Провадження № 2-з/761/2462/2021
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 листопада 2021 року Шевченківський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді - Фролової І.В.,

секретаря судового засідання - Таратінова Д.І.,

за участі:

представник заявника - Бондаренка Д.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні заяву представника заявника ОСОБА_1 - адвоката Бондаренка Дмитра Миколайовича про забезпечення позову шляхом накладення арешту до подачі позовної заяви до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Антонова Сніжана Миколаївна, Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кабісова Юлія Тенгізівна про визнання недійсним договору купівлі-продажу,-

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2021 року до Шевченківського районного суду м. Києва надійшла заява представника заявника ОСОБА_1 - адвоката Бондаренка Дмитра Миколайовича про забезпечення позову шляхом накладення арешту до подачі позовної заяви до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Антонова Сніжана Миколаївна, Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кабісова Юлія Тенгізівна про визнання недійсним договору купівлі-продажу.

У своїй заяві представник просив суд забезпечити майбутній позов шляхом накладення арешту на квартирну АДРЕСА_1 загальною площею 74,1 кв.м. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000) право власності на яку зареєстровано за ОСОБА_2 та заборонити вчиняти будь-які реєстраційні дії щодо квартири АДРЕСА_1 загальною площею 74,1 кв.м. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000).

Заява вмотивована тим, що 28 вересня 2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кабісовою Ю.Т. проведено реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 ( рішення індексний № 60750108). Реєстраційну дію проведено за заявою ОСОБА_2 . Підставою для реєстрації права власності став Договір купівлі-продажу квартири № 2176 від 30 вересня 2010 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Антоновою С.М.

Вказаний договір купівлі-продажу квартири укладено між ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_1 з одної сторони як продавцями, та ОСОБА_2 з другої сторони як покупцем. Проте, як вказує представник, вищевказаний договір ніколи не укладався та не підписувався.

Представник додатково наголошує, що його клієнтка - ОСОБА_1 зареєстрована за вказаною адресою з 1990 року, та жодного договору про відчуження квартири вона не укладала та не підписувала. Одночасно з цим з`ясовано, що приватним нотаріусом Антоновою С.М. Договір купівлі-продажу № 2176 не посвідчувався, за даним реєстровим номером вчинено іншу нотаріальну дію.

Разом з тим, навіть зі змісту вказаного договору купівлі-продажу квартири вбачається невідповідності, а саме невірно вказано загальну площу 80 кв.м., в той час як в свідоцтві про право власності на житло, виданого органом приватизації державного житлового фонду Старокиївського району м. Києва 07.04.1994 року та зареєстрованого в Київському бюро технічної інвентаризації 14.04.1994 року за № 6788, загальна площа квартири складає 74,1 кв.м.

Наведені обставини, на переконання представника заявника, об`єктивно вказують на те, що Договір купівлі-продажу № 2176 від 30.09.2010 року є підробленим.

За заявою ОСОБА_1 29 жовтня 2021 року СВ Шевченківського УП ГУНП у м. Києві розпочато досудове розслідування у кримінальному провадженні №0004182 від 29 жовтня 2021 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України.

З урахуванням зазначеного, ОСОБА_6 звернеться до суду позовом про визнання недійсним правочину - Договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , посвідчений за № 2176 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Антоновою С.М. 30 вересня 2010 року.

Таким чином, на переконання представника, існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про поновлення становища, що існувало до порушення права.

Згідно положень ч. 1 ст. 153 ЦПК України розгляд заяви про забезпечення позову розглядається судом без повідомлення учасників справи.

Проте, відповідно до положень ч. 3 ст. 153 ЦПК України, суд, розглядаючи заяву про забезпечення позову, може викликати особу, яка подала заяву про забезпечення позову, для надання пояснень або додаткових доказів, що підтверджують необхідність забезпечення позову, або для з`ясування питань, пов`язаних із зустрічним забезпеченням.

У виняткових випадках, коли наданих заявником пояснень та доказів недостатньо для розгляду заяви про забезпечення позову, суд може призначити її розгляд у судовому засіданні з викликом сторін.

Таким чином розгляд заяви представника заявника ОСОБА_1 - адвоката Бондаренка Дмитра Миколайовича про забезпечення позову шляхом накладення арешту було вирішено проводити з викликом сторін.

Представник заявника у судовому засіданні - адвокат Бондаренко Д.М. заяву підтримав та просив суд задовольнити.

Суд, заслухавши пояснення представника, дослідивши матеріали заяви та додані до неї матеріали, матеріали цивільної справи, дійшов до висновку, що подана заява підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Статтею 150 ЦПК України передбачено, що позов забезпечується: накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; накладенням арешту на активи, які є предметом спору, чи інші активи відповідача, які відповідають їх вартості, у справах про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави; забороною вчиняти певні дії; встановленням обов`язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник із сімейних правовідносин; забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання; зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; зупиненням митного оформлення товарів чи предметів; арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Як роз`яснено в п. 4 Постанови Пленуму Верховного суду України від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача. Саме по собі накладення арешту на об`єкт нерухомого майна без наміру власника його відчужити та заборона їх відчуження жодним чином не впливає на правовий статус цих прав і на права і законні його інтереси.

Судом встановлено, що предметом майбутнього спору буде визнання недійсним правочину - Договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , посвідчений за № 2176 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Антоновою С.М. 30 вересня 2010 року.

З матеріалів справи дійсно вбачається, що у відповідь на запит Головного управління національної поліції, Київським державним нотаріальним архівом було надано Архівну довідку, зі змісту якої слідує, що згідно з реєстром для реєстрації нотаріальних дій приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Антонової С.М. від 30 вересня 2010 року за реєстровим № 2176 Договір купівлі-продажу квартири не посвідчувався, за даним реєстровим номером вчинено іншу нотаріальну дію.

Також з матеріалів заяви дійсно вбачаються суперечності щодо характеристик квартири, а саме:

- з наданої копії Договору купівлі-продажу квартири № 2176 від 30 вересня 2010 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Антоновою С.М., вбачається, що відчужувана квартира складається з трьох житлових кімнат, загальна площа 80,0 (вісімдесят) кв.м., житлова площа - 45,0 (сорок п`ять) кв.м.

Одночасно з цим, з копії свідоцтва про право власності на житло, виданого органом приватизації державного житлового фонду Старокиївського району м. Києва 07.04.1994 року та зареєстрованого в Київському бюро технічної інвентаризації 14.04.1994 року за № 6788, загальна площа квартири складає 74,1 кв.м.

Необхідно зазначити, що при вирішенні питання про вжиття заходів забезпечення позову суд повинен здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності їх вжиття з урахуванням: розумності, обґрунтованості та адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову та його предметом; ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду у разі невжиття заходів забезпечення позову; запобігання порушенню охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками судового процесу, у разі вжиття заходів забезпечення позову.

За своєю суттю інститут забезпечення в цивільному судочинстві є інститутом попереднього судового захисту. Метою його запровадження є гарантування виконання рішення суду у випадку задоволення позову за існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення у справі. Доведення наявності зазначених підстав або принаймні однієї з них, з точки зору процесуального закону, є необхідною передумовою для вжиття судом заходів до забезпечення позову у разі їх вжиття за клопотанням позивача.

Із вищенаведеного випливає, що, вирішуючи питання про вжиття заходів забезпечення позову, суд має пересвідчитись, що надані докази та доводи позивача на даному етапі переконливо свідчать про наявність підстав для забезпечення позову.

Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише у разі необхідності, оскільки, безпідставне звернення до даних дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.

Відповідно, заходи забезпечення позову повинні застосовуватись лише у разі необхідності та бути співмірними із заявленими позовними вимогами, оскільки безпідставне забезпечення позову може призвести до порушення прав і законних інтересів інших осіб.

У постанові Верховного суду України від 25.05.2016, прийнятій за результатами розгляду справи №6-605цс16, викладено правову позицію, відповідно до якої, метою забезпечення позову, є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, та інтересів сторін та інших учасників судового процесу. Вжиття таких заходів не повинно мати наслідком заподіяння шкоди заінтересованим особам.

Відповідно до статей 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права та інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб`єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб.

Статтею 124 Конституції України визначено принцип обов`язковості судових рішень, який з огляду на положення статей 14, 153 ЦПК України поширюється також на ухвалу суду про забезпечення позову. При цьому відповідно до частини третьої статті 151 ЦПК України забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 №ETS N 005 (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»). У відповідності до приписів ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Відповідно до ст. 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому, Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Причому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Н. проти Нідерландів», ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.

При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17 липня 2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Таким чином, Держава Україна несе обов`язок перед зацікавленими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема - через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. При чому обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.

Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі з метою запобігання потенційним труднощам у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб з метою забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлюються ухвалою суду, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову (стаття 154 ЦПК України).

До такого правового висновку дійшов Верховний Суд України при розгляді справи № 6-2552цс16 у постанові від 18.01.2017.

Отже, при поданні заяви про забезпечення позову не достатньо послатись на диспозицію відповідної норми процесуального права. Заява повинна бути належним чином мотивована, а її доводи - підтверджені. Не може бути задоволено клопотання про забезпечення позову, якщо заявник не мотивував, що невжиття заходів забезпечення позову призведе до наслідків, передбачених цим Кодексом.

З поданого позову та заяви про його забезпечення вбачається, що у разі відчуження належного відповідачеві майна, з приводу якого виник спір, існує реальна загроза утруднення або неможливості виконання рішення суду у разі задоволення позову.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції»). Поняття «законність» у розумінні Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року передбачає дотримання відповідних положень національного законодавства та принципу верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справах «Антріш проти Франції» та «Кушоглу проти Болгарії»).

Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами щодо захисту основоположних прав конкретної особи. Про необхідність досягнення такого балансу йдеться в ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод1950 року. Баланс не буде забезпечений якщо на особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див. рішення у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції»). Інакше кажучи, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, якої прагнуть досягти (див. рішення у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства»).

Судом враховано відповідність виду забезпечення позову, за яким звернувся заявник до суду, а саме накладення арешту на майно, що в майбутньому буде предметом спору.

За таких обставин, дослідивши матеріали справи та враховуючи її обставини, характер правовідносин, предмет та підстави майбутнього позову, а також з метою ефективного захисту прав заявника в майбутньому, суд приходить до висновку, що невжиття зазначених заявником заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду, а також ефективний захист прав або інтересів позивача, за захистом яких він має намір звернутися до суду, а тому заява про накладення арешту на майно підлягає задоволенню.

Відповідно до ч.1 ст. 154 ЦПК України, суд може вимагати від особи, яка звернулася із заявою про забезпечення позову, забезпечити відшкодування збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову (зустрічне забезпечення).

Згідно з ч. 6 ст. 154 ЦПК України, питання застосування зустрічного забезпечення вирішується судом в ухвалі про забезпечення позову або в ухвалі про зустрічне забезпечення позову.

Оскільки матеріали справи містять відомості про те, що заявник має зареєстроване в установленому законом порядку місце проживання (перебування), то підстави для застосування зустрічного забезпечення судом не вбачаються.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 149, 150, 154, 260 ЦПК України, п. 4 Постанови Пленуму Верховного суду України від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», суд, -

У Х В А Л И В :

Заяву представника заявника ОСОБА_1 - адвоката Бондаренка Дмитра Миколайовича про забезпечення позову шляхом накладення арешту до подачі позовної заяви до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Антонова Сніжана Миколаївна, Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кабісова Юлія Тенгізівна про визнання недійсним договору купівлі-продажу - задовольнити.

Накласти арешт на квартирну АДРЕСА_1 загальною площею 74,1 кв.м. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000) право власності на яку зареєстровано за ОСОБА_2 .

Заборонити вчиняти будь-які реєстраційні дії щодо квартири АДРЕСА_1 загальною площею 74,1 кв.м. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000).

Ухвала про забезпечення позову виконується негайно в порядку, встановленому для виконання судових рішень.

Строк пред`явлення ухвали до виконання протягом трьох років.

Ухвалу може бути оскаржено до Київського апеляційного суду міста Києва протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

У разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повна ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Реквізити учасників:

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса місця проживання - АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ,

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , адреса місця проживання - АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 ,

ОСОБА_3 , адреса місця проживання - АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_3 ,

Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Антонова Сніжана Миколаївна, адреса місцезнаходження - 02154, м. Київ, Русанівський бульвар, буд. 7,

Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кабісова Юлія Тенгізівна, адреса місцезнаходження - АДРЕСА_5 .

Суддя: