КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа №358/315/2020 Головуючий у І інстанції - Тітов М.Б.
апеляційне провадження №22-ц/824/1774/2021 Доповідач у ІІ інстанції - Приходько К.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 січня 2021 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Приходька К.П.,

суддів Писаної Т.О., Журби С.О.,

за участю секретаря Линок В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Татунця Владислава Вікторовича на рішення Богуславського районного суду Київської області від 06 серпня 2020 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до Медвинської сільської ради Богуславського району Київської області про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди,

встановив:

В березні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Богуславського районного суду Київської області з позовом до Медвинської сільської ради Богуславського району Київської області про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, мотивуючи свої вимоги тим, щовін працював на посаді бригадира на дільницях основного виробництва в КП «МЕДВИН РОЗВИТОК».

11 серпня 2017 року Медвинська сільська рада Богуславського району Київської області на двадцять третій сесії сьомого скликання прийняла рішення №288-23-УІІ «Про припинення КП «МЕДВИН РОЗВИТОК» шляхом ліквідації.

На виконання цього рішення було створено ліквідаційну комісію та 14 серпня 2017 року було здійснено державну реєстрацію рішення про припинення юридичної особи у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

14 вересня 2017 року ухвалою Богуславського районного суду Київської області про забезпечення позову було зупинено дію рішення Медвинської сільської ради Богуславського району Київської області №288-23-УII від 11 серпня 2017 року «Про припинення комунального підприємства «МЕДВИН РОЗВИТОК».

Однак, не зважаючи на вищевказану ухвалу Богуславського районного суду Київської області наказом №1-П від 11 жовтня 2017 року позивача ОСОБА_1 було звільнено з займаної посади у зв`язку з ліквідацією підприємства згідно з рішенням Медвинської сільської ради Богуславського району Київської області №288-23-УІІ від 11 серпня 2017 року «Про припинення комунального підприємства «МЕДВИН РОЗВИТОК».

29 березня 2019 року Богуславський районний суд Київської області виніс рішення в якому вирішив: визнати протиправним та скасувати рішення Медвинської сільської ради №288-23-УІІ від 11 серпня 2017 року «Про припинення комунального підприємства «МЕДВИН РОЗВИТОК»; визнати протиправним та скасувати рішення Богуславської районної державної адміністрації Київської області про державну реєстрацію про припинення комунального підприємства «МЕДВИН РОЗВИТОК».

Зобов`язано Богуславську районну державну адміністрацію Київської області виключити запис про державну реєстрацію рішення про припинення Комунального підприємства «МЕДВИН РОЗВИТОК».

29 травня 2019 року керівник КП «МЕДВИН РОЗВИТОК» ОСОБА_2 звернувся з заявою вих. №КП 19/05/30-1 до Медвинської сільської ради Богуславського району Київської області, зареєстрована за вх. №432/02-41 від 30 травня 2019 року, в якій просив: добровільно прийняти на засіданні сесії необхідні рішення про виділення грошових коштів з бюджету Медвинської сільської ради для: відновлення порушених протиправним рішенням Медвинської сільської ради №288-23-УІІ від 11 серпня 2017 року «Про припинення комунального підприємства «МЕДВИН РОЗВИТОК» прав усіх працівників комунального підприємства «МЕДВИН РОЗВИТОК» шляхом виплати їм заробітної плати за вимушений прогул та здійснення з ними повного розрахунку згідно чинного законодавства України.

24 червня 2019 року ОСОБА_2 надійшла відповідь від Медвинської сільської ради вих. №02-42/617 від 24 червня 2019 року з додатками, а саме копія проекту рішення та копія протоколу лічильної комісії.

У вищезазначеній відповіді Медвинської сільської ради зазначено: «пропозиції викладені у Вашому звернені під час обговорення депутатами Медвинської сільської ради не були підтримані, оскільки депутатський корпус свого скликання не володіє інформацією в повному обсязі з даного питання».

Отже, на день подачі позовної заяви порушені права працівників КП «МЕДВИН РОЗВИТОК», жодних розрахунків за час вимушеного прогулу та інших розрахунків згідно чинного законодавства України не проводилось.

Згідно Штатного розпису комунального підприємства «МЕДВИН РОЗВИТОК», затвердженого Рішенням виконавчого комітету Медвинської сільської ради Богуславського району Київської області №27 від 09 червня 2017 року, який вводиться у дію з 01 липня 2017 року - фонд оплати праці на місяць бригадира на дільницях основного виробництва, код за КП7990, а саме ОСОБА_1 складає 3600 грн.

Середньоденний заробіток за 2017 рік 3600 грн. + 3600 грн. : 41 = 175,61 грн.

Кількість робочих днів за період вимушеного прогулу на час подачі позову становить 942 дні, загальна сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу становить 165424,62 грн.

Оскільки порушені права працівників КП «МЕДВИН РОЗВИТОК» так і не були відновлені, жодних розрахунків за час вимушеного прогулу та інших розрахунків згідно чинного законодавства України не проводилось, позивач змушений звернутися до суду з даним позовом за захистом порушеного права.

Просив стягнути з Медвинської сільської ради Богуславського району Київської області на його користь середню заробітну плату за час вимушеного прогулу в розмірі 165424,62 грн. за період з 01 серпня 2017 року по 28 лютого 2020 року та 50000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди, а також понесені ним судові витрати по справі.

Рішенням Богуславського районного суду Київської області від 06 серпня 2020 року, у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вищевказаним рішенням суду, ОСОБА_1 через представника звернувся з апеляційною скаргою, посилаючись на те, що рішення ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, а також з невідповідністю висновків суду фактичним обставинам справи.

Апеляційну скаргу обґрунтовував тим, що жодної повістки або будь-якого іншого повідомлення щодо судового засідання призначеного на 06 серпня 2020 року на адресу позивача або його представника від суду не надходило.

Звертає увагу, що на сайті «Судова влада України» інформація про призначення до судового розгляду справи з`явилась 19 серпня 2020 року, тобто вже після прийняття рішення Богуславським районним судом Київської області.

Вважає, що судом першої інстанції були порушені норми процесуального права, а також порушені права визначені ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Зазначає, що розгляд справи за відсутності учасника процесу, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, є порушенням ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та безумовною підставою для скасування судового рішення.

Звертає увагу, що суд першої інстанції відмовив у задоволенні позову, зокрема з тих підстав, що надані копії письмових доказів стороною позивача, не засвідчені в порядку, встановленому чинним законодавством, а отже такі документи не є допустимими доказами.

Зауважив, що не повідомивши позивача про призначене на 06 серпня 2020 року судове засідання, суд позбавив останнього можливості надати наявні в нього оригінали документів для підтвердження їх відповідності оригіналу.

Просив, скасувати рішення Богуславського районного суду Київської області від 06 серпня 2020 року та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

Відзив на апеляційну скаргу у встановлений апеляційним судом строк не надходив.

Відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які приймали участь у розгляді справи, перевіривши матеріали справи, в порядку, передбаченому статтею 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що сторона позивача надала належні докази, в яких міститься інформація щодо обставин, які входять до предмета доказування, але ці докази являються недопустимими доказами у справі, які не можуть бути покладені судом в основу для прийняття обґрунтованого рішення.

З висновками суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову, колегія суддів погоджується з огляду на наступне.

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 вважає, що відповідачем порушено його право на отримання належних йому сум при звільненні, тобто посилається на порушення його трудових прав.

При цьому, в якості доказів позивач надав копію штатного розпису КП «МЕДВИН РОЗВИТОК», яке введено в дію 01 липня 2017 року та копію наказу КП «МЕДВИН РОЗВИТОК» №1-П.

Однак такі докази не можуть бути ані належним та допустимим доказом виникнення та існування трудових правовідносин між КП «МЕДВИН РОЗВИТОК» та позивачем, ані розміром заробітної плати, яка враховуються при визначенні сум середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу.

Більш того, виходячи із доказів та обставин, на які посилається позивач трудові правовідносини, які є підставою для стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, виникли між позивачем та КП «МЕДВИН РОЗВИТОК».

Звертаючись до суду із позовом, позивач зобов`язаний був надати докази виникнення та припинення трудових правовідносин між ним та відповідачем; факту невиплати позивачу належних йому сум при звільненні в строки, що визначені ст. 116 КЗпП України.

Згідно ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Частиною 1 статті 4 зазначеного Закону, джерелом коштів на оплату праці працівників госпрозрахункових підприємств є частина доходу та інші кошти, одержані внаслідок їх господарської діяльності.

Відповідно до статті 98 КЗпП України, оплата праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, здійснюється на підставі законів та інших нормативно-правових актів України, генеральної, галузевих, регіональних угод, колективних договорів, у межах бюджетних асигнувань та позабюджетних доходів.

Відповідно до п. 2.2. Статуту КП «МЕДВИН РОЗВИТОК», підприємство є юридичною особою з моменту державної реєстрації в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, має самостійний баланс, відокремлене майно, розрахунковий та іншій реєстраційні рахунки в банківських установах, круглу печатку тощо.

Пунктом 4.2. Статуту КП «МЕДВИН РОЗВИТОК» встановлено, що підприємство проводить самостійну господарську діяльність.

Таким чином, зважаючи на те, що трудові правовідносини виникли не між Медвинською сільською радою та позивачем, а між КП «МЕДВИН РОЗВИТОК» (яке є роботодавцем позивача та тією особою, яка зобов`язана виплатити всі суми при звільненні) та позивачем, стягнення з Медвиньської сільської ради середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу не відповідає приписам ст. 116 КЗпП України та суперечить ст. 4 ЗУ «Про оплату праці».

У відповідності до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).

Статтями 77-80 ЦПК України встановлено критерії доказів, а саме їх належність, допустимість, достовірність та достатність.

Згідно ч. 1 ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ч. 2 ст. 80 ЦПК України).

Відповідно до положень ст. ст. 12, 13, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Згідно п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, дійшов до обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову.

Крім цього, відсутні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди, оскільки під час розгляду справи не встановлено фактів протиправної поведінки відповідача щодо позивача.

Відповідно до ч.1 ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Відповідно до ч.2 ст.23 ЦК України моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Згідно з ч.1 ст.1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Викладені в апеляційній скарзі доводи є непереконливими, такими що не спростовують висновків суду першої інстанції, у зв`язку з чим рішення Богуславського районного суду Київської області від 06 серпня 2020 року слід залишити без змін.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381-384, ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Богуславського районного суду Київської області від 06 серпня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови виготовлено 15 січня 2021 року.

Суддя-доповідач К.П. Приходько

Судді Т.О. Писана

С.О. Журба