Справа № 428/8318/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 листопада 2021 року м. Сєвєродонецьк

Сєвєродонецький міський суд Луганської області у складі:

головуючого судді Бароніна Д.Б.,

за участю секретаря Корнєвої Ю.П.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

відповідача ОСОБА_3 ,

представника відповідача ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Сєвєродонецьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та її виселення, -

ВСТАНОВИВ:

1. Позиції учасників справи, процесуальні дії

1.1. ОСОБА_1 звернулася до Сєвєродонецького міського суду Луганської області з позовною заявою до ОСОБА_3 , в якій просить визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням та виселити його з квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що вона внаслідок приватизації є єдиним власником вищевказаної квартири. За вказаною адресою також зареєстрований колишній чоловік позивача - ОСОБА_3 , який добровільно виселитись та знятись з реєстраційного обліку не бажає. Відповідач вчинив стосовно неї домашнє насильство. Зі сторони позивача йде системне порушення правил співжиття, що робить неможливим та нестерпним сумісне проживання.

1.2. 24.09.2021 відповідачем ОСОБА_3 було надано відзив на позов, в якому він вказує, що в квартирі за адресою: АДРЕСА_1 зареєстрований з 29.05.2007 року, а фактично мешкає в цій квартирі з 1994 року. Зазначена квартира особисто ним та за кошти, отримані після продажу його власної квартири, була капітально відремонтована та мебльована. Також відповідач здійснював поточні ремонти в квартирі та підтримував її в придатному для проживання стані, сплачував комунальні послуги. Сторони мають неповнолітнього сина ОСОБА_5 , який зареєстрований в спірній квартирі, забезпеченням та вихованням дитини займається відповідач. З березня по вересень 2021 року позивач не проживала за місцем реєстрації, не приймала участі у вихованні сина, не надавала коштів на його утримання. Шлюб між сторонами розірвано, але питання поділу майна не вирішено. Посилання позивача на факт домашнього насильства є повністю необґрунтованим.

1.3. 04.10.2021 позивачем була надана відповідь на відзив, в якому вона вказує, що твердження відповідача про ремонт та меблювання квартири нічим не підтверджені та не дають право відповідачу порушувати її права розпоряджатися своєю власністю. З боку відповідача йде систематичне порушення правил співжиття, що робить неможливим для інших проживання з ним в одному будинку, користуватися житлом на свій розсуд позивач не може, з кінця березня по кінець липня 2021 року вона тимчасово не мешкала за місцем реєстрації та у квартирі, яка належить їй на праві особистої власності, побоюючись за своє життя. Позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила їх задовольнити.

1.4. В судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовні вимоги. Позивач також визнала, що відповідач фактично та постійно проживає у спірній квартирі з 1996 року.

Відповідач та його представник в судовому засіданні заперечували проти задоволення позову з підстав, які викладені у відзиві. Відповідач додатково пояснив, що він немає іншого придатного для проживання житла на праві приватної власності. Однокімнатний дачний будинок, про який згадує позивач, не оформлений в якості об`єкту права власності, не введений в експлуатацію та не придатний для проживання, оскільки складається зі стін на «пів-цегли».

1.5. Допитана в якості свідка в судовому засіданні ОСОБА_6 пояснила, що сторони цієї справи ОСОБА_7 та ОСОБА_8 є її знайомими протягом 20 останніх років, приблизно з 1990-х років. Їй відомо, що сторони проживали в трикімнатній квартирі на першому поверсі по АДРЕСА_2 . Приблизно у 1999 році в квартирі не було ремонту. За запрошенням відповідача ОСОБА_9 вона брала участь в ремонтних роботах з проведення капітального ремонту у квартирі приблизно у 2008 році. Її роботу оплачував відповідач, придбавав матеріали для ремонту також відповідач. У квартирі під час ремонту були зроблені стелі з гіпсокартону, плитка, шпалери, замінені вікна, був проведений капітальний ремонт. Під час проведення ремонту позивач була вагітна, знаходилася вдома.

Допитаний в якості свідка в судовому засіданні ОСОБА_10 пояснив, що сторони цієї справи ОСОБА_7 та ОСОБА_8 є його знайомими протягом 16-17 років, відповідач колись наймав його на роботу для проведення капітального ремонту у трикімнатній квартирі на першому поверсі. Поблизу АДРЕСА_2 . Квартира до ремонту була «вбитою», треба було робити по підлогу, класти стіни, робити нову стелю. Відповідач керував ходом проведення ремонтних робіт, придбавав матеріали, оплачував його роботу. При ньому відповідач взяв 4000 доларів на купівлю матеріалів.

Допитаний в якості свідка в судовому засіданні ОСОБА_11 пояснив, що сторони цієї справи ОСОБА_7 та ОСОБА_8 є його знайомими протягом 20-25 останніх років. У трикімнатній квартирі на першому поверсі в квартирі сторін він робив електрику, розводку електричної мережі під час ремонту. За його роботу платив відповідач ОСОБА_12 , матеріали для роботи придбавав також відповідач.

Відповідач та його представник відмовилися від клопотання про допит свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , оскільки клопотання про допит цих свідків було заявлено помилково.

2. Обставини справи, зміст спірних правовідносин

2.1. Власником квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , є ОСОБА_7 , що підтверджується копією свідоцтва про право власності на житло № НОМЕР_1 від 20.10.2006 та копією Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 12282109 від 25.10.2006. Квартира приватизована згідно Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду».

Відповідно до довідки № 15843 від 12.08.2021 про склад сім`ї, або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб станом на 12.08.2021, у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані: з 16.12.1987 ОСОБА_1 - заявник, з 29.05.2007 ОСОБА_8 - чоловік, з 18.02.2009 ОСОБА_16 - син.

Шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 був розірваний згідно рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 08.07.2021 по справі № 428/3669/21. Рішення набрало законної сили 10.08.2021. В рішенні встановлено, що сторони зареєстрували шлюб 26.02.2002 та мають сина 2009 року народження.

2.2. Згідно копії заяви від 01.03.2007, ОСОБА_1 зверталася до директора КП «Житлосервіс «Ритм» із заявою про розгляд житлового стану квартири за адресою: АДРЕСА_1 , через її аварійний стан: стіни, підлога, сантехніка, а також просила скласти кошторис на капітальний ремонт даного приміщення.

20.04.2007 ОСОБА_8 уклав з ФОН ОСОБА_17 договір щодо купівлі вікон на 4700 грн., які відповідач отримав в порядку виконання вказаного договору.

З копії договору № 6 від 13.01.2007 вбачається, що агентство «Альянс» та ОСОБА_8 , який мешкає за адресою: АДРЕСА_3 , домовилися про інформаційно-технічні та довідкові послуги з продажу (обміну) об`єкту нерухомості за адресою: АДРЕСА_3 .

Згідно попереднього договору № 13/01/07-1 від 13.01.2021 між ОСОБА_3 в якості продавця та ОСОБА_18 в якості покупця, сторони домовились у строк до 14 березня 2007 року скласти та нотаріально завірити договір купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_3 .

2.3. Згідно копії повідомлення Сєвєродонецького РУП ГУНП в Луганській області від 15.09.2021 № 24862/111/34-2021, 29.03.2021 в 20:56 до Сєвєродонецького РУП ГУПН надходило звернення гр. ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_1 , щодо спричинення їй тілесних ушкоджень чоловіком - гр. ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . 30.03.2021 в 08:41 до РУП ГУНП надходило повідомлення установи охорони здоров`я щодо надання медичної допомоги гр. ОСОБА_7 . ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_1 , яка отримала тілесні ушкодження. Причина виникнення тілесних ушкоджень - побив чоловік.

Відповідно до копії карти травматологічного хворого, 30.03.2021 ОСОБА_1 о 08-25 год. самостійно зверталася із побутовою травмою до КНП СМБЛ ВНЦЕМД м. Сєвєродонецьк із тілесними ушкодженнями, які наніс чоловік 29.03.2021 о 21-30 год. Діагноз: дрібні підшкірні крововиливи м`яких тканин шиї. Лікарем надані рекомендації у вигляді поради, пацієнт працездатна.

