Справа № 396/1090/20
Провадження № 2/396/21/21
РІШЕННЯ

Іменем України

12.01.2021 року м. Новоукраїнка

Новоукраїнський районний суд Кіровоградської області у складі:

Новоукраїнський районний суд Кіровоградської області у складі:

головуючого судді Русіної А.А.,

за участю секретаря судового засідання Стеценко А.О.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

представника відповідачів ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Новоукраїнка цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Новоукраїнського районного нотаріального округу Кіровоградської області Полякова Наталя Василівна про тлумачення змісту заповіту,

ВСТАНОВИВ:

Представник позивача в інтерсах Язикова В.С. звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Новоукраїнського районного нотаріального округу Кіровоградської області Полякова Наталя Василівна про тлумачення змісту заповіту. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що помер заповідач ОСОБА_6 , яким за життя 18.10.2004 року було складено заповіт. В заповіті зазначено, що на випадок своєї смерті, належну йому земельну ділянку в кількості 7,94 га наданої для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що знаходиться на території Іванівської сілської ради Новоукраїнського району, належної ОСОБА_6 на підставі сертифіката на право на земельну частку (пай) серія КР №0247758 виданого Новоукраїнською райдержадміністрацією 26 травня 1999 року. Однак, ще за життя ОСОБА_6 отримав державний акт на право приватної власності на землю серії КР №085860 від 24.05.2005 року на земельну ділянку площею 6,92 га, що розташована на території Іванівської сільської ради Новоукраїнського району Кіровоградської області та зміни до заповіту внесені не були. На даний час позивач прийняв спадщину, однак нотаріусом йому було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку площею 7,94 га, оскільки допущено помилку у заповіті у формуванні його змісту. В зв`язку з цим позивач просить розтлумачити заповіт.

Ухвалою судді від 26.08.2020 року відкрито провадження по справі в порядку загального позовного провадження та призначено справу до підготовчого засідання.

22.09.2020 року на адресу суду від представника відповідачів адвоката Турчанова О.В. надійшов відзив на позовну заяву ОСОБА_1 , відповідно до якого представник просив відмовити у задоволенні позову. Свій відзив мотивовано тим, що відповідачі заперечують, що зміст заповіту охоплює спадкові права позивача на земельну ділянку площею 6,92 га, кадастровий номер: :02:000:2302, що належала спадкодавцю відповідно до Державного акту на право власності на землю серії КР № 085860, виданого 25.05.2005 р. на підставі розпорядження голови Новоукраїнської районної державної адміністрації від 15.04.2004 р. № 500-р.. У заповіті, складеному 18.04.2004 р. вказується, що ОСОБА_6 заповідає позивачу «земельну ділянку..., яка належить на підставі сертифіката на право на земельну частку (пай) серія КР № 0247758...». Після складення та посвідчення заповіту від 18.06.2004 p., ОСОБА_6 , самостійно реалізував належне йому на підставі сертифікату право вимоги на відведення земельної частки (паю) в натурі (на місцевості), отримавши у приватну власність землю, про що свідчить виданий на його ім`я 24.05.2005 р. державний акт на право приватної власності на земельну ділянку серії КР № 085860. Отже, на час складення заповіту у власності ОСОБА_6 земельна ділянка як об`єкт права власності не перебувала; йому належало лише право на частку (пай), яке було засвідчене відповідним сертифікатом серії КР № 0247758, а не сама земельна ділянка, яка на той час не була відведена заповідачеві в натурі, не була передана йому у власність. Представник вважає, що на дату відкриття спадщини ІНФОРМАЦІЯ_1 , право ОСОБА_6 на частку (пай), підтверджене сертифікатом серії КР № 0247758, було припинене внаслідок одержання власником документа, що посвідчує право власності. Правом, передбаченим відповідно до норми частин 2, 5 статті 1254 ЦК України скласти новий заповіт чи внести до заповіту зміни, ОСОБА_6 не скористався. На переконання відповідачів, тлумачення заповіту в редакції заявлених позовних вимог призведе до фактичної зміни змісту заповіту та спотворення волі заповідача, адже належне йому на час підписання заповіту право вимоги на відведення земельної частки (паю) в натурі (на місцевості) відповідно до законодавства на підставі сертифікату на право на земельну частку (пай) було використано ним за життя.

