ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/2094/21Головуючий по 1 інстанції
Справа №703/3943/18 Категорія: 304090000 Кирилюк Н.А.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 листопада 2021 року м. Черкаси

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів цивільної палати:

суддя-доповідачФетісова Т.Л.
суддіСіренко Ю.В., Гончар Н.І.

учасники справи:

позивач ТОВ «Служба миттєвого кредитування»,

відповідач (скаржник) ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу відповідача на заочне рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 31.01.2019 (повний текст складено 31.01.2019, суддя в суді першої інстанції Кирилюк Н.А.) у цивільній справі за позовом ТОВ «Служба миттєвого кредитування» до ОСОБА_1 про стягнення кредитного боргу,

в с т а н о в и в :

у листопаді 2018 року ТОВ «Служба миттєвого кредитування» звернулося до суду з позовом, яким просило стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за кредитним договором №05 від 02.07.2014 в сумі 61070,00 грн., яка складається з: 2000,00 грн. тіла кредиту, 560,00 грн. відсотків, 58510,00 грн. пені, мотивуючи про те, що ОСОБА_1 , як позичальник, не виконала належним чином свої зобов`язання по кредитному договору, внаслідок чого у неї перед банком утворилася заборгованість, про стягнення якої разом з нарахованими згідно умов кредитного договору відсотками та пенею банк порушує питання в даній справі.

Заочним рішенням Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 31.01.2019 позов задоволено повністю з посиланням на обґрунтованість доводів позивача та те, що відповідач, як позичальник, зобов`язана повернути кредитодавцю фактично отримані на підставі кредитного договору кошти та нараховані за умовами договору відсотки та пеню.

Після залишення ухвалою Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 24.09.2021 без задоволення заяви відповідача про перегляд вказаного заочного рішення, відповідачем було подано 27.10.2021 через відділення поштового зв`язку апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, вона просить заочне рішення суду скасувати та новим рішенням відмовити у задоволенні вимог позивача. В обґрунтування вказано на те, що суд направляв повідомлення про розгляд справи відповідачу за помилковою адресою. Суд не врахував фактів сплати відповідачем кредитної заборгованості та при розгляді справи відмовився приймати квитанції про погашення боргу, стягнувши всю суму боргу.

У відзиві на апеляційну скаргу ТОВ «Служба миттєвого кредитування» просила суд апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін. Оскільки вважає його законним та належним чином обґрунтованим .

За правилами ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Як вбачається зі змісту позовної заяви, предметом позову є вимоги про стягнення 61070,00 грн. За таких обставин апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Заслухавши доповідь судді, вивчивши та обговоривши наявні докази по справі, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах вимог та доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов наступних висновків.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до положень ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим . Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

При розгляді справи встановлено, що 02.07.2014 відповідач ОСОБА_1 , як позичальник, уклала кредитний договір з ТОВ «Служба миттєвого кредитування» (а.с.4,5), згідно якого отримала у позивача кредит у розмірі 2000 грн., зі сплатою відсотків за користування кредитом у сумі 560 грн. в термін до 15.07.2014. Декілька разів відповідач сплачувала кредит та відсотки, а також пролонговувала кредитний договір на більш пізній термін 18.08.2014, але після сплати 07.10.2014 частини кредиту свої договірні зобов`язання виконувати перестала.

Станом на 15.10.2018 у відповідача утворився борг в сумі 61070,00 грн., що підтверджується розрахунком заборгованості (а.с.8-34), який складається з: 2000,00 грн. тіло кредиту, 560,00 грн. відсотки, 58510,00 грн. пеня, нарахована з 15.09.2014 по 15.10.2018.

Пунктом 3.1 кредитного договору визначено, що розмір відсотків становить 2% за кожен день користування кредитом (тобто 730% річних).

Пунктом 3.3 кредитного договору передбачено обов`язок позичальника повернути кредит та сплатити 560,00 грн. відсотків, нарахованих з дати видачі кредиту по дату його повернення, що здійснюється разовим платежем.

Згідно п.6.2 договору за порушення строків повернення кредиту позичальник зобов`язується сплачувати кредитодавцю пеню в розмірі 2% від суми кредиту за кожен день прострочення.

Правовідносини між сторонами справи, які виникли на підставі вищенаведених фактичних обставин, регламентуються такими правовими нормами.

Згідно положень ч.ч.1, 2 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

У свою чергу ч.1 ст.1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

Також згідно ч.2 ст.1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Як передбачено ст. 627 ЦК України, відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до положень ст.ст.526, 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином і в установленні строки відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а згідно ст.629 ЦК України - договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Частинами 1, 3 статті 549 ЦК України передбачено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Пунктом 3 частини 1 статті 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Враховуючи вищенаведене правове регулювання та встановлені при розгляді цієї справи фактичні обставини, апеляційний суд приходить до висновку про те, що позивачем доведено, що позичальник (відповідач) в порушення взятих на себе зобов`язань не виконала належним чином умови кредитного договору та не повернула у визначені строки отримані в кредит кошти, а також не сплатила передбачені договором відсотки за користування кредитом, отже відповідні суми заборгованості мають бути стягнуті у судовому порядку на користь позивача у справі, про що вірно вказав суд першої інстанції.

При цьому посилання скаржника на те, що суд не врахував фактів сплати відповідачем кредитної заборгованості та при розгляді справи відмовився приймати квитанції про погашення боргу на правильність таких висновків суду не впливають, адже скаржником в порушення вимог ч.1 ст.81 ЦПК України про те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, не надано доказів у підтвердження факту неврахування здійснених проплат на погашення кредиту при визначенні суми заборгованості по договору.

Також з розрахунку заборгованості, наданого позивачем, вбачається, що сплачені позичальником кошти пішли на погашення заборгованості по відсоткам, нарахованим за кредитним договором, а не тілу кредиту, як помилково вважає скаржник.

Апеляційний суд відхиляє посилання скаржника щодо її неналежного повідомлення про розгляд справи, адже повістки про судовий розгляд, як і судові рішення, надсилалися на відомі суду адреси позичальника, як ту, що вказана в копії паспорта, долученій до позовної заяви ( АДРЕСА_1 ), так і вказаній у довідці про зареєстроване місце проживання відповідача - АДРЕСА_1 . Крім того, всі свої міркування щодо суті спору у справі відповідач мала змогу надати суду при апеляційному перегляді рішення суду першої інстанції.

Далі, апеляційний суд враховує, що порушення позичальником взятих договірних зобов`язань в силу положень п.3 ч.1 ст.611 ЦК України є підставою для стягнення з неї на користь кредитодавця нарахованої за умовами договору пені.

Апеляційний суд враховує, що згідно ч.3 ст.551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Частина 3 статті 551 ЦК України з урахуванням положень ст. 3 цього Кодексу щодо загальних засад цивільного законодавства, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність, а також п.4 ч.5 ст.12 ЦПК України щодо обов`язку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав, дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що він значно перевищує розмір збитків.

Таким чином, враховуючи ті обставини, що заборгованість по тілу кредиту складає 2000, грн., а по відсоткам за користування кредитом 560,00 грн., розмір неустойки (пені) перевищує борг по договору в понад 20 разів, що обумовлено, у тому числі тривалим періодом нарахування боргу по пені через зволікання кредитодавця зі зверненням до суду за захистом своїх прав, а також пенсійний вік відповідача, яка є особою 1950 року народження, апеляційний суд вважає за необхідне на підставі ч.3 ст.551 ЦК України зменшити розмір пені до потрійної суми заборгованості по тілу кредиту та по відсоткам, тобто до 7680,00 грн.

Інших доводів, які б свідчили про помилковість вищенаведених висновків суду в цій справі, апеляційна скарга відповідача не містить.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставою для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Отже, заочне рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 31.01.2019 у даній справі слід змінити у зв`язку з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, в частині визначення суми заборгованості, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, визначивши її в сумі 10240,00 грн.

При розподілі судового збору враховується, що судовий збір у разі зменшення судом з власної ініціативи розміру неустойки на підставі ч. 3 ст. 551 ЦК України покладається на відповідача повністю без урахування зменшення неустойки, оскільки таке зменшення є наслідком не необґрунтованості позовних вимог в цій частині, а виключно застосування судом свого права на таке зменшення, передбаченого наведеною статтею. Вказана правова позиція викладена в постановах ВС від 05.04.2018 у справі № 917/1006/16, 04.05.2018 у справі №917/1068/17, 03.04.2018 у справі 902/339/16.

Отже на підставі положень ст.141 ЦПК України судові витрати по сплаті судового збору за розгляд справи в апеляційному суді слід залишити за особою, яка подала апеляційну скаргу.

Керуючись ст. ст. 141, 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

апеляційну скаргу задовольнити частково.

Заочне рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 31.01.2019 у цивільній справі за позовом ТОВ «Служба миттєвого кредитування» до ОСОБА_1 про стягнення кредитного боргу змінити в частині визначення суми заборгованості, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, визначивши її в сумі 10 240,00 грн.

У решті заочне рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 31.01.2019 у даній справі залишити без змін.

Судові витрати по сплаті судового збору за розгляд справи в апеляційному суді залишити за особою, яка подала апеляційну скаргу.

Постанова апеляційного суду набирає чинності з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення в порядку та за умов, визначених цивільним процесуальним законодавством.

Повну постанову складено 17.11.2021.

Суддя-доповідач

Судді