900 грн., обумовлені необхідністю придбання для дитини слухового апарату та отримання інших супутніх послуг, а відтак половина з цих витрат в розмірі 37 950 грн. підлягає стягненню з відповідача на її користь, а вимога про стягнення з відповідача на її користь комісії банку в розмірі 759 грн. не підлягає до задоволення, оскільки не є додатковими витратами на дитину.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_1 та ОСОБА_6 перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано постановою Львівського апеляційного суду від 28 січня 2021 року, після розірвання шлюбу прізвище ОСОБА_6 змінено на дошлюбне « ОСОБА_7 ».

За час перебування у шлюбі в них народився син, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження серія НОМЕР_1 від 09 серпня 2013 року, виданим Сихівським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції (а.с. 7).

Згідно зі ст.180 СК України, батьки зобов`язані утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України №789-ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Статтею 185 СК України передбачено, що, той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Розмір таких витрат визначається за рішенням суду з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно.

Отже, виходячи з аналізу статті 185 СК України, додаткові витрати присуджуються на дитину за наявності в одного з батьків, з яким проживає дитина, понесених додаткових витрат, викликаних особливими обставинами, зокрема, необхідністю розвитку дитини за наявності в неї здібностей, талантів, у зв`язку з її хронічною хворобою, лікуванням, каліцтвом тощо. Наявність таких витрат має довести особа, що заявляє позовні вимоги про стягнення додаткових витрат.

Визначення таких особливих обставин відноситься до компетенції суду, і вони є індивідуальними в кожному конкретному випадку.

Вирішуючи питання щодо розміру коштів, які підлягають стягненню на додаткові витрати, суд враховує, в якій мірі кожен із батьків зобов`язаний брати участь у цих витратах з огляду на матеріальне та сімейне становище сторін та інші інтереси й обставини, що мають істотне значення. У випадку, коли матеріальне становище батьків не дозволяє забезпечити повну оплату додаткових витрат, вони можуть бути компенсовані лише частково.

Додаткові витрати не є додатковим стягненням коштів на утримання дитини. Аліменти необхідні, щоб забезпечити нормальні матеріальні умови для життя дитини. В окремих випадках за наявності особливих обставин, крім звичайних витрат на дитину, вимагаються додаткові. Розмір додаткових витрат повинен визначатися залежно від передбачуваних або фактично понесених витрат на дитину.

Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно.

Розмір додаткових витрат на дитину має бути обгрунтованим та підтверджуватися відповідними документами (наприклад, витрати на спеціальний медичний догляд - довідкою медичного закладу про вартість медичних послуг; витрати на лікування, на санаторно-курортне лікування - виписками з історії хвороби дитини, рецептами лікарів, довідками, чеками, рахунками, проїзними документами тощо). При стягненні коштів на додаткові витрати, які повинні бути понесені у майбутньому, суду необхідно надати розрахунок або обґрунтування необхідності майбутніх витрат.

Відповідно до роз`яснень п.п. 18, 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року №6 «Про застосування судами окремих норм Сімейного Кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», щодо передбаченої ст. 185 СК України участі в додаткових витратах на утримання дитини, викликаних особливими обставинами (розвитком її здібностей, хворобою, каліцтвом тощо), можна притягти лише батьків. У цих випадках ідеться про фактично зазнані або передбачувані витрати, тому їх необхідно визначати у твердій грошовій сумі.

Ці кошти є додатковими, на відміну від коштів, які отримуються одним із батьків на утримання дитини (аліментів).

За положеннями ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Розмір понесених додаткових витрат на дитину має довести особа, що заявляє позовні вимоги про їх стягнення.

З консультативного висновку спеціаліста № 81/21 від 05 лютого 2021 року Комунального некомерційного підприємства Львівської обласної ради «Західноукраїнський спеціалізований дитячий медичний центр» вбачається, що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , поставлено діагноз двобічна хронічна сенсоневральна приглуховатість II-III ступеня та рекомендовано слухопротезування слуховими апаратами із технологією на платформі VeloxS Opn sound navigator (а.с. 14-15).

Видатковою накладною-актом № 04/11/2020 від 04 листопада 2020 року підтверджується, що Приватне підприємство «Ерго-Я» надало послуги з слухопротезування, загальна вартість яких становить 75 900 грн.

ОСОБА_8 сплатила Приватному підприємству «Ерго-Я» за надання послуг слухопротезування слуховими апаратами 75900 грн., що підтверджується копією квитанції № 15 від 04 листопада 2020 року (а.с. 17).

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що витрати, понесені ОСОБА_2 на оплату послуг слухопротезування слуховими апаратами, наданих ОСОБА_4 . Приватним підприємством «Ерго-Я»є додатковими витратами на дитину в розумінні положень ст. 185 СК України, оскільки викликані особливими обставинами, а саме, станом здоров`я дитини та рекомендовані лікарем.

Системне тлумачення частини другої статті 185 СК України і статті 182 СК України дозволяє констатувати, що розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Так, вирішуючи питання щодо розміру коштів, які підлягають стягненню на додаткові витрати, суди повинні враховувати особливі обставини, якими обумовлені ці додаткові витрати і які є індивідуальними у кожній конкретній справі, а також стан здоров`я та матеріальне становище дитини, стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав.

Довідкою про доходи № Р від 11 травня 2021 року підтверджується, що ОСОБА_1 працює в Товаристві з обмеженою відповідальністю «Родинна Ковбаска» на посаді механіка з випуску транспортних засобів та за період з листопада 2020 року по квітень 2021 року отримав дохід в розмірі 43 600 грн. (а.с. 85).

Враховуючи наведене, беручи до уваги те, що обов`язок батьків брати участь в утриманні дитини є рівним, зважаючи на те, що ОСОБА_1 офіційно працевлаштований, у нього є стабільний дохід та можливість нести додаткові витрати на утримання дитини, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що понесені позивачкою додаткові витрати на дитину підлягають поділу в рівних частках між батьком та матір`ю дитини, а відтак з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню 37950 грн. грн. додаткових витрат на утримання дитини.

Доводи апеляційної скарги про те, що додаткові витрати можуть бути компенсовані лише частково у зв`язку з матеріальним становищем відповідача, зокрема перебуванням на його утримані непрацездатної матері не підтверджуються матеріалами справи, оскільки відсутні докази, які б підтверджували, що матір ОСОБА_1 потребує матеріальної допомоги та перебуває на його утримані.

Покликання апелянта на те, що з нього стягуються аліменти на утримання неповнолітнього сина, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , не можуть братися до уваги, оскільки аліменти стягуються для забезпечення належного утримання дитини, гарантування її фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку, в той час, як додаткові витрати на дитину стягуються в окремих випадках і пов`язані з наявністю особливих обставин, зокрема, наявністю хвороби та необхідністю лікування дитини. Саме по собі стягнення з відповідача аліментів на утримання дитини не може бути підставою для відмови у стягненні з нього додаткових витрат на дитину.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, які достатньо мотивовані.

Європейський суд з прав людини вказує на те, що «пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди давати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо вмотивування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи» (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» («Pronina v. Ukraine») від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00, § 23).

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Стаття 375 ЦПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки оскаржуване рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 15 червня 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення постанови.

Постанова складена 16 листопада 2021 року.

Головуючий: Н.О. Шеремета

Судді: Н.П. Крайник

Р.В. Савуляк