рішення

ІМЕНЕМ УКрАЇНи

Справа № 495/6006/21

Номер провадження 2/495/2374/2021

12 жовтня 2021 рокум. Білгород-Дністровський

міськрайонний суд Одеської області в складі:

головуючого судді Боярського О.О.,

за участі секретаря судових засідань Рачицької І.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження в м. Білгород-Дністровському цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про розірвання шлюбу та стягнення аліментів.

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст та обґрунтування позовних вимог.

27.07.2021 року позивачка звернулася до суду з вищезазначеним позовом в якому просить суд:

- розірвати шлюб між позивачкою ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрований у Приморській сільській раді Білгород-Дністровського району Одеської області;

- визначити місце проживання малолітнього сина: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , разом з матір`ю ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

- стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , жителя м. Одеси, аліменти на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , на утримання малолітнього сина: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 в розмірі ј частки з усіх видів його заробітку (доходів) на одну дитину, але не менше одного прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, стягування починати з дня пред`явлення заяви до суду і до досягнення ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , - повноліття.

- допустити негайне виконання рішення суду у частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць.

- стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати.

Свої позовні вимоги обґрунтовує зокрема тим, що на даