Справа № 161/4876/14-ц Головуючий у 1 інстанції: Філюк Т. М.
Провадження № 22-ц/802/28/21 Категорія: 84 Доповідач: Данилюк В. А.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 січня 2021 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Данилюк В. А.,

суддів Федонюк С.Ю., Шевчук Л. Я.,

з участю:

секретаря судового засідання Опейди В.О.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

представника заявника Войтовича В.А. ,

державного виконавця Левчук І.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за заявою ОСОБА_3 про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України за апеляційною скаргою акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» в особі філії АТ «Укрексімбанк» у м. Луцьку на ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 29 вересня 2020 року,

В С Т А Н О В И В:

В серпні 2020 року ОСОБА_3 звернувся до суду із заявою про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України, яке було встановлене ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 04 квітня 2014 року. Свою заяву мотивує тим, що на момент подання даної заяви відсутні виконавчі провадження з примусового виконання виконавчого листа Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22.12.2011 року про стягнення з нього в користь АТ «Укрексімбанк» 2406739,77 гривень, а тому вважає, що підстав для вжиття щодо нього примусових заходів виконання рішення суду не вбачається. Вважає ухвалу про тимчасове обмеження безпідставною, оскільки в його діях відсутнє умисне ухилення від виконання покладених на нього обов`язків за рішенням суду, у зв`язку з чим винесені обмеження повинні бути скасовані.

Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 29 вересня 2020 року заяву ОСОБА_3 про скасування тимчасового обмеження управі виїзду за межі України задоволено.

Скасовано тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України, застосоване щодо ОСОБА_3 ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 04 квітня 2014 року.

Не погоджуючись з ухвалою суду, АТ «Державний експортно-імпортний банк України» в особі філії АТ «Укрексімбанк» у м. Луцьку подав апеляційну скаргу, вважає ухвалу необґрунтованою, винесеною з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, просить скасувати ухвалу, постановити нову ухвалу, якою в задоволенні заяви відмовити.

У відзиві на апеляційну скаргу представник заявника ОСОБА_3 адвокат Войтович В.А., зазначає, що в апеляційній скарзі не зазначено, в чому полягає незаконність і (або) необґрунтованість ухвали у відповідності до п. 5 ч. 2 ст. 356 ЦПК України, а тому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції без змін.

Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість ухали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Судом встановлено, що державний виконавець у березні 2014 року звернувся до суду з поданням про тимчасове обмеження ОСОБА_3 як боржника у праві виїзду за межі України без вилучення паспортного документа до виконання останнім своїх зобов`язань.

Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 04 квітня 2014 року по справі № 161/4876/14-ц задоволено подання головного державного виконавця Другого відділу ДВС Луцького МУЮ Боярського Є.В. про встановлення тимчасового обмеження у праві виїзду боржника за межі України. Тимчасово обмежено у праві виїзду за кордон ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , до фактичного виконання рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22.12.2011 року про стягнення з ОСОБА_3 в користь ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» НОМЕР_2 гривень за кредитним договором № 86707С40 від 08.11.2007 року та 1820 гривень судових витрат.

В подальшому, як вбачається із копій матеріалів виконавчого провадження, доданих до заяви про скасування ухвали про тимчасове обмеження, ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» повторно зверталося із заявою про відкриття виконавчого провадження з виконання цього ж виконавчого листа № 2-8524/11, яке згідно постанови від 29.01.2015 року було відкрите старшим державним виконавцем Галицького відділу державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції Ільчишин Л.В. ВП № 46282785.

В межах виконавчого провадження державним виконавцем вчинялися дії щодо встановлення майнового стану боржника, арешту його майна, коштів, однак постановою від 16.03.2015 року виконавче провадження по примусовому виконанню виконавчого листа № 2-8524/11, виданого 04.04.2012 року, закінчено на підставі п. 10 ч. 1ст. 37 ЗУ «Про виконавче провадження». З постанови про закінчення виконавчого провадження вбачається, що згідно заяви ОСОБА_3 від 16.02.2015 року останній повідомив, що є власником пакету акцій ПАТ «Капітал-Волинь» в кількості 37624400 шт. номінальною вартістю 9406100 грн, депозитарна установа «Рівненський РКЦ», яка знаходиться за адресою: м. Рівне, вул. Кавказька, 11. Оскільки депозитарна установа «Рівненський РКЦ» знаходиться за адресою: м. Рівне, вул. Кавказька, 11, матеріали виконавчого провадження необхідно скерувати для подальшого виконання у ВДВС Рівненського РУЮ.

З листа Рівненського районного відділу Державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) вбачається, що згідно даних Автоматизованої системи виконавчого провадження станом на 29.01.2020 року у Рівненському районному відділі Державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) не перебувають та не перебували виконавчі провадження з примусового виконання виконавчого листа № 2-8524/11 від 04.04.2012 року, виданого Луцьким міськрайонним судом про стягнення з ОСОБА_3 на користь ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» заборгованості.

Відповідно до ст. 33 Конституції України, кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Згідно з частинами 2, 3 ст.2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен є вільним залишати будь-яку країну, включаючи свою власну. На здійснення цих прав не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Статтею 12 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права передбачено, що кожна людина має право покидати будь-яку країну, включаючи свою власну. Згадані вище права не можуть бути об`єктом ніяких обмежень, крім тих, які передбачено законом, які є необхідними для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров`я чи моральності населення або прав і свобод інших і є сумісними з іншими правами, визначеними в цьому Пакті.

У справі «Гочев проти Болгарії» («Gochev v. Bulgaria» від 26.11.2009 року) Європейський суд з прав людини сформулював загальні стандарти щодо права на свободу пересування, зазначивши, що таке обмеження має відповідати трьом критеріям: по-перше, має ґрунтуватися на законі, по-друге, переслідувати одну з легітимних цілей, передбачених у ч.3 ст.2 Протоколу №4 до Конвенції, і по-третє, знаходитися в справедливому балансі між правами людини та публічним інтересом (тобто бути пропорційним меті його застосування). При цьому при вирішенні питання про пропорційність обмеження даного права з метою стягнення неоплачених боргів слід пам`ятати, що таке обмеження може бути виправдано лише тоді, коли воно дійсно сприятиме погашенню заборгованості; проте навіть якщо зазначене обмеження свободи пересування було виправданим на самому початку, воно може стати непропорційним і таким, що порушує права людини, якщо воно автоматично продовжуватиметься протягом тривалого періоду. Тому застосування такого обмеження має періодично переглядатися судом (принаймні в останній інстанції) з метою з`ясування доцільності його подальшого застосування, причому обсяг судового розгляду повинен дозволити суду взяти до уваги всі фактори, й у тому числі ті, що стосуються пропорційності такого обмеження.

У справі «Хлюстов проти Росії» («Khlyustov v. Russia» від 11.07.2013 року) Європейський суд з прав людини застосував указані стандарти при вирішенні питання щодо заборони виїзду боржника за кордон в зв`язку з невиконанням судового рішення про стягнення заборгованості. Зокрема, у цій справі Європейський суд з прав людини визнав порушення ст.2 Протоколу №4 до Конвенції через те, що рішення про заборону виїзду за кордон було застосовано «автоматично», тобто, лише в зв`язку з тим, що боржник добровільно не сплатив заборгованість, та без належного обґрунтування з урахуванням індивідуальної ситуації заявника.

Згідно з п.5 ч.1 ст.6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну» право громадянина України на виїзд з України може бути тимчасово обмежено у випадках, коли він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом, - до виконання зобов`язань або сплати заборгованості зі сплати аліментів.

Відповідно до ч.ч.1-3 ст.441 ЦПК України тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як захід забезпечення виконання судового рішення або рішення інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом. Тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України застосовується в порядку, визначеному цим Кодексом для забезпечення позову, із особливостями, визначеними цією статтею. Суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), якщо така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним рішенням, на строк до виконання зобов`язань за рішенням, що виконується у виконавчому провадженні.

Таким чином, тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником, може бути застосоване судом за ухилення від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним рішенням, а не за наявність такої заборгованості.

За своїм змістом словосполучення «ухилення від виконання зобов`язань, покладених судовим рішенням, рішенням іншого органу (посадової особи)», вжите у п. 5 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» та у п. 18 ч. 3 ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження», означає з об`єктивної сторони такі діяння (дії чи бездіяльність) особи боржника, які полягають у навмисному чи іншому свідомому невиконанні ним зазначених обов`язків. У зв`язку з цим і здійснюється примусове виконання. Це є підставою для звернення з поданням до суду щодо вирішення питання про застосування до такої особи тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України.

Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції вважав, що оскільки законом передбачено юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду як захід забезпечення виконання судового рішення, та зважаючи на те, що після повернення виконавчого документа стягувачу, останній не пред`явив виконавчий документ до виконання, на теперішній час примусове виконання судового рішення не здійснюється, доказів того, що боржник ухиляється від виконання рішення в матеріалах справи відсутні, тому з врахування дії вказаного обмеження протягом шести років, суд приходить висновку про відсутність правових підстав для обмеження ОСОБА_3 у праві виїзду за межі України на даний час.

Колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, оскільки, враховуючи вказані вище вимоги закону для обмеження у праві виїзду за межі України, що є тимчасовим обмеженням конституційних прав громадянина України, які також гарантовані Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод, повинні бути достатньо вагомі підстави, які б свідчили про необхідність застосування такого заходу.

Суд повинен встановити свідоме ухилення боржника від виконання судового рішення, вчинення боржником дій, які б свідчили про його намагання шляхом виїзду за межі України ухилитись від виконання рішення суду.

Сам факт відкриття виконавчого провадження, вчинення виконавцем передбачених законом дій по його виконанню та його неналежне виконання боржником, при відсутності належних та допустимих доказів про ухилення боржника від виконання рішення суду, не свідчить про необхідність вжиття тимчасового обмеження конституційних прав боржника у праві виїзду за межі України.

Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, такі не містять належних та допустимих доказів на підтвердження ухилення ОСОБА_3 від виконання рішення суду.

Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку, що в матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджували ухилення ОСОБА_3 від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням суду, тому відсутні підстави для обмеження його у праві виїзду за межі України. Крім того, відсутнє виконавче провадження стосовно стягнення з ОСОБА_3 заборгованості.

Таким чином, оскаржувана ухвала судом першої інстанції постановлена з додержанням норм матеріального та процесуального права, а наведені доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З врахуванням викладеного апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувана ухвала без змін.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст.374,375, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу скаргою акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» в особі філії АТ «Укрексімбанк» у м. Луцьку залишити без задоволення.

Ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 29 вересня 2020 року в даній справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 18 січня 2021 року.

Головуючий

Судді :