Ухвалою суду від 13.10.2020 року закрито підготовче провадження по справі та призначено справу до судового розгляду, викликано свідка та витребовано докази.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав в повному обсязі, додатково пояснив, що спадкодавець був кумом позивача, по домовленості між ним і спадкодавцем, позивач купив померлому будинок, в обмін на який, спадкодавець заповів йому сертифакт на земельну ділянку. У вказаному будинку проживають діти спадкодавця. В 2005 році померлий сам оформив державний акт на земельну ділянку.

Представник позивача адвокат Дмитрух Д.М. в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив позов задовольнити. Додатково пояснивши, що земельна ділянка не була сформована на момент складання заповіту, державний акт оформили пізніше, спадкодавець заповідав земельну ділянку на підставі сертифікату, на підставі якого мав право на земельну ділянку. Представник позивача в судовому засіданні відмовився від раніше задоволеного клопотання про допит свідка.

Представник відповідачів адвокат Турчанов О.В. в судовому засіданні в позові просив відмовити повністю, додатково вказавши, що на дату складання заповіту земельна ділянка не була сформована, тому спадкодавцю належало лише право на земельну частку (пай), а право власності на земельну ділянку спадкодавець отримав вже пізніше після отримання державного акту, тому вважає, що позивач по заповіту немає права на спадкування земельної ділянки.

Третя особа: приватний нотаріус Новоукраїнського районного нотаріального округу Кіровоградської області Полякова Наталя Василівна в судове засідання не з`явилася, надавши заяву про розгляд справи за її відсутності.

Заслухавши пояснення та доводи позивача, представників позивача та відповідачів, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що відповідно до копії сертифіката на право на земельну частку (пай) серії КР №0247758 виданого Новоукраїнською райдержадміністрацією 26 травня 1999 року ОСОБА_6 належала земельна ділянка розміром 7,94 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що знаходиться на території Іванівської сільської ради Новоукраїнського району (а.с.13).

На підставі вказаного сертифікату ОСОБА_6 24.05.2005 року видано державний акт на право приватної власності на землю серії КР №085860 на земельну ділянку площею 6,92 га, що розташована на території Іванівської сільської ради Новоукраїнського району Кіровоградської області (а.с.14).

18.10.2004 року померлим оформлено заповіт, який посвідчений секретарем Іванівської сільської ради Новоукраїнського району Кіровоградської області, зареєстрований в реєстрі за № 585, згідно якого, ОСОБА_6 на випадок своєї смерті заповів ОСОБА_1 належну йому земельну ділянку в кількості 7,94 га наданої для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що знаходиться на території Іванівської сільської ради Новоукраїнського району, належної ОСОБА_6 на підставі сертифіката на право на земельну частку (пай) серії КР №0247758 виданого Новоукраїнською райдержадміністрацією 26 травня 1999 року (а.с.11).

Відповідно до свідоцтва про смерть Серії НОМЕР_1 ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.10).

Після смерті ОСОБА_6 відкрилася спадщина, яка складається, зокрема, із земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 6,92 га, що розташована на території Іванівської сільської ради Новоукраїнського району Кіровоградської області.

Бажаючи оформити спадщину після смерті ОСОБА_6 , позивач звернувся з заявою про прийняття спадщини до приватного нотаріусу Новоукраїнського районного нотаріального округу Кіровоградської області Полякової Н.В.. Постановою про відмову у вчиненні нотаріальних дій від 04.06.2020 року приватний нотаріус відмовила ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_6 у зв`язку з допущеною у заповіті помилкою у формулюванні змісту розпорядження (а.с.16).

З копії спадкової справи, яка відкрилася після смерті ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , вбачається, що з заявами про прийняття спадщини та про видачу свідцтва про право на спадщину на земельну ділянку, що знаходиться на території Іванівської сільської ради, звернулися ОСОБА_1 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 (а.с.101-131).

Встановленим судом обставинам відповідають цивільні правовідносини, пов`язані із спадкуванням, які регулюються нормами Цивільного кодексу України.

Так, згідно зі статтями 1216 та 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України).

Частинами першою та другою статті 1220 ЦК України встановлено, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою.

Місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця (частина перша статті 1221 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом, зокрема, можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини.

Частиною першою статті 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Згідно частини другої статті 1269 ЦК України заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Відповідно до частини першої статті 1270 ЦК України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Відповідно до статті 1256 ЦК України тлумачення заповіту може бути здійснене після відкриття спадщини самими спадкоємцями. У разі спору між спадкоємцями тлумачення заповіту здійснюється судом відповідно до статті 213 цього Кодексу.

Виходячи з аналізу положень норм статей 213, 1256 ЦК України тлумачення заповіту здійснюється з метою встановлення точної волі заповідача і може мати місце, якщо заповіт має суперечливий характер, у зв`язку з чим необхідно уточнити його зміст.

Відповідно до статей 12, 76-81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана за допомогою належних та допустимих доказів довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Суд розглядає цивільні справи в межах заявлених сторонами вимог, на підставі доказів, які він оцінює за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 не може оформити спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_6 , оскільки в заповіті вказано, що заповідається ОСОБА_1 земельна ділянка в кількості 7,94 га надана для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що знаходиться на території Іванівської сільської ради Новоукраїнського району, належна ОСОБА_6 на підставі сертифіката на право на земельну частку (пай) серія КР №0247758 виданого Новоукраїнською райдержадміністрацією 26 травня 1999 року, однак на вказану земельну ділянку на підставі сертифікату був виданий державний акт на право приватної власності на землю серії КР №085860 на земельну ділянку площею 6,92 га, що розташована на території Іванівської сільської ради Новоукраїнського району Кіровоградської області (а.с.14).

Отже суд вважає, що з метою захисту права позивача на оформлення спадщини, слід розтлумачити зміст заповіту, складеного ОСОБА_6 на користь ОСОБА_1 , який посвідчений секретарем Іванівської сільської ради Новоукраїнського району Кіровоградської області, зареєстрований в реєстрі за № 585.

При цьому, здійснюючи тлумачення змісту заповіту, суд виходить із наступного.

Тлумачення судом змісту заповіту не повинно змінювати волі спадкодавця, тобто підміняти собою сам заповіт. Суд не може брати на себе права спадкодавця щодо розпоряджання його майном. Тлумачення змісту заповіту є лише інструментом з`ясування волі спадкодавця, а отже, суд, здійснюючи тлумачення змісту заповіту, не повинен виходити за межі цього процесу та змінювати (доповнювати) зміст заповіту, що може спотворити волю спадкодавця.

Як зазначалося вище, згідно зі статтями 1216 та 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно п.17 Розділу Х «Перехідних положень» Земельного кодексу України сертифікати на право на земельну частку (пай), отримані громадянами, вважаються правовстановлюючими документами при реалізації ними права вимоги на відведення земельної частки (паю) в натурі (на місцевості) відповідно до законодавства. Сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення власникам земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) земельних ділянок та видачі їм державних актів на право власності на землю.

Тобто, на момент складання заповіту право ОСОБА_6 на земельну ділянку було підтверджене сертифікатом на право на земельну частку (пай) серії КР №0247758 виданого Новоукраїнською райдержадміністрацією 26 травня 1999 року, однак на момент відкриття спадщини це майно йому вже не належало, оскільки на підставі даного сертифікату було видано державний акт на право приватної власності на землю серії КР №085860, проте ОСОБА_6 не було внесено змін до заповіту, однак і скасований заповіт теж не був.

Згідно зі статтями 125 та 126 Земельного кодексу України в редакції, чинній на час видачі ОСОБА_6 державного акта на право приватної власності на землю, право власності на земельну ділянку виникає після одержання її власником документа, що посвідчує право власності та його державної реєстрації. Право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами.

Згідно п.17 Розділу Х «Перехідних положень» Земельного кодексу України сертифікати на право на земельну частку (пай), отримані громадянами, вважаються правовстановлюючими документами при реалізації ними права вимоги на відведення земельної частки (паю) в натурі (на місцевості) відповідно до законодавства. Сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення власникам земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) земельних ділянок та видачі їм державних актів на право власності на землю.

Земельним кодексом України встановлено, що сертифікати на право на земельну частку (пай), отримані громадянами, вважаються правовстановлюючими документами при реалізації ними права вимоги на відведення земельної частки (паю) в натурі (на місцевості) відповідно до законодавства.

Згідно зі статтями 125 та 126 Земельного кодексу України в редакції, чинній на час видачі ОСОБА_6 державного акта на право приватної власності на землю, право власності на земельну ділянку виникає після одержання її власником документа, що посвідчує право власності та його державної реєстрації. Право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами.

Згідно зі статтею 213 ЦК України зміст правочину може бути витлумачений стороною (сторонами). На вимогу однієї або обох сторін суд може постановити рішення про тлумачення змісту правочину. При тлумаченні змісту правочину беруться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів. Якщо буквальне значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів не дає змоги з`ясувати зміст окремих частин правочину, їхній зміст встановлюється порівнянням відповідної частини правочину зі змістом інших його частин, усім його змістом, намірами сторін. Якщо за правилами, встановленими частиною третьою цієї статті, немає можливості визначити справжню волю особи, яка вчинила правочин, до уваги беруться мета правочину, зміст попередніх переговорів, усталена практика відносин між сторонами, звичаї ділового обороту, подальша поведінка сторін, текст типового договору та інші обставини, що мають істотне значення.

Верховний Суд у складі об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду в постанові від 18 квітня 2018 у справі № 753/11000/14-ц зазначив, що в частинах третій та четвертій статті 213 ЦК України визначаються загальні способи, що застосовуватимуться при тлумаченні, які втілюються в трьох рівнях тлумачення.

Перший рівень тлумачення здійснюється за допомогою однакових для всього змісту правочину значень слів і понять, а також загальноприйнятих у відповідній сфері відносин значення термінів.

Другим рівнем тлумачення (у разі якщо за першого підходу не вдалося витлумачити зміст правочину) є порівняння різних частин правочину як між собою, так і зі змістом правочину в цілому, а також з намірами сторін, які вони виражали при вчиненні правочину та з чого вони виходили при його виконанні.

Третім рівнем тлумачення (при безрезультативності перших двох) є врахування: (а) мети правочину, (б) змісту попередніх переговорів, (в) усталеної практики відносин між сторонами (якщо сторони перебували раніше в правовідносинах між собою), (г) звичаїв ділового обороту; (ґ) подальшої поведінки сторін; (д) тексту типового договору; (е) інших обставин, що мають істотне значення.

З огляду на викладене тлумаченню підлягає зміст угоди або її частина у способи, встановлені статтею 213 ЦК України, тобто тлумаченням правочину є встановлення його змісту відповідно до волевиявлення сторін при його укладенні, усунення неясностей та суперечностей у трактуванні його положень.

У складеному заповіті ОСОБА_6 зазначено, що на випадок смерті, він заповідає належну йому земельну ділянку ОСОБА_1 на підставі сертифіката на право на земельну частку (пай) серія КР №0247758 виданого Новоукраїнською райдержадміністрацією 26 травня 1999 року.

За змістом вказаного сертифікату спадкодавцю належало право на земельну частку (пай) у землі, яка перебувала у колективній власності ВАТ «Новокостянтинівське», розміром 7,94 в умовних кадастрових гектарах, без визначення меж цієї частки в натурі на місцевості (а.с. 34).

Сертифікати на право на земельну частку (пай), отримані громадянами, вважаються правовстановлюючими документами при реалізації ними права вимоги на відведення земельної частки (паю) в натурі (на місцевості) відповідно до законодавства.

Сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення власникам земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) земельних ділянок та видачі їм державних актів на право власності на землю (пункт 17розділу Х «Перехідні положення» ЗК України).

Підставами для виділення земельних ділянок у натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) є рішення відповідної сільської, селищної, міської ради чи районної державної адміністрації.

Особи власники сертифікатів на право на земельну частку (пай), які виявили бажання одержати належну їм земельну частку (пай) в натурі (на місцевості), подають до відповідної сільської, селищної, міської ради чи районної державної адміністрації заяву про виділення їм земельної частки (паю) в натурі (на місцевості). (стаття 3 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)»). Після прийняття рішення розпорядником земель про передачу земельної ділянки у власність здійснюється перенесення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та виготовлення державного акта на землю, за результатами чого територіальний орган земельних ресурсів проводить державну реєстрацію права власності на землю.

Розпорядженням Новоукраїнської районної державної адміністрації 15.04.2004 року за №500-р. «Про передачу у власність земельних сертифікатів (Іванівська та Рівнянська сільські ради)" вирішено виділити у власність ОСОБА_6 земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (а.с.12).

На підставі вказаного розпорядження та виготовленої технічної документації ОСОБА_6 отримав у власність земельну ділянк, площею 6,92 га, що розташована на території Іванівської сільської ради Новоукраїнського району Кіровоградської області, на яку видано деравний акт.

Таким чином, належне спадкодавцю право на земельну частку (пай), яку він заповів позивачу у встановленому законом порядку трансформувалося у право власності на земельну ділянку.

Чинне земельне законодавство не містить чіткого визначення поняття земельна частка (пай).

Разом з тим у сфері земельних відносин загальноприйнятим є використання поняття «земельний пай» не тільки як земельна ділянка, яка не виділена в натурі, а і як земельна ділянка, яка отримана в результаті розпаювання землі (виділення в натурі). На нинішній час, як і на час складення заповіту, загальновживаним є поняття земельного паю як земельної ділянки отриманої внаслідок розпаювання земель.

