ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

іменем України

16 листопада 2021 року

м. Харків

справа № 632/228/21

провадження № 22ц/818/3807/21

Харківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Котелевець А.В.,

суддів - Маміної О.В., Хорошевського О.М.,

імена (найменування) сторін:

позивач - Акціонерне товариство Комерційний Банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Первомайського міськрайонного суду Харківської області від 18 березня 2021 року в складі судді Росохи А.В.,

у с т а н о в и в:

В лютому 2021 року Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк») в особі свого представника Дашко Володимира Миколайовича звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 23 жовтня 2007 року між банком та ОСОБА_1 укладено кредитний договір шляхом підписання заяви, відповідно до умов якого остання отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.

Однак умови кредитного договору відповідачка не виконала, допустила заборгованість, яка станом на 14 грудня 2020 року склала суму в загальному розмірі 16 181,05 грн (заборгованість за тілом кредиту - 13 127,83 грн, у тому числі заборгованість за простроченим тілом кредиту - 13 127,83 грн, 3 053,22 грн - заборгованість за простроченими відсотками).

Посилаючись на вказані обставини, позивач просив стягнути з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість в указаному розмірі, а також 2 270,00 грн судового збору.

Рішенням Первомайського міськрайонного суду Харківської області від 18 березня 2021 року позов АТ КБ «ПриватБанк» задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 23 жовтня 2007 року в розмірі 16 181,05 грн та 1 270,00 грн судового збору.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідачка умови кредитного договору не виконала, допустила заборгованість, яка підлягає стягненню з підстав, передбачених статтею 1049 ЦК України.

20 квітня 2021 року ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нову постанову про відмову в задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк».

Апеляційна скарга мотивована тим, позов пред`явлено з пропуском строку позовної давності, оскільки строк дії картки закінчився 30 вересня 2016 року, а позов пред`явлено в лютому 2021 року. Крім того, посилається на правову позицію, що міститься в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, відповідно до якої Тарифи банку, Умови та правила надання банківських послуг, які не підписувались при заповненні заяви-анкети позичальником, не можуть вважатись складовою частиною кредитного договору, а встановлені цими документами відсоткова ставка, пеня та штрафи не можуть бути застосовані при визначенні кредитної заборгованості.

25 серпня 2021 року Полфьорова Яна Володимирівна - представник АТ КБ «ПриватБанк» подала відзив на апеляційну скаргу, в якому просила залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Відзив мотивовано тим, що висновки суду першої інстанції по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення норм матеріального та процесуального права.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційних скарг має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення (пункт 2 частини 1 статті 374 ЦПК України).

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України - в межах доводів і вимог апеляційної скарги - судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частин першої, другої, четвертої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції в частині вирішення спору про стягнення заборгованості за простроченими відсотками в розмірі 3 053,22 грн та судового збору не відповідає.

Матеріали справи свідчать, що 23 жовтня 2007 року між банком та ОСОБА_1 укладено кредитний договір шляхом підписання заяви, відповідно до умов якого остання отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.

Відповідачка підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами банку складає між нею та банком договір, що підтверджується підписом у заяві.

У порушення умов кредитного договору, а також статей 509, 526, 1054 ЦК України, відповідачка зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконала, чим порушила умови кредитного договору. Станом на 14 грудня 2020 року заборгованість за кредитним договором склала суму в загальному розмірі 16 181,05 грн (заборгованість за тілом кредиту - 13 127,83 грн, у тому числі заборгованість за простроченим тілом кредиту - 13 127,83 грн, 3 053,22 грн - заборгованість за простроченими відсотками), яку позивач просив стягнути на свою користь з відповідачки.

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Позивач, обгрунтовуючи право вимоги в частині стягнення процентів за користування кредитом, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 23 жовтня 2007 року, посилався на довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», яка була підписана відповідачкою.

Указаною довідкою, з умовами якої погодилася відповідачка, передбачена базова процентна ставка в місяць - 1,9%, що складає 22,8% річних, розмір щомісячних платежів - 7% від заборгованості (але не менше 50,00 грн і не більше залишку заборгованості), строк внесення щомісячних платежів - до 25 числа місяця, наступного за звітним. Тобто сторони обумовили у письмовому вигляді сплату процентів за користування кредитними коштами.

Термін дії картки № НОМЕР_1 - липень 2015 року.

Картка була перевипущена.

Строк дії останньої картки № НОМЕР_2 - вересень 2016 року.

Початковий кредитний ліміт в подальшому змінювався, що підтверджується довідкою про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, оформленої на ім`я ОСОБА_1 . Остання зміна кредитного ліміту відбулася 13 травня 2019 року.

ОСОБА_1 користувалася кредитним коштами, що підтверджується випискою банку.

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитним договором припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронюваних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Доказів того, що станом на вересень 2016 року у ОСОБА_1 існувала перед банком заборгованість за простроченими відсотками в розмірі 3 053,22 грн, матеріали справи не містять.

Вимог про стягнення відсотків, нарахованих відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, позивачем не пред`явлено.

Враховуючи викладене, правові підстави для стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованості за простроченими відсотками в розмірі 3 053,22 грн відсутні.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права (частина 1 статті 376 ЦПК України).

Рішення суду першої інстанції в частині вирішення спору про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за простроченими відсотками в розмірі 3 053,22 грн підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нової постанови про залишення позову АТ КБ «ПриватБанк» без задоволення.

Доводи апеляційної скарги про те, що позов пред`явлено з пропуском строку позовної давності, є безпідставними.

Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними подіями (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

У разі неналежного виконання позичальником зобов`язання за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредиту, погашення якого відповідно до умов договору визначено періодичними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 30 вересня 2015 року у справі № 6-154цс15.

Установлено, що останній платіж відповідачкою було здійснено 01 грудня 2020 року в сумі 200,00 грн. Тобто з 01 грудня 2020 року у кредитора виникло право на пред`явлення позову про стягнення заборгованості.

З указаним позовом банк звернувся 10 лютого 2021 року, тобто в межах строку позовної давності.

Доводи апеляційної скарги на висновок суду про наявність правових підстав для стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованості за тілом кредиту в розмірі 13 127,83 грн не впливають, зводяться до переоцінки доказів, яким в цій частині судом першої інстанції надана належна оцінка.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Частиною 1 статті 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

За правилами пунктів «б», «в» пункту 4 частини 1 статті 382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається з резолютивної частини із зазначенням нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення, та розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина тринадцята статті 141 ЦПК України.

Судові витрати, понесені позивачем за подачу позовної заяви, документально підтверджуються в розмірі 2 270,00 грн (а. с. 2).

Судові витрати, понесені відповідачкою за подачу апеляційної скарги, документально підтверджуються в розмірі 3 435,65 грн (а. с. 88).

Оскільки апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду першої інстанції в частині вирішення спору про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за простроченими відсотками в розмірі 3 053,22 грн підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нової постанови про залишення позову АТ КБ «ПриватБанк» без задоволення, судовий збір підлягає стягненню:

- з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» - в розмірі 1 891,66 грн із розрахунку: 16 181,05 грн (заявлені вимоги) : 13 127,83 грн (задоволені позовні вимоги) = 1,2; 2 270,00 грн : 1,2;

- з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 - в розмірі 648,23 грн із розрахунку: 16 181,05 грн (заявлені вимоги) : 3 053,22 грн (вимоги, у задоволенні яких позивачеві відмолено) = 5,3; 3 435,65 : 5,3.

За правилами частини десятої статті 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

З урахуванням викладеного, з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» підлягає стягненню судовий збір в розмірі 1 243,43 грн із розрахунку: 1 891,66 грн - 648,23 грн.

Керуючись ст. ст. 367, 374 ч. 1 п. 2, 376 ч. 1, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Первомайського міськрайонного суду Харківської області від 18 березня 2021 року в частині вирішення спору про стягнення заборгованості за простроченими відсотками та судового збору скасувати та ухвалити в цій частині нову постанову.

Позов Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за простроченими відсотками залишити без задоволення

Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ІПН: НОМЕР_3 ) на користь Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» (01001, м. Київ, вул. Грушевського, б. 1Д, , рах. № НОМЕР_4 , МФО № 305299) судовий збір в розмірі 1 243,43 грн (одна тисяча двісті сорок три грн 43 коп.).

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повне судове рішення складено 16 листопада 2021 року.

Головуючий А.В.Котелевець

Судді О.В.Маміна

О.М.Хорошевський