2.4. Відповідно до копії психологічної характеристики, виданої директором та психологом СЗШ № 10 м. Сєвєродонецька, ОСОБА_16 є учнем 7-В класу СЗШ № 10. З квітня 2021 року неодноразово звертався до шкільного психолога за ініціативою батька. Перевагу надає спілкуванню з батьком, з мамою хотів би більш теплих стосунків. Зі слів хлопчика, мати не цікавиться його життям і він з нею влітку не спілкувався взагалі. В розмові сказав, що хоче залишитися жити з батьком, йому буде краще з ним.

3. Релевантні джерела права

3.1. Відповідно до ч. 1, 2, 4 ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно із ч. 1, 3 ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду.

Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

3.2. Згідно ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження майном.

Відповідно до ч. 2 ст. 319 ЦК України власник майна має право вчиняти щодо свого майна будь які дії, які не суперечать закону.

Згідно ч. 7 ст. 319 ЦК України діяльність власника може бути припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до ч. 1, 2, 4 ст. 406 ЦК України сервітут припиняється у разі:

1) поєднання в одній особі особи, в інтересах якої встановлений сервітут, і власника майна, обтяженого сервітутом;

2) відмови від нього особи, в інтересах якої встановлений сервітут;

3) спливу строку, на який було встановлено сервітут;

4) припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту;

5) невикористання сервітуту протягом трьох років підряд;

6) смерті особи, на користь якої було встановлено особистий сервітут.

Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.

Згідно ч. 4 ст. 311 ЦК України фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом.

3.3. Відповідно до ст. 150 Житлового кодексу УРСР (далі - ЖК УРСР) громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно статей 156, 157 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно.

Члени сім`ї власника будинку (квартири) зобов`язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім`ї власника зобов`язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім`ї про розмір участі в витратах вирішуються в судовому порядку.

До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Статтею 109 ЖК УРСР передбачено, що виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Відповідно до ч. 1 ст. 116 ЖК УРСР якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

3.4. Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та частиною четвертою статті 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя та до свого житла. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

ЄСПЛ неодноразово висловлювався щодо можливості виселення особи з житлового приміщення. Так, у рішенні від 2 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», заява № 19009/04, § 41) ЄСПЛ вказав, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла.

Згідно з практикою ЄСПЛ втручання держави у право на житло є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не здійснюється «згідно із законом», не переслідує легітимну мету - одну чи декілька з тих, що перелічені у пункті 2 вказаної статті, - чи не розглядається як «необхідне в демократичному суспільстві».

Формулювання «згідно із законом» не лише вимагає, щоб оскаржуваний захід мав підставу в національному законодавстві, але також звертається до якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своїх термінах та передбачати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування (див., mutatis mutandis, рішення ЄСПЛ у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», § 43).

Втручання у право на повагу до житла має бути також «необхідним у демократичному суспільстві». Тобто, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності» та бути домірним переслідуваній легітимній меті (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» («Zehentner v. Austria»), заява № 20082/02, § 56).

Вирішуючи питання про «необхідність у демократичному суспільстві» виселення відповідачів із житла, суд має оцінити, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого заходу та чи буде таке втручання у право особи на житло пропорційним переслідуваній легітимній меті.

Принцип пропорційності у розумінні ЄСПЛ полягає в оцінці справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням у право людини на повагу до житла, й інтересами особи, яка зазнає негативних наслідків від цього втручання. Пошук такого балансу не означає обов`язкового досягнення соціальної справедливості у кожній конкретній справі, а передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між легітимною метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа внаслідок втручання в її право на повагу до житла несе надмірний тягар. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були би менш обтяжливими для прав і свобод цієї особи, оскільки обмеження її прав не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для досягнення вказаної мети.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (див., mutatis mutandis, рішення ЄСПЛ від 9 жовтня 2007 року у справі «Станкова проти Словаччини» («Stankova v. Slovakia»), заява № 7205/02, § 60-63).

Відсутність обґрунтування у судовому рішенні фактичних підстав застосування приписів законодавства, навіть якщо формальні вимоги були дотримані, може серед інших чинників братися до уваги при вирішенні питання про те, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (див., mutatis mutandis, рішення ЄСПЛ у справі «Беєлер проти Італії» («Beyeler v Italy»), заява № 33202/96, § 110).

Неврахування національними судами принципу пропорційності у справах про виселення особи з житла є підставою для висновку про порушення відносно такої особи статті 8 Конвенції (див., mutatis mutandis, рішення ЄСПЛ у справах «Дакус проти України» («Dakus v. Ukraine») від 14 грудня 2017 року, заява № 19957/07; «Кривіцька та Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine») від 2 березня 2011 року, заява № 30856/03; «Садов`як проти України» («Sadovyak v. Ukraine») від 17 травня 2018 року, заява № 17365/14.

3.5. Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод в статті 1 Першого протоколу об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність.

ЄСПЛ у ряді рішень зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар.

У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Тлумачення та застосування національного законодавства - прерогатива національних судів, але спосіб, у який це тлумачення і застосування відбувається, повинен призводити до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики ЄСПЛ.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.

3.6. У постанові Верховного Суду від 15 січня 2020 року у справі № 754/613/18-ц викладено висновок, згідно якого при вирішенні справи щодо наявності передбачених законом підстав для виселення особи чи визнавання такою, що втратила право користування, що по суті буде мати наслідком виселення, виходячи із принципу верховенства права, суд повинен у кожній конкретній справі проводити оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до її житла не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою.

4. Оцінка доказів та аргументів сторін

4.1. Судом встановлено, що спірна квартира належить позивачу одноособово на праві власності внаслідок проведення процедури приватизації. Відповідач фактично вселився у спірну квартиру в 1996 році як співмешканець позивача, що було визнано позивачем в судовому засіданні. З 2007 року відповідач зареєстрував своє місце проживання у спірній квартирі. Сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 26.02.2002 по 10.08.2021, проживаючи у спірній квартирі разом з сином.

Суд враховує, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Таке втручання має здійснюватися згідно із законом, має бути необхідним у демократичному суспільстві та має бути спрямованим на захист прав і свобод інших осіб.

Формулювання «згідно із законом» вимагає, щоб оскаржуваний захід мав підставу в національному законодавстві, а положення закону мають бути достатньо чіткими у своїх термінах та передбачати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. В даному випадку в якості підстав для виселення відповідача позивач посилається на те, що вона є єдиним власником житла, в той час як відповідач більше не є членом її сім`ї та систематично порушує правила співжиття.

Суд вважає необґрунтованими посилання позивача на систематичне порушення відповідачем правил співжиття та застосування до неї домашнього насильства. На обґрунтування факту домашнього насильства, який за твердженням позивача стався ще 29.03.2021, позивачем надано лише докази її звернення до органу поліції та лікарні з цього приводу. При цьому, позивачем не надано доказів того, що орган поліції або будь-які треті особи підтвердили чи встановили факт вчинення відповідачем домашнього насильства. Відповідач в судовому засіданні заперечував факт насильства та вказав, що працівники поліції прибувши 29.03.2021 до квартири не зафіксували жодних пошкоджень у позивача. Тобто, твердження про вчинення відповідачем домашнього насильства та порушення ним правил співжиття ґрунтуються лише на тих доказах, що сформовані на підставі слів позивача. Крім того, одноразовий конфлікт між сторонами не може підтверджувати систематичного порушення відповідачем правил співжиття. Більш того, позивач в судовому засіданні визнала, що з 29.03.2021 випадків застосування до неї домашнього насильства з боку відповідача не було.

Разом з тим, факт розірвання шлюбу між сторонами та припинення між ними сімейних відносин свідчить про наявність підстав для виселення відповідача згідно із національним законодавством України (ст. 391, п. 4 ч. 1, ч. 2 ст. 406 ЦК України).

