КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 754/7148/21 Головуючий у суді І інстанції Бабко В.В.
У Х В А Л А

16 листопада 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Ігнатченко Н.В., суддів: Голуб С.А., Таргоній Д.О., вирішуючи питання про відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Деснянського районного суду міста Києва від 28 липня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до салону-перукарні «Мале приватне підприємство «Гражина» в особі директора Горленко Ади Іонівни про порушення строків виплати заробітної плати, не оформлення пенсійної виплати на пільгових умовах, затримку видачі трудової книжки,

в с т а н о в и в:

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 28 липня 2021 року позовну заяву визнано неподаною та повернуто позивачу.

Не погоджуючись з указаним судовим рішенням, 21 вересня 2021 року позивач звернулася з апеляційною скаргою із пропуском строків, встановлених статтею 354 ЦПК України, та без додержання вимог статті 356 ЦПК України.

В апеляційній скарзі позивач зазначала, що оскаржувана ухвала була направлена їй судом першої інстанції поштою 3 вересня 2021 року, поштове відправлення надійшло у поштове відділення 10 вересня 2021 року та отримане нею 15 вересня 2021 року, тому останнім днем подання апеляційної скарги буде дата - 1 жовтня 2021 року і строк на апеляційне оскарження не пропущено. Також у вступній частині апеляційної скарги було вказано, що вона подана на ухвалу від 28 липня 2021 року про повернення позовної заяви, однак у прохальній частині апеляційної скарги порушено клопотання про скасування «змісту ухвал» як від 14 травня 2021 року про залишення позовної заяви без руху, так і від 28 липня 2021 року про повернення позовної заяви. Крім того, ОСОБА_1 зазначала, що на підставі частини другої статті 177 ЦПК України вона не повинна додавати до апеляційної скарги копії скарги та доданих письмових матеріалів відповідно до кількості учасників справи, адже її позов стосується трудових правовідносин.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 1 жовтня 2021 року апеляційну скаргу залишено без руху та встановлено строк десять днів з моменту отримання копії даної ухвали для подання: заяви про поновлення строку на апеляційне оскарження, уточнення клопотання прохальної частини апеляційної скарги щодо бажаного результату апеляційного перегляду відповідної ухвали суду першої інстанції та копії апеляційної скарги і доданих до неї матеріалів для відповідача.

Залишаючи апеляційну скаргу без руху, апеляційний суд чітко та однозначно визначив, що посилання позивача щодо строку на апеляційне оскарження не дають підстав вважати, що такий строк не пропущено, оскільки початок перебігу строку на апеляційне оскарження обчислюється не з дня вручення учаснику справи відповідного судового рішення, а з дня його ухвалення або з дня складення повного судового рішення, зокрема й у разі розгляду справи (вирішення питання) без участі або повідомлення учасників справи. За наведених в апеляційній скарзі обставин у разі їх документального підтвердження позивач має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження у відповідності до положень частини другої статті 354 ЦПК України, утім такого клопотання в апеляційній скарзі заявлено не було, а в силу диспозитивності цивільного судочинства суд не може самостійно поновити цей процесуальний строк. Таким чином, позивачу необхідно було надати суду апеляційної інстанції заяву, в якій, вказавши на підстави поважності причини пропуску установленого законом строку на апеляційне оскарження, порушити питання про поновлення цього строку.

При цьому позивачу треба було визначитись, які саме судові рішення суду першої інстанції є предметом апеляційного оскарження та у зв`язку з цим уточнити прохальну частину апеляційної скарги, звернувши увагу на положення пункту 6 частини першої статті 374 ЦПК України та вимоги статті 379 ЦПК України, так як без чіткого клопотання щодо бажаного результату апеляційного розгляду суд не буде мати процесуальної можливості вирішити питання про поновлення строку на апеляційне оскарження та відкриття апеляційного провадження у справі. Згідно із пунктом 2 частини четвертої статті 356 ЦПК України ОСОБА_1 також необхідно було надіслати до суду апеляційної інстанції копії апеляційної скарги та доданих до неї матеріалів для відповідача,оскільки виключення із правил подання копій документів відповідно до кількості учасників справи, передбачені положеннями частини другої статті 177 ЦПК України, стосуються саме позовів, що виникають з трудових правовідносин, а не апеляційних скарг на судові рішення суду першої інстанції.

В резолютивній частині ухвали апеляційний суд роз`яснив позивачу, що у випадку неподання заяви про поновлення строку на апеляційне оскарження буде відмовлено у відкритті апеляційного провадження, а у разі не усунення інших недоліків апеляційної скарги - вона вважатиметься неподаною та підлягає поверненню.

Копія ухвали за поштовою адресою, вказаною в апеляційній скарзі, була вручена особисто ОСОБА_1 20 жовтня 2021 року, про що свідчить повернуте до Київського апеляційного суду рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення.

27 жовтня 2021 року до Київського апеляційного суду надійшла заява ОСОБА_1 , яку вона назвала «Апеляційна скарга на ухвалу від 1 жовтня 2021 року Київського апеляційного суду» та в якій вказала, що прострочення строку на апеляційне оскарження з її боку не було, так як копію оскаржуваної ухвали від 28 липня 2021 року вона отримала поштою лише 15 вересня 2021 року, тоді як апеляційну скаргу подано 21 вересня 2021 року, тобто в межах п`ятнадцятиденного строку, визначеного частиною другою статті 354 ЦПК України. У зв`язку з цим, надавати заяву від свого імені з приводу пропуску та поновлення процесуальних строків у неї немає законних підстав і виконувати вимоги, на її думку, незаконної ухвали про залишення апеляційної скарги без руху вона не збирається. Крім того, позивач вважає, що подана нею апеляційна скарга повністю відповідала вимогам статті 356 ЦПК України, а надання копії апеляційної скарги разом з додатками відповідачу, як учаснику справи, є безпідставним, тому що ухвала про повернення позовної заяви відповідача не стосується і правила статті 177 ЦПК України щодо подання копій документів не поширюються на позови, що виникають з трудових правовідносин.

Виходячи з наведеного, колегія суддів констатує, що протягом встановленого апеляційного судом строку з моменту отримання копії ухвали про залишення апеляційної скарги без руху її вимоги позивачем свідомо не виконанні, заяву про поновлення строку на апеляційне оскарження позивач подавати відмовилася в категоричній формі з посиланням на власне суб`єктивне тлумачення норм цивільного процесуального законодавства і правом щодо продовження процесуальних строків для усунення таких недоліків позивач також не скористалась.

Статтею 129 Конституції України однією із засад судочинства визначено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом. Наведене відповідає положенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою судові процедури повинні бути справедливими для всіх учасників процесу.

Одним з елементів справедливого судового розгляду є принцип правової визначеності прав і обов`язків сторін спору та неможливість безпідставного поновлення пропущеного процесуального строку для оскарження судового рішення, що набрало законної сили, лише з метою його скасування на шкоду інтересам іншого учасника процесу.

Із практики Європейського Суду з прав людини випливає, що судовий розгляд визнається справедливим за умови забезпечення рівного процесуального становища сторін, що беруть участь у спорі. Вимагається, щоб кожній із сторін була надана розумна можливість представляти свою справу у такий спосіб, що не ставить її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом.

Поновлення строку на апеляційне оскарження рішення суду без доведеності поважності причин не забезпечувало б рівновагу між інтересами сторін та правову визначеність у цивільних правовідносинах, яка є складовою верховенства права, проголошеного статтею 8 Конституції України.

Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови виконання процесуальних дій, сукупність цивільних процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та гарантій їх реалізації.

Згідно з частиною четвертою статті 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Закріплене за позивачем право на подання заяви про поновлення попущеного строку чи відмову від її подання є абсолютним. Сторони вільні розпоряджатися своїми правами на власний розсуд.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, зокрема, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Статтею 44 ЦПК України закріплено обов`язок особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки. Сторона, яка бере участь у судовому процесі, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Відповідно до частини четвертої статті 357 ЦПК України якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження будуть визнані неповажними, суд відмовляє у відкритті апеляційного провадження у порядку, встановленому статті 358 цього Кодексу.

Статтею 9 Конституції України також передбачено, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Статтею 6 Конвенції передбачено, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватись належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 18 листопада 2010 року у справі «Мушта проти України» суд зазначив, що право на суд, одним з аспектів якого є право на доступ до суду, не є абсолютним, воно за своїм змістом може підлягати обмеженням, особливо щодо умов прийнятності скарги на рішення.

У рішенні від 7 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» ЄСПЛ вказав, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

У справах «Осман проти Сполученого королівства» та «Креуз проти Польщі» ЄСПЛ роз`яснив, що реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя, держави-учасниці цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони й обмеження, зміст яких полягає в запобіганні безладного руху у судовому процесі.

Відповідно до сталої практики ЄСПЛ вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження рішення (справи «Олександр Шевченко проти України» 26 квітня 2007 року, справа «Трух проти України» від 14 жовтня 2003 року).

У рішенні від 29 жовтня 2015 року у справі «Устименко проти України» ЄСПЛ визначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення.

Отже, вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком осіб, які беруть участь у справі і безпідставне поновлення строку на оскарження судового рішення, що набрало законної сили, є порушенням вимог статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Складовою правової визначеності є передбачуваність застосування норм процесуального законодавства. Європейський суд з прав людини зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (рішення від 21 жовтня 2010 року у справі «Дія 97» проти України»).

Згідно із пунктом 4 частини першої статті 358 ЦПК України суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у справі, якщо скаржником у строк, визначений судом, не подано заяву про поновлення строку на апеляційне оскарження або наведені підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження визнані судом неповажними.

Враховуючи, що у встановлений судом строк особою, яка подала апеляційну скаргу, не надано належних доказів та не зазначено причин пропуску строку на апеляційне оскарження рішення суду, які можливо визнати поважними, то з підстав, передбачених пунктом 4 частини першої статті 358 ЦПК України, у відкритті апеляційного провадження необхідно відмовити.

Керуючись пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод тастаттями 357, 358 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

У відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Деснянського районного суду міста Києва від 28 липня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до салону-перукарні «Мале приватне підприємство «Гражина» в особі директора Горленко Ади Іонівни про порушення строків виплати заробітної плати, не оформлення пенсійної виплати на пільгових умовах, затримку видачі трудової книжкивідмовити.

Копію ухвали апеляційного суду про відмову у відкритті апеляційного провадження надіслати позивачу разом з апеляційною скаргою та доданими до неї матеріалами. Копію апеляційної скарги залишити у справі.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її постановлення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених в частині другій статті 389 ЦПК України.

Судді: Н.В. Ігнатченко

С.А. Голуб

Д.О. Таргоній