Номер провадження: 22-ц/813/4570/21
Головуючий у першій інстанції Сувертак І.В.
Доповідач Таварткіладзе О. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.01.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Таварткіладзе О.М.,

суддів: Заїкіна А.П., Погорєлової С.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Чумаченка Святослава Олександровича на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 06 липня 2020 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення пені за прострочення сплати аліментів,

ВСТАНОВИВ:

26.12.2019 року ОСОБА_2 звернулась до суду до ОСОБА_1 з позовом про стягнення пені за прострочення сплати аліментів, мотивуючи це тим, що рішенням Приморського районного суду м.Одеси по справі №522/11989/18 від 20 листопада 2018 року з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 стягнуто аліменти на утримання доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/3 частини заробітної плати та інших доходів щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і до досягнення дитиною повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Згідно з розрахунком заборгованості зі сплати аліментів, наданим державним виконавцем Другого Суворовського ВДВС Головного територіального управляння юстиції м. Одеси станом на 30.09.2019 року заборгованість ОСОБА_1 зі сплати аліментів дорівнювала 35 530,61 грн. За жовтень - листопад 2019 року заборгованість по аліментам збільшилась ще на 6 396 грн. (по 3 198 грн. за кожний місяць) і станом на 3011.2019 року становила взагалі 41 926 грн. 61 коп.

Оскільки наявне прострочення зобов`язання ОСОБА_1 по сплаті аліментів, то з нього відповідно до положень статті 196 СК України підлягає стягненню пеня, розмір якої за весь час прострочення щомісячних виплат становить 116 599,45 грн.

З урахуванням викладеного ОСОБА_2 просила суд стягнути з ОСОБА_1 неустойку (пеню) за несвоєчасну сплату аліментів у розмірі 41 926 грн. 61 коп., так як розмір неустойки не може перевищувати розмір заборгованості по аліментам.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 06 липня 2020 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення пені за прострочення сплати аліментів - задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 пеню за прострочення сплати аліментів за період з 09.07.2018 року по 30.11.2019 року у розмірі 41 926 грн. 61 коп.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, представник ОСОБА_1 адвокат Чумаченко Святослав Олександрович подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 06 липня 2020 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким у позові ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення пені за прострочення сплати аліментів відмовити, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ч.1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма піддягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Рішення суду зазначеним вимогам відповідає.

Задовольняючи позов, стягуючи з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 пеню за прострочення сплати аліментів за період з 09.07.2018 року по 30.11.2019 року у розмірі 41 926 грн. 61 коп., суд першої інстанції виходив з того, що:

- факт наявності заборгованості зі сплати аліментів за період з 09.07.2018 року по 30.11.2019 року підтверджений розрахунком заборгованості, який виконаний відповідно до формули, яка була визначена Великою Палатою Верховного Суду в Постанові від 25 квітня 2018 року у справі №572/1762/15-ц та у справі №333/6020/16-ц від 03 квітня 2019 року;

- відповідачем не спростовано вини у виникненні заборгованості зі сплати аліментів позивачу у вказаний період;

- розрахунок пені за прострочення сплати аліментів відповідає формулі, яка була визначена Великою Палатою Верховного Суду в Постанові від 25 квітня 2018 року у справі №572/1762/15-ц та у справі №333/6020/16-ц від 03 квітня 2019 року, а розмір заявлених позивачем вимог про стягнення пені за аліментами відповідає положенням ч. 1 ст. 196 СК України.

Такий висновок суду першої інстанції відповідає встановленим у справі обставинам, підтверджується доказами і заснований на законі.

Судом встановлено, що:

- ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

- рішенням Приморського районного суду м.Одеси по справі №522/11989/18 від 20 листопада 2018 року з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 стягнуто аліменти на утримання доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/3 частини заробітної плати та інших доходів щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і до досягнення дитиною повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 9-11);

- згідно з розрахунком заборгованості зі сплати аліментів, складеної старшим державним виконавцем Другого Суворовського ДВС у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Франчук А.С., заборгованість ОСОБА_1 зі сплати аліментів станом на 30.09.2019 року становить 41 926 грн. 61 коп. (а.с. 20).

Згідно з частиною першою статті 196 СК України у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості.

Неустойка (пеня) - це спосіб забезпечення виконання зобов`язання. Її завдання - сприяти належному виконанню зобов`язання, стимулювати боржника до належної поведінки. Однак таку функцію неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Це додаткові втрати боржника, майнове покарання його за невиконання або невчасне виконання обов`язку сплатити аліменти.

Стягнення неустойки є санкцією за ухилення від сплати аліментів.

Ухиленням від сплати аліментів слід вважати дії або бездіяльність винної особи, спрямовані на невиконання рішення суду про стягнення з неї на користь стягувача визначеної суми аліментів. Вони можуть виразитись як у прямій відмові від сплати встановлених судом аліментів, так і в інших діях (бездіяльності), які фактично унеможливлюють виконання вказаного обов`язку (приховуванні заробітку (доходу), що підлягає обліку при відрахуванні аліментів, зміні місця роботи чи місця проживання з неподанням відповідної заяви про необхідність стягування аліментів тощо).

Тлумачення статті 196 СК України свідчить про те, що відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи.

У СК України не передбачено випадки, коли вина платника аліментів виключається. Очевидно, що в такому разі підлягають застосуванню норми цивільного законодавства. Якщо платник аліментів доведе, що вжив всіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобов`язання, то платник аліментів є невинуватим у виникненні заборгованості, і підстави стягувати неустойку (пеню) відсутні. Саме на платника аліментів покладено обов`язок доводити відсутність своєї вини в несплаті (неповній сплаті) аліментів.

Отже, для застосування зазначеної вище санкції до платника аліментів необхідні такі умови: існування заборгованості зі сплати аліментів, встановлених рішенням суду або за домовленістю між батьками згідно з частиною першою статті 189 СК України; наявність винних дій особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти, що призвели до виникнення заборгованості.

Такий самий висновок набув Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 14.12.2020 року у справі № 661/905/19, згідно з якою уточнено висновок, викладений у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 серпня 2018 року у справі № 572/1689/16-ц (провадження № 61-311 св 17), із зазначенням, що відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи, а не у всіх випадках, крім несвоєчасної виплати заробітної плати, затримки або неправильного перерахування аліментів банками.

Проте платник аліментів не довів, що прострочення сплати аліментів за період з 09.07.2018 року до 30.11.2019 року виникли не з його вини (з обставин, що виключають вину платника аліментів, який при цьому вжив всіх заходів для виконання свого обов`язку зі сплати аліментів).

Також відповідачем не оспорювалась правильність розрахунку заборгованості за аліментами і не встановлювалася в судовому порядку незаконність дій державного виконавця при виконанні ним такого розрахунку.

При цьому, суд першої інстанції належним чином перевірив відповідність розрахунку по пені за прострочення сплати аліментів, який наведений позивачем у позові і дійшов до вірного висновку про те, що формула застосована позивачем при виконанні даного розрахунку відповідає формулі, яка була визначена Великою Палатою Верховного Суду в Постанові від 25 квітня 2018 року у справі №572/1762/15-ц та у справі №333/6020/16-ц від 03 квітня 2019 року.

Наявність арифметичних помилок судом першої інстанції також не встановлена.

Оскільки розмір заявлених вимог узгоджується з положеннями ч.1 ст.196 СК України, а відповідачем не надано до суду відомостей, які мають значення для застосування ч.2 ст. 196 СК України, суд першої інстанції дійшов до вірного висновку про задоволення заявлених вимог про стягнення пені у заявленому позивачем розмірі.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідач фактично сплатив заборгованість по аліментам у розмірі 41 926 грн. 61 коп. 21.12.2019 року, а позивач звернулася до суду з позовом про стягнення пені у зв`язку із заборгованістю по аліментам 26.12.2019 року, висновок районного суду не спростовують, оскільки відповідач таким чином підтвердив свою згоду з наявністю заборгованості за аліментами за період з 09.07.2018 року до 30.11.2019 року і згоду з розміром заборгованості по аліментам, яка розрахована державним виконавцем і з якою виходила позивач обчислюючи пеню за вказаний період.

При цьому доводи про те, що позивач звертаючись з позовом про стягнення пені по аліментам діяла недобросовісно, є неспроможними, оскільки за наведених обставин позивач реалізувала своє право на судовий захист, гарантований Конституцією України, Сімейним та цивільно-процесуальним законодавством України.

Інші доводи апеляційної скарги щодо поспішності розгляду судом справи і не надання можливості відповідачу реалізувати свої процесуальні права засновані на припущеннях і висновок районного суду по суті не спростовують, зведені лише до незгоди з висновком райсуду без наведення будь-яких обставин, які б ставили під сумнів набутий судом висновок або свідчили б про невірну оцінку судом доказів, які надані сторонами та невірне застосування законодавства, яке регулює спірні правовідносини.

У Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, серед іншого (пункти 32-41), звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; для цього потрібно логічно структурувати рішення і викласти його в чіткому стилі, доступному для кожного; судові рішення повинні, у принципі, бути обґрунтованим; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на аргументи сторін та доречні доводи, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Зазначений Висновок також звертає увагу на те, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Так, у справі «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89) ЄСПЛ наголосив на тому, що згідно статті 6 Конвенції рішення судів достатнім чином містять мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя (рішення у справі «Hirvisaari v.Finland», заява № 49684/99; від 27 вересня 2001 р., пункт 30). Разом з тим, у рішенні звертається увага, що статтю 6 параграф 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення, може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи (рішення у справі «Ruiz Torija v. Spain», заява серія А № 303-А; від 9 грудня 1994 р.; пункт 29).

У справі «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58) зазначено, що національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін. Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає у тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland», заява № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Отже, у рішеннях ЄСПЛ склалась стала практика, відповідно до якої рішення національних судів мають бути обґрунтованими, зрозумілими для учасників справ та чітко структурованими; у судових рішеннях має бути проведена правова оцінка доводів сторін, однак, це не означає, що суди мають давати оцінку кожному аргументу та детальну відповідь на нього. Тобто мотивованість рішення залежить від особливостей кожної справи, судової інстанції, яка постановляє рішення, та інших обставин, що характеризують індивідуальні особливості справи.

Враховуючи вищевикладене, судова колегія вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи, які є підставою для скасування рішення, не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують, внаслідок чого апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 383 ЦПК України, Одеський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Чумаченка Святослава Олександровича - залишити без задоволення.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 06 липня 2020 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повний текст постанови складено: 15.01. 2021 року.

Головуючий О.М. Таварткіладзе

Судді: А.П. Заїкін

С.О. Погорєлова