Тобто на момент складання заповіту 18.10.2004 року, державний акт на право власності земельної ділянки ще виданий не був, однак померлий на дату складання заповіту вже оформляв зазначену земельну ділянку, про що свідчить сам державний акт серії КР № 085860 від 24.05.2005 року, який виданий на підставі розпорядження голови Новоукраїнської районної державної адміністрації від 15.04.2004 року.

Таким чином, спадкодавець на момент складання заповіту 18.10.2004 року, в заповіті вказав, що він заповідає саме земельну ділянку, а не право на земельну частку (пай), оскільки він розумів, що землі ВАТ «Новокостянтинівське», на частку якої він мав сертифікат, будуть розпайовані і він в результаті отримає свою земельну ділянку, право на яку він вже оформляв на час складання заповіту.

Такого ж висновку можна дійти, з приводу намірів спадкодавця, які він виразив при вчиненні правочину, коли зазначив, що заповідає саме належну йому земельну ділянку.

Таким чином, відповідно до першого рівня тлумачення, враховуючи, що внаслідок реалізації за життя свого права на земельну частку (пай) спадкодавець оформив право на земельну ділянку, суд вважає, що спадкодавець розпорядився земельною ділянкою на випадок своєї смерті, вказавши у заповіті сертифікат, як правовстановлюючий документ на реалізацію права вимоги на відведення земельної частки (паю) в натурі (на місцевості) відповідно до законодавства України.

Доводи представника відповідачів про те, що спадкодавець після розпаювання земельного паю мав можливість внести відповідні зміни до заповіту або скласти новий, на увагу не заслуговують, оскільки не вливають на виражене у заповіті волевиявлення спадкодавця.

Більше того, відповідно до довідки Іванівської сільської ради від 10.06.2019 року за №651, заповіт посвідчений у виконкомі Іванівської сільської ради Новоукраїнського району Кіровоградської області 18.10.2004 року є чинним, а невчинення спадкодавцем (заповідачем) зазначених вище дій не може бути беззаперечним і достатнім доказом того, що він змінив свою волю щодо розпорядження земельною ділянкою.

Відповідно до статті 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Заповідач має право охопити заповітом права та обов`язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов`язки, які можуть йому належати у майбутньому. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини (частини перша та друга статті 1236 ЦК України).

Таким чином, оскільки на час складання заповіту на вказану вище земельну ділянку ще не було видано державний акт на право приватної власності на землю та на час смерті ОСОБА_6 , на підставі державного акта на право приватної власності на землю серії серії КР №085860, виданого 24.05.2005 року на підставі розпорядження голови Новоукраїнської РДА від 15.04.2004 року за №500-р, належала земельна ділянка для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 6,92 га, що розташована на території Іванівської сільської ради Новоукраїнського району Кіровоградської області, очевидним є те, що складаючи заповіт на користь ОСОБА_1 , ОСОБА_6 заповідав йому саме земельну ділянку, а не право на земельну частку (пай), право на яку оформляв належним чином.

За таких обставин справи, які підтверджуються належними і допустимими доказами, відповідно до зазначених норм матеріального права, виходячи із характеру спірних правовідносин, суд дійшов висновку про наявність підстав для тлумачення заповіту та задоволення позовних вимог.

На підставі викладеного, статей 213, 1216, 1218, 1223, 1233, 1236, 1256 ЦК України та керуючись статтями 141, 247, 263, 264, 265, 268, 273, 354 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги задовольнити.

Розтлумачити зміст заповіту складеного 18 жовтня 2004 року та посвідченого секретарем Іванівської сільської ради Новоукраїнського району Кіровоградської області Олексієнко Л.В., зареєстрованого в реєстрі за № 585, таким чином, що волевиявлення ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 при вчиненні заповіту було спрямовано на те, що він заповів спадкоємцю ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , земельну частку (пай) згідно сертифікату КР №0247758 щодо його майнового права на земельну ділянку площею 6,92 га, що розташована на території Іванівської сільської ради Новоукраїнського району Кіровоградської області, цільове призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер: :02:000:2302, яке на час відкриття спадщини підтверджується Державним актом на право власності на земельну ділянку серії КР № 085860 від 24.05.2005 року, виданого на підставі розпорядження голови Новоукраїнської районної державної адміністрації від 15.04.2004 року №500-р.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. Апеляційна скарга може бути подана до Кропивницького апеляційного суду через Новоукраїнський районний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення строк апеляційного оскарження обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому відповідного рішення.

Повний текст рішеня складено 18.01.2021 року.

Головуючий: А. А. Русіна