4.2. Однак, навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. З іншого боку, власник житла вправі мати можливість, щоб обмеження його права власності було оцінене судом на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном.

Оцінюючи справедливу рівновагу (баланс) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням у право людини на повагу до житла, інтересами особи, яка зазнає негативних наслідків від цього втручання, та інтересами власника житла на мирне володіння своїм майном, суд враховує наступні конкретні обставини цієї справи:

- позивач є єдиним власником спірної квартири, право власності на яку вона набула в результаті процедури приватизації під час перебування сторін у шлюбі;

- відповідач фактично вселився у спірну квартиру в 1996 році як співмешканець позивача, що було визнано позивачем в судовому засіданні, а з 2007 року відповідач зареєстрував своє місце проживання у спірній квартирі;

- сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 26.02.2002 по 10.08.2021, проживаючи у спірній квартирі разом з сином, який народився в 2009 році;

- відповідач в 2008 році брав активну участь в організації та оплаті капітального ремонту у спірній квартирі, що було визнано позивачем в судовому засіданні, а також підтверджується показаннями трьох свідків, які проводили ремонтні роботи в квартирі;

- спірна квартира є трикімнатною, а отже існує можливість проживання позивача, відповідача та їх сина у окремих кімнатах;

- відповідач не має іншого житла, яке було б придатним для проживання та належало йому на праві власності або на праві користування;

- дитина сторін виявляє прихильність до відповідача згідно психологічної характеристики зі школи та згідно пояснень позивача, яка в судовому засіданні вказала, що син проживає в одній кімнаті з батьком та з нею не спілкується.

З урахуванням вищевикладених обставин, тривалості проживання відповідача у спірному житлі, відсутності у нього іншого житла, активної участі відповідача у капітальному ремонті житла, наявності можливості для проживання всіх мешканців житла у окремих кімнатах, прихильних взаємовідносин між відповідачем та дитиною сторін, суд вважає, що виселення відповідача із спірного житла та позбавлення його права користування житлом буде непропорційним та становитиме порушення відносно відповідача статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. З іншого боку, з урахуванням вищевикладених обставин, відмова у задоволенні цього позову буде пропорційним втручанням у право позивача на мирне володіння своїм майном.

4.3. Посилання позивача у відповіді на відзив на постанову Великої Палати Верховного Суду у справі № 447/455/17 є неспроможними, оскільки обставини цієї справи суттєво відрізняються від обставин справи № 447/455/17.

Зокрема, у справі № 447/455/17 відповідач мав постійне зареєстроване місце проживання за іншою адресою, ніж адреса спірного житла, спірний житловий будинок мав лише дві житлові кімнати, в одній з яких проживав тринадцятирічний син сторін, тобто особа іншої статі, ніж позивач, внаслідок чого позивач з малолітнім сином змушена була проживати у батьків. В даній справі такі обставини відсутні, оскільки спірне житлове приміщення є трикімнатним, відповідач не має іншого житла або зареєстрованого місця проживання за іншою адресою, дитина сторін виявляє більшу прихильність до відповідача, а не до позивача.

Необґрунтованими є також посилання позивача та її представника на наявність іншого житла у відповідача. До суду не було надано жодних достатніх доказів наявності у відповідача на праві власності чи на праві користування іншого приміщення, яке було б придатним для проживання.

4.4. Підводячи підсумок, суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні позову у зв`язку із його необґрунтованістю.

5. Розподіл судових витрат

5.1. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат у відповідності до ст. 141 ЦПК України, суд враховує, що у задоволенні позову відмовлено, в той час як відповідач та його представник не заявляли про наявність у них судових витрат. Отже, судові витрати, які підлягають розподілу, у цій справі відсутні.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 10, 12, 13, 76, 141, 247, 258, 259, 263-265, 268, 273, 289, 354 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_7 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_9 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та виселення.

Рішення може бути оскаржено шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Луганського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

У повному обсязі рішення складено та підписано 17 листопада 2021 року.

Суддя Д.Б. Баронін