КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

3 листопада 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Ігнатченко Н.В.,

суддів: Голуб С.А., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря судового засідання - Войтенко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 28 січня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення грошової компенсації вартості частки у спільному майні,

в с т а н о в и в:

У червні 2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду з вказаним вище позовом, обґрунтовуючи його тим, що з 25 жовтня 1997 року він перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 , який на підставі рішення суду від 3 березня 2017 року було розірвано. Під час перебування в шлюбі у серпні 2014 році вони за спільні кошти придбали автомобіль марки «Dodge Ram Van», реєстраційний номер НОМЕР_1 , який був зареєстрований за відповідачем відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_2 від 20 серпня 2014 року. Після розлучення цим автомобілем користується відповідач і досягти добровільно домовленості про поділ зазначеного спільного рухомого майна, яке є неподільною річчю, не вдалося. Тому, реалізуючи свої права на частину у спільному сумісному майні, позивач бажає отримати від відповідача грошову компенсацію у вигляді 1/2 частки ринкової вартості спірного автомобіля, яка згідно висновку про вартість колісного транспортного засобу станом на 25 квітня 2019 року складає 156 550,00 грн.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_2 просив суд стягнути з ОСОБА_3 на його користь грошові кошти у сумі 78 275,00 грн в якості компенсації його 1/2 частки в їх спільному сумісному майні - автомобілі марки «Dodge Ram Van», реєстраційний номер НОМЕР_1 , 2002 року випуску, а також понесені судові витрати.

Заочним рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 28 січня 2021 року позовні вимоги задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 грошові кошти у сумі 78 275,00 грн, як компенсацію вартості його частки - 1/2 в їх спільному сумісному майні - автомобілі «Dodge Ram Van», реєстраційний номер НОМЕР_1 , та судові витрати у розмірі 1 532,75 грн.

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 26 травня 2021 року заяву відповідача, яка, у зв`язку з укладенням 29 вересня 2019 року шлюбу, змінила прізвище на ОСОБА_4 ,про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

Не погоджуючись із заочним рішенням суду, відповідач через представника - адвоката Волощука В.В. звернулася з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати з мотивів неповного з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, неправильного застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права, і ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити частково, стягнувши з неї на користь позивача грошові кошти у сумі 8 971,91 грн та вирішивши питання щодо розподілу судових витрат пропорційно до задоволених вимог.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що відповідач не повідомлялась належним чином про розгляд даної справи в суді першої інстанції через відсутність в суді фінансування на здійснення поштових відправлень, у зв`язку з чим була позбавлена права на справедливий суд та можливості надати суду відзив на позовну заяву, свої докази та навести міркування щодо позовних вимог. Спірний автомобіль був придбаний сторонами 19 червня 2013 року за кредитні кошти у сумі 160 000,00 грн, отримані відповідачем на підставі кредитного договору № IKSPIK.33.020 від 18 червня 2013 року. Позивач після розлучення залишив автомобіль у себе разом із документами на нього, але кредит не сплачував. Основну суму кредиту в розмірі 124 551,59 грн повернула відповідач, оскільки тільки вона була офіційно працевлаштована та отримувала достатні доходи, а позивач офіційно не працевлаштовувався та не мав стабільного заробітку, останнім сплачено тільки 35 448,41 грн в рахунок погашення кредитної заборгованості. При цьому у подружжя, крім права спільної сумісної власності на придбаний за рахунок позичених грошових коштів автомобіль марки «Dodge Ram Van», внаслідок укладення кредитного договору виникає зобов`язання в інтересах сім`ї у вигляді повернення позиченої грошової суми, виконання якого подружжя здійснює як солідарні боржники, а також договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Отже, недовиконання позивачем зобов`язань по кредиту складає 44 551,59 грн, зобов`язання відповідача по сплаті боргу за автомобіль згідно наданої нею оцінки колісного транспортного засобу складає 53 523,50 грн, тобто позитивна різниця для позивача складає лише 8 971,91 грн. Крім того, до позовної заяви долучено висновок, згідно якого ринкова вартість автомобіля марки«Dodge Ram Van», 2002 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , станом на 25 квітня 2019 року становить 156 550,00 грн з врахуванням ПДВ, проте оцінювач не врахував фізичний знос автомобіля та його технічний стан. У зв`язку з цим відповідачем замовлено незалежну оцінку транспортного засобу, за результатом проведення якої суб`єктом оціночної діяльності складено відповідний звіт від 18 травня 2021 року, за яким ринкова вартість автомобіля марки«Dodge Ram Van»складає 106 523,50 грн, а відтак вона повинна відшкодувати позивачу1/2 частину від вартості майна у сумі 53 523,50 грн, а не 78 275,00 грн, як стягнуто судом першої інстанції.

Відзив позивача на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надійшов.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення учасників справи, що з`явилися в судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

За правилом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що з 25 жовтня 1997 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі, який на підставі рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 3 березня 2017 року у справі № 752/21524/16-ц було розірвано за ініціативи позивача.

Під час перебування в шлюбі у серпні 2014 році сторони за спільні кошти придбали автомобіль марки «Dodge Ram Van», реєстраційний номер НОМЕР_1 , номер шасі (кузова, рами) - НОМЕР_3 , 2002 року випуску, який був зареєстрований за відповідачем відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_2 від 20 серпня 2014 року.

Згідно із висновком про вартість колісного транспортного засобу, складеного 2 травня 2019 року суб`єктом оціночної діяльності - ПП «Авто-Експрес» (сертифікат Фонду державного майна України № 859/16 від 31 жовтня 2016 року) на підставі договору № 25.04/2019-05 від 25 квітня 2019 року, укладеного з позивачем як замовником, ринкова вартість автомобіля марки «Dodge Ram Van», реєстраційний номер НОМЕР_1 , номер шасі (кузова, рами) - НОМЕР_3 , 2002 року випуску, станом на 25 квітня 2019 року складає 156 550,00 грн.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що спірний автомобіль є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки придбаний у період шлюбу, тому за умови відсутності домовленості між сторонами про поділ спільного майна позивач, відповідно до статей 60, 61, 63, 69-72 СК України та статей 364, 365 ЦК України, має право на отримання грошової компенсації за свою частку у спільному сумісному майні подружжя, а саме 1/2 частини ринкової вартості транспортного засобу, яка становить 78 275,00 грн.

Такий висновок місцевого суду відповідає обставинам справи та вимогам закону з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

За правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

За змістом статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. При тому, що не має значення за ким зареєстровано таке майно, оскільки спільна сумісна власність розповсюджується на майно і у тому випадку, коли право власності на нього, майно, зареєстровано лише за одним з подружжя.

Аналогічна правова позиція висловлена в постановах Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) та від 11 квітня 2019 року у справі № 339/116/16-ц (провадження № 61-15462св18).

Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно з частиною третьою якої, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 СК України, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

За таких обставин за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані з сім`єю інтереси одного з подружжя.

Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства, при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог, а правом визначати предмет та підставу позову наділений лише позивач (статті 13, 43, 49, 175 ЦПК України).

Ураховуючи вимоги статей 12, 81, 82 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

За загальним правилом, встановленим у статтях 89, 264 ЦПК України обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

З матеріалів справи вбачається та не заперечувалось сторонами, що спірний автомобіль вони придбали під час шлюбу за кредитні кошти, отримані згідно кредитного договору № IKSPIK.33.020 від 18 червня 2013 року, на укладення якого відповідачем з ПАТ «Всеукраїнський банк розвитку» позивач надавав письмову згоду. Продавець автомобіля видала обом сторонам нотаріально посвідчену довіреність від 19 червня 2013 року на розпорядження та користування транспортним засобом, а 20 серпня 2014 року автомобіль марки «Dodge Ram Van», реєстраційний номер НОМЕР_1 , був зареєстрований за відповідачем. Після розірвання шлюбу в судовому порядку, а саме 27 квітня 2019 року відповідач без згоди позивача відчужила цей автомобіль на користь ОСОБА_5 , з яким 29 вересня 2019 року зареєструвала шлюб (а.с. 70, 85, 89-91, 100-105).

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що спірний автомобіль є об`єктом спільної сумісної власності колишнього подружжя, оскільки придбаний за кредитні кошти за час шлюбу сторін, а презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя не спростована та фактично не оспорювалась відповідачем.

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 63 СК України).

Згідно з частиною першою статті 64 СК України дружина та чоловік мають право на укладення між собою усіх договорів, які не заборонені законом, як щодо майна, що є їхньою особистою приватною власністю, так і щодо майна, яке є об`єктом права спільної сумісної власності.

У статті 68 СК України закріплено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України.

У випадку коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Відповідно до змісту статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. незалежно від розірвання шлюбу.У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними. Аналогічне положення закріплене в частині другій статті 372 ЦК України.

Згідно з частинами першою та другою статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 364 ЦК України якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 ЦК України), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.

Отже, у випадку, коли один із співвласників погодився отримати грошову компенсацію замість своєї частки в спільному майні, а інша сторона не погодилася її добровільно виплачувати з будь-якої причини, зацікавлений в одержанні замість своєї частки у майні грошової компенсації співвласник звертається до суду із позовом на підставі статті 364 ЦК України.

У пунктах 22, 30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз`яснено, що вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Наведене дає підстави для висновку, що вартість майна, що підлягає поділу визначається, виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим - неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 3 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15-ц (провадження № 61-9018сво18).

Обгрунтовуючи доводи апеляційної скарги та визначаючи розмір грошової компенсації 1/2 частини вартості спірного автомобіля, сторона відповідача керувалась тим, що розмір компенсації за належну позивачу частку в майні, яке є спільною сумісною власністю подружжя та відчужене без його як одного із колишнього подружжя, повинен визначатись із сум, які були сплачені кожним із подружжя за вказаний автомобіль в рахунок погашення кредиту до грудня 2019 року.

Проте, колегія відхиляє зазначені посилання як необґрунтовані, оскільки вартість майна, що підлягає поділу, у разі недосягнення згоди між подружжям, визначається на час розгляду справи, а не на підставі виплаченої за нього суми кредитних коштів у період шлюбу чи після його розірвання.

Тобто, за обставин відчуження відповідачем спірного автомобіля на користь іншої особи, позивач вправі вимагати стягнення з відповідача 1/2 частини його вартості визначеної на час розгляду справи, а не стягнення грошової компенсації виплачених в період шлюбу кредитних коштів, оскільки поділу підлягає майно, яке набуте подружжям за час шлюбу, або ж кошти, які були отримані в результаті відчуження майна без згоди іншого співвласника, а не кошти, за які подружжям було набуте вказане майно у період шлюбу.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 3 липня 2019 року у справі № 344/12941/16-ц (провадження № 61-40938св18) зроблено висновок, що суд першої інстанції, стягуючи з відповідача на користь позивача половину коштів, фактично сплачених подружжям на придбання спірного автомобіля у період перебування у шлюбі, не звернув увагу на те, що предметом позову була компенсація 1/2 частини його вартості, а не грошова компенсація виплаченого кредиту. Апеляційний суд, змінюючи рішення суду першої інстанції в частині розміру стягнутої компенсації, на зазначене також уваги не звернув та не врахував, що позивач просив стягнути грошову компенсацію 1/2 частини вартості спірного автомобіля.

Аналогічні висновки містяться й у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 травня 2020 року у справі 758/6805/17 (провадження № 61-19306св18) та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 березня 2021 року у справі № 414/277/17 (провадження № 61-2934св19) і від 19 лютого 2020 року у справі № 405/3904/17 (провадження № 61-3633св19).

Відповідно до положень частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Європейський суд з прав людининеодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (рішення від 11 листопада 1996 року у справі «Кантоні проти Франції», заява № 17862/91, § 31-32; від 11 квітня 2013 року у справі «Вєренцов проти України», заява № 20372/11, § 65). Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (рішення від 22 листопада 1995 року у справі «S. W. проти Сполученого Королівства», заява № 20166/92, § 36).

Колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги в тому, що якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають у обох із подружжя, а тому якщо наявність боргових зобов`язань підтверджується наявними у справі доказами, такі боргові зобов`язання повинні ураховуватися при поділі майна подружжя (правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду України від 19 червня 2013 року у справі № 6-55цс13).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30 червня 2020 року в справі № 638/18231/15-ц (провадження № 14-712цс19) дійшла висновку, що правовий режим спільної сумісної власності подружжя, винятки з якого встановлені законом, передбачає нероздільність зобов`язань подружжя, що за своїм змістом свідчить про солідарний характер таких зобов`язань, незважаючи на відсутність в законі вказівки на солідарну відповідальність подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї.

Виконання кредитних зобов`язань, які виникли у обох з подружжя, за рахунок коштів одного з них (у тому числі і частково) може бути підставою для вимог до іншого подружжя, в тому числі і за правилами статті 544 ЦК України.

Зазначена компенсація може бути стягнута лише у разі погашення за особисті кошти кредитної заборгованості, що узгоджується з правовими висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 7 вересня 2016 року у справі № 6-801цс16 та постанові Верховного Суду від 6 червня 2018 року у справі № 712/6574/16-ц (провадження № 61-17824св18).

Утім, в межах даної справи вимог про стягнення з одного подружжя на корись іншого різниці сплаченого боргу за особисті кошти за кредитним договором не заявлялось, а відтак вирішення цього питання та дослідження відповідних доказів, які були подані сторонами на підтвердження ступеня виконання зобов`язань кожного із них за кредитним договором, виходить за межі предмету спору, який розглядається.

Визначаючи розмір грошової компенсації вартості частки у спільному майні, яку необхідно стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_2 , суд першої інстанції обґрунтовано виходив із наявного в матеріалах справи висновку про вартість колісного транспортного засобу від 2 травня 2019 року, складеного уповноваженим суб`єктом оціночної діяльності на замовлення позивача з використанням порівняльного методичного підходу згідно Методики автотоварознавчої експертизи колісних транспортних засобів та Національних стандартів оцінки № 1, 2, та врахував те, що ОСОБА_2 , звертаючись до суду з указаним позовом, просив стягнути з ОСОБА_6 грошову компенсацію вартості його частки у спільному майні у вигляді спірного автомобіля, а тому ухвалив рішення в межах заявлених ним позовних вимог.

Урахувавши презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними за час шлюбу, та відсутність обґрунтованих заперечень із сторони відповідача її спростування, колегія суддів погоджується з висновком районного суду про те, що спірне рухоме майно набуте сторонами за час шлюбу належить їм на праві спільної сумісної власності, а за встановлених обставин позивач має право на компенсацію половини його ринкової вартості, що складає 78 275,00 грн.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що суб`єкт оціночної діяльності при визначені ринкової вартості спірного транспортного засобу не врахував його фізичний знос та технічний стан є безпідставними та ґрунтуються на припущеннях. Відповідно до вимог статей 28, 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та пунктів 1.6, 8.2 Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України та Фонду державного майна України від 24 листопада 2003 року № 142/5/2092 лише у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу і саме страховиком за договором обов`язкового страхування відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням коефіцієнта фізичного зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством.

Колегія суддів не бере до уваги як належний та допустимий доказ у справі долучений до заяви про перегляд заочного рішення звіт вих. № 16539 від 18 травня 2021 року про визначення ринкової вартості спірного транспортного засобу, складений суб`єктом оціночної діяльності ФОП ОСОБА_7 , з огляду на те, що він виготовлений на замовлення особи, яка не є учасником цієї справи, а оцінка і огляд автомобіля була проведена 8 травня 2021 року, хоча, як свідчать обставини справи, спірні правовідносини між сторонами виникли у квітні-травні 2019 року. Водночас, правом на заявлення клопотання про призначення судової автотоварознавчої експертизи сторона відповідача як при перегляді заочного рішення судом першої інстанції, так і на стадії апеляційного провадження, не скористалась і будь-яких доказів щодо суми, за якою автомобіль відчужено не надано.

Отже, суд першої інстанції встановив всі обставини справи, додержуючись норм матеріального права, зробив законний і обґрунтований висновок по суті спору під час ухвалення рішення у справі, належним чином давши оцінку наданим позивачем доказам, які були належними та достатніми для вирішення зазначеного спору, та правильно поділив спірне майно з урахуванням презумпції спільності майна з визнанням за кожним зі сторін права на ідеальну частку, яка є рівною, та компенсації 1/2 частини його вартості позивачу за рахунок відповідача.

Колегія суддів приймає до уваги доводи апеляційної скарги про те, що відповідача не було належним чином повідомлено про розгляд справи в суді першої інстанції, проте оскільки дані порушення процесуальних вимог не призвели до неправильного вирішення справи, а правильне по суті рішення не може бути скасоване з одних лише формальних міркувань, то відповідно до пункту 2 частини другої статті 376 ЦПК України заочне рішення суду скасуванню не підлягає.

Також слід зважити на те, що районним судом вживалися заходи для повідомлення відповідача про розгляд справи шляхом направлення процесуальних документів та повісток про виклик до суду, а також розміщення відповідного оголошення про виклик відповідача на офіційному веб-сайті Судової влади України в мережі Інтернет, яке було опубліковано 29 вересня 2020 року, проте за зареєстрованим місцем проживання, постійне мешкання за яким відповідач підтвердила в апеляційній скарзі, судових повісток вона не отримувала, усі поштові відправлення повернулися з відмітками працівників поштового зв`язку - адресат відсутній, а розгляд справи неодноразово відкладався у зв`язку з її неявкою у судове засідання.

Під час апеляційного перегляду рішення суду першої інстанції будь-яких обґрунтованих заперечень проти позову або ж належних і допустимих доказів, які б спростовували висновки суду щодо наявності підстав для покладення на ОСОБА_6 обов`язку відшкодувати ОСОБА_2 грошові кошти у сумі 78 275,00 грн в якості компенсації його 1/2 частки в їх спільному сумісному майні - автомобілі марки «Dodge Ram Van», реєстраційний номер НОМЕР_1 , 2002 року випуску, відповідач та її представник не надали.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів відповідача та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків районного суду, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка переглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

За таких обставин, установивши дійсні обставини справи, суд першої інстанції дав належну правову оцінку зібраним доказам, правильно застосував норми матеріального права, не допустив порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення спору, та дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, то розподіл судових витрат у вигляді сплаченого відповідачем судового збору за розгляд справи в апеляційному суді відповідно до вимог статей 141, 382 ЦПК України не проводиться.

Керуючись статтями 367 - 369, 372, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а заочне рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 28 січня 2021 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Головуючий Н.В. Ігнатченко

Судді: С.А. Голуб

Д.О. Таргоній