ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/597/21 Справа № 205/4799/19 Суддя у 1-й інстанції - Мовчан Д. В. Доповідач - Макаров М. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 січня 2021 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Макарова М.О.

суддів - Деркач Н.М., Куценко Т.Р.

при секретарі - Керімовій-Бандюковій Л.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Автокредит плюс» на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 17 червня 2020 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Автокредит плюс», третя особа: Акціонерне товариство «Акцент - банк» про визнання договору фінансового лізингу недійсним, стягнення грошових коштів, -

В С Т А Н О В И Л А:

У червні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Автокредит плюс», третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Акціонерне товариство «Акцент - банк», про захист прав споживачів, визнання договору фінансового лізингу недійсним, стягнення грошових коштів.

Позов мотивований тим, що 18 липня 2017 року нею, ОСОБА_1 , було підписано Заяву про приєднання до публічного договору АВНОА!00000048 від 18 липня 2017 року про надання фінансового лізингу між ТОВ «Автокредит плюс» (далі - Відповідач), що розміщений на офіційному веб-сайті компанії. Вказана заява містить тільки стаття 14 «Особливі умови» та статтю 15 «Юридичні адреси та підписи сторін». Від імені лізингодавця наявна ксерокопія печатки і факсиміле підпису директора ТОВ «Автокредит плюс», ОСОБА_2 , а також, підпис представника лізингодавця ОСОБА_3 . Проте вказана заява не містить умов про використання факсимиліе, а також, підтвердження повноважень представника ТОВ «Автокредит плюс» Блин А.В. на підписання будь - яких угод від імені зазначеної юридичної особи та займаної посади.

У відповідності до умов заяви лізингоодержувач отримує предмет лізингу на 60 місяців (п.14.1.2), вносить аванс у розмірі 177 830 грн. 02 коп. (п.14.1.7) та здійснює подальші щомісячні платежі у розмірі 6 060 грн. 00 коп. (п.14.30 у період з 18 по 22 число кожного місяця (п.14.1.4) на транзитний рахунок № НОМЕР_1 , відкритий у ПАТ «Акцент -Банк», для подальшого зарахування на рахунок ТОВ «Автокредит плюс» (п.14.1.5).

Згідно Додатку №1 до Договору фінансового лізингу, який водночас є спец фіксацією та актом приймання - передачі, позивач зазначає, що вона отримала у лізинг від відповідача транспортний засіб MAZDA CX -9 (2007 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 , вартістю 370 000 грн. 00 коп. разом із свідоцтвом про його реєстрацію та ключем.

Додатком № 2 до Договору фінансового лізингу був врегульований графік оплати та його складові, а саме: відшкодування вартості лізингу; відсотки за користування предметом лізингу, що складає 23 % річних; комісія за проведення щомісячного моніторингу предмета лізингу.

Далі позивач зазначає, що вона за період з липня 2017 року по 01 червня 2019 року сплатила відповідачеві на рахунок, відкритий у ПАТ «Акцент банк» 317 556 грн. 47 коп., а в травні вона звернулася до відповідача щодо умов Договору фінансового лізингу та повернення предмету лізингу або його повний викуп, або обмін даного автомобіля на інший меншої вартості. Однак, їй було відмовлено, що в цілому її змусило переглянути договірні правовідносини з лізингодавцем і звернутись до суду за захистом її права, оскільки підставою для реєстрації права власності на предмет лізингу у відповідності до п. 8 Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також, самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого Постановою КМУ від 07.09.1998 року № 1388 є оформлений в установленому порядку Договір фінансового лізингу, який між нею та відповідачем не укладався.

У зв`язку з вищевикладеним позивач змушена звернутися до суду, та просить суд визнати недійсним публічний договір № АВНОА!00000048 від 18 липня 2017 року, про надання фінансового лізингу, укладений між нею, ОСОБА_1 , та ТОВ «Автокредит плюс», стягнути з відповідача на її користь сплачені грошові кошти у розмірі 317 556 грн. 47 коп. та судові витрати по справі.

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 17 червня 2020 року позов задоволено частково та ухвалено зобов`язати ОСОБА_1 повернути ТОВ «Автокредит плюс» транспортний засіб марки MAZDA CX -9; стягнути з ТОВ «Автокредит плюс» на користь ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 335 176 грн. 45 коп.; в задоволені позовних вимог щодо визнання недійсним договору лізингу та встановлення факту його нікчемності - відмовлено; вирішено питання стосовно судових витрат.

Рішення суду мотивовано тим, що договір фінансового лізингу між сторонами у письмовій формі з узгодженням усіх істотних умов не укладався, з огляду на що відсутнє і нотаріальне посвідчення вказаного правочину, яке є обов`язковим для договорів, що містять елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу. Укладений між сторонами договір фінансового лізингу нотаріально не посвідчений, а тому відповідно до положень статті 220 ЦК України спірний договір є нікчемним, тому не підлягає визнанню недійсним у судовому порядку, натомість наявні підстави для застосування наслідків недійсного правочину.

В апеляційній скарзі ТОВ «Автокредит плюс» просять рішення суду змінити зменшивши суму стягнення з 335 176, 45 грн. на 204 524,70 грн., посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не повно з`ясував усі фактичні обставини справи та не дослідив і не надав належної оцінки наявним матеріалах справи доказам, не сприяв повному, об`єктивному та неупередженому її розгляду, а тому рішення суду не відповідає фактичним обставинам справи, є незаконним та необґрунтованим.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, з наступних підстав.

Так, судом встановлено, що між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Автокредит плюс» було укладено Договір фінансового лізингу № АВНОА!00000048 від 18 липня 2017 року (а.с.11). Матеріалами справи підтверджено, що такий договір було укладено шляхом підписання позивачем Заяви про приєднання до публічного договору АВНОА!00000048 від 18 липня 2017 року про надання фінансового лізингу між ТОВ «Автокредит плюс», що розміщений на офіційному веб-сайті компанії.

Доказів нотаріального посвідчення вказаного договору суду не представлено.

Судом також встановлено, що відповідно до умов Договору фінансового лізингу № АВНОА!00000048 від 18 липня 2017 року лізингодавець передає лізингоодержувачу в лізинг автомобіль марки MAZDA CX-9 (2007 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 , номер кузова (шассі) НОМЕР_3 ), вартістю 370 000 грн. 00 коп., зі строком лізингу 60 місяців з моменту підписання графіку лізингових платежів, які включають в себе: платіж по відшкодуванню частини вартості предмету лізингу; відсотки за користування предметом лізингу в розмірі згідно з Додатком № 2, комісії за проведення щомісячного моніторингу.

Матеріалами справи також підтвердженого, що факт передачі предмета лізингу лізингоодержувачу підтверджується Актом прийому - передачі від 27 липня 2017 року згідно Додатку № 1 до Договору фінансового лізингу.

Також судом встановлено, що у подальшому позивач щомісяця сплачував платежі за користування предметом лізингу згідно Графіку сплати лізингових платежів. Зокрема, матеріалами справи підтверджено, що з липня 2017 року та по 01 червня 2019 року позивач сплатила відповідачеві на його рахунок у ПАТ «Акцент Банк» грошову суму у розмірі 335 176 грн. 45 коп.

Позивач вважає, що у письмовій формі Договір фінансового лізингу з узгодженням всіх його істотних умов між сторонами не укладався, а її заява про приєднання до публічного договору не може замінювати собою укладений письмовий договір. Крім цього позивач наголошує на тому, що вказаний договір не було посвідчено нотаріально. Відтак між сторонами виник цивільно-правовий спір із приводу дійсності такого договору, якій підлягає розгляду в судовому порядку.

Задовольняючи частково позовні вимоги, районний суд обґрунтовано виходив з того, що договір фінансового лізингу між сторонами у письмовій формі з узгодженням усіх істотних умов не укладався, з огляду на що відсутнє і нотаріальне посвідчення вказаного правочину, яке є обов`язковим для договорів, що містять елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу. Укладений між сторонами договір фінансового лізингу нотаріально не посвідчений, а тому відповідно до положень статті 220 ЦК України спірний договір є нікчемним, тому не підлягає визнанню недійсним у судовому порядку, натомість наявні підстави для застосування наслідків недійсного правочину.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відносини, що виникають у зв`язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом України «Про фінансовий лізинг».

Згідно із частиною другою статті 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов`язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

За частиною другою статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов`язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Виходячи з аналізу вказаних норм чинного законодавства договір фінансового лізингу за своєю правовою природою є змішаним і містить елементи договорів оренди (найму) та купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України.

Згідно частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Нікчемний договір не породжує тих прав і обов`язків, настання яких бажали сторони, й визнання такого договору недійсним судом не вимагається.

При цьому договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню (стаття 799 ЦК України).

Аналогічний за своїм змістом правовий висновок викладений у Постанові Верховного Суду України у справі № 6-1551 цс16 від 19 жовтня 2016 року.

Відповідно до ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Доводи апеляційної скарги щодо необхідності зменшення суми стягнення на суму плати за користування предметом лізингу, не ґрунтуються на достатніх та допустимих доказах.

Так, відповідно до ст.ст. 76-81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляд справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 23 травня 2018 року, справа № 14-77цс18, оскільки договір є нікчемним з моменту його укладення, то фактичний користувач предмета лізингу, який без достатньої правової підстави за рахунок власника предмета лізингу зберіг у себе кошти, які мав заплатити за весь час користування предметом лізингу, зобов`язаний повернути ці кошти власнику на підставі ч.1 ст. 1212 ЦК України.

Колегія суддів вважає, що довідка щодо розрахунку собівартості послуг з користування автомобілем він № НОМЕР_3 за період з 01 серпня 2017 року по 07 серпня 2020 року, не є достовірним та достатнім доказом на підтвердження цієї обставини, оскільки визначений апелянтом розмір плати за користування автомобілем ґрунтується на умовах договору, нікчемність якого сторонами не заперечується.

Інші докази в обґрунтування розміру плати за користування предметом лізингу апелянтом не надано.

Доводи апеляційної скарги щодо неналежної оцінки доказів, інших процесуальних порушень є безпідставними і не спростовують висновків суду першої інстанцій.

Інші наведені у апеляційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Суд з дотриманням приписів процесуального законодавства правильно і повно встановив фактичні обставини справи, правильно визначив правовідносини сторін, які виникли із встановлених ним обставин, правові норми що підлягають застосуванню до цих правовідносин та вирішив спір відповідно до закону.

Враховуючи зазначене, відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційна скарга позивача підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Автокредит плюс» - залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 17 червня 2020 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя М.О. Макаров

Судді Н.М. Деркач

Т.Р. Куценко