Справа №489/1739/21
Провадження №2/489/1454/21
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 листопада 2021 року м. Миколаїв

Ленінський районний суд міста Миколаєва у складі:

головуючого - судді Рум`янцевої Н.О.,

із секретарем судових засідань - Матяєвою С.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Миколаєві в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , яка діє в інтересах малолітньої ОСОБА_3 , треті особи - ОСОБА_4 , Орган опіки та піклування Миколаївської міської ради про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулася до суду з позовом про визнання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1 . Мотивуючи свої вимоги тим, що їй на праві приватної спільної часткової власності належить 2/3 частки квартири АДРЕСА_1 , інша 1/3 частка належить ОСОБА_4 . ОСОБА_2 та її малолітня донька ОСОБА_3 у вищевказаній квартирі не проживають з 2015 року. Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 01.12.2020, ОСОБА_2 визнана особою, що втратила право користування вказаною квартирою. Рішення суду виконано, ОСОБА_2 знята з реєстраційного обліку за адресою вказаної квартири. Відповідно до довідки з Департаменту надання адміністративних послуг ММР, за адресою: АДРЕСА_2 , зокрема, зареєстрована ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Проте, ОСОБА_3 з народження проживає зі своєю матір`ю ОСОБА_2 . Відповідач спільним побутом з відповідачем не пов`язана, тому її право на користування чужим майном підлягає припиненню на підставі ч. 2 ст. 406 ЦК України.

Ухвалою суду від 30.03.2021, позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі, призначено справу до судового розгляду по суті в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін, залучено третю особу.

Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів.

Від позивача надійшло клопотання про розгляд справи за її відсутності. На позовних вимогах наполягає, проти винесення заочного рішення не заперечує.

Відповідачка у судове засідання не з`явилася по невідомим суду причинам. Про дату, час та місце судового засідання була повідомлена належним чином, причини неявки суду не повідомила.

Від представника Органу опіки та піклування та третьої особи надійшли заява про розгляд справи за їх відсутності.

Згідно ч.1 ст.280 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Передбачених ч. 2 ст. 223 ЦПК України підстав для відкладення розгляду справи судом не встановлено, судом прийнято рішення про розгляд справи за відсутності сторін, на підставі доказів, поданих разом із матеріалами позову з ухваленням заочного рішення відповідно до ст. ст. 280-283 ЦПК України.

Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, у відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, є дата складання повного судового рішення.

Згідно вимог ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

З`ясувавши обставини та дослідивши надані докази, суд приходить до висновку, що встановлені наступні факти та відповідні правовідносини.

ОСОБА_1 належить на праві спільної часткової власності 2/3 частки квартири АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 16.04.2007 та свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 10.10.2016, виданого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Ємельяновою О.В., зареєстрованого в реєстрі за № 692, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно.

1/3 частка квартири АДРЕСА_1 належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 16.04.2007, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 15.02.2008.

Як вбачається з відомостей про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні/будинку з Департаменту з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради від 24.06.2020 за вих. № 23063/07-08, за адресою: АДРЕСА_2 , зареєстровані: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 .

Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 01.12.2020, визнано ОСОБА_2 такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1 .

При винесенні рішення суду, судом було встановлено, що ОСОБА_2 не проживає за адресою: АДРЕСА_2 протягом 6 років.

Рішення суду набрало законної сили 08 січня 2021 року.

Частина 4 ст. 82 ЦПК України вказує на те, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Позивачка зазначає, що рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 01.12.2020, виконано, ОСОБА_2 знято з реєстраційного обліку за адресою: АДРЕСА_2 .

Згідно відомостей Департаменту з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради від 03.02.2021 за вих. № 23008-07-08, за адресою: АДРЕСА_2 зареєстровані: ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позивачка вказує, що малолітня ОСОБА_3 проживає разом з матір`ю ОСОБА_2 та у спірній квартирі не проживає з народження.

Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.

Згідно зі статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення квартири, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Ч.1 ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК УРСР закріплені положення відповідно до яких, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Ч.1 ст.156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також ст. 405 ЦК України.

Аналіз наведених вище норм права дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї.

Відповідно до ч.4 ст.156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналізуючи наведені вище норми, суд зауважує, що право користування членів сім`ї власника належним йому житлом, визначене в ст. 405 ЦК України є правом користування чужим майном, оскільки вказана стаття міститься в Главі 32 Розділу ІІ Книги третьої ЦК України «Право користування чужим майном».

Тому, таке право користування чужим майном не зумовлює виникнення у особи, яка користується таким правом, прав власності на таке майно або на будь-яку його частину.

Крім того, право користування чужим майном за ст. 405 ЦК України стосується виключно членів сім`ї власника такого житла.

Тобто, обов`язковою підставою для виникнення та існування такого права користування є членство особи в сім`ї власника житла. Якщо ж особа, яка була власником житла припинила своє право власності на таке житло (перестала бути власником житла) і таке житло перейшло у власність особи, яка не є членом сім`ї осіб, які таким житлом користувались в силу ст. 405 ЦК України, то і члени сім`ї колишнього власника житла втрачають право користування ним відповідно до п. 4 ч.1 ст. 406 ЦК України, у зв`язку з припиненням обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту.

Вказане підтверджується позицією, висловленою в постанові Верховного Суду від 04.12.2019 року по справі №235/9835/15-ц та постанові Верховного Суду України від 05.11.2014 року по справі №6-158цс14.

У даному випадку, відповідачка не є членами сім`ї позивача, не є особою, яка постійно проживає разом із власником квартири і веде з ним спільне господарство та між ними відсутні угоди про порядок користування вказаним житловим приміщенням, а попередній власник житла припинив своє право власності на нього.

Відповідачка ОСОБА_3 є малолітньою особою.

Відповідно до ст.6 СК України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття.

Жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання (стаття 16 Конвенції).

Відповідно до ч.1 ст. 176 СК України, батьки зобов`язані передати у користування дитини майно, яке має забезпечити її виховання та розвиток.

Згідно із ч.1 ст. 177 СК України, батьки управляють майном, належним малолітній дитині, без спеціального на те повноваження. Батьки зобов`язані дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах. Якщо малолітня дитина може самостійно визначити свої потреби та інтереси, батьки здійснюють управління її майном, враховуючи такі потреби та інтереси.

Відповідно до правових висновків касаційної інстанції, викладеними у постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 711/4431/17, від 10 квітня 2019 року у справі № 466/7546/16-ц, від 27 червня 2019 року у справі №337/1760/17, від 27 листопада 2019 року у справі № 368/750/16-ц (провадження № 61-31705св18), від 25 серпня 2020 року у справі № 206/3425/18 (провадження № 61-9122св19), не можна вважати не поважною причину не проживання дитини у спірному житлі, її проживання в іншому місці, з одним із батьків, оскільки малолітня дитина в силу свого віку не має достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свого проживання. Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання, за місцем проживання будь-кого з батьків, дитина може реалізувати його лише за досягнення певного віку. Не впливає на поважність причин не проживання дитини і наявність у того з батьків з ким вона фактично проживає права власності на житло, оскільки наявність майнових прав у батьків дитини не може бути підставою для втрати її особистих житлових прав. Визначальним в цьому є забезпечення найкращих інтересів дитини.

За змістом ч.2 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Відповідно до ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Малолітня дитина не може самостійно обирати місце свого проживання, а тому факт її не проживання у спірному житлі не є безумовною підставою для позбавлення її права користування ним. Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання, за місцем проживання будь-кого з батьків, дитина може реалізувати його лише при досягненні повноліття, оскільки в силу свого віку малолітня дитина не має достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свого проживання.

Тобто, з викладеного слідує, що малолітня дитина не може самостійно обирати місце свого проживання, оскільки на законодавчому рівні чітко закріплено, що місцем її проживання, є місце проживання її батьків, або одного з них.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 25.08.2020 року по справі № 206/3425/18.

За таких обставин, оскільки ОСОБА_2 не проживає за адресою: АДРЕСА_2 , за рішенням суду, яке набрало законної сили, визнана такою, що втратила право на користування спірним житлом, тому слід вважати, що малолітня ОСОБА_3 також не проживає за вказаною адресою, оскільки проживає разом з матір`ю, а тому суд, даючи оцінку встановленим обставинам та доказам в їх сукупності, дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню.

Згідно із ч. 1 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а тому з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 908 грн.00 коп.

Керуючись ст. ст. 4, 12, 89, 259, 263-265 Цивільного процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , яка діє в інтересах малолітньої ОСОБА_3 , треті особи - ОСОБА_4 , Орган опіки та піклування Миколаївської міської ради про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - задовольнити.

Визнати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такою, що втратила право користування житловим приміщенням квартирою АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 908 грн. 00 коп.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано відповідачем протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Апеляційна скарга на судове рішення може бути подана позивачем протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено скорочене судове рішення, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Судове рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

З дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду.

З інформацією щодо тексту судового рішення учасники справи можуть ознайомитися за веб-адресою Єдиного державного реєстру судових рішень: http://www.reyestr.court.gov.ua або за веб-адресою Судової влади України: https://court.gov.ua/fair/.

Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 .

Відповідач: ОСОБА_2 , останнє відоме місце реєстрації: АДРЕСА_2 , яка діє в інтересах малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_2 .

Третя особа: Орган опіки та піклування Миколаївської міської ради, юридична адреса: м. Миколаїв, вул. Адміральська, 20.

Третя особа: ОСОБА_4 , РНОКПП НОМЕР_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 .

Суддя Н.О. Рум`янцева

Повний текст судового рішення складено «03» листопада 2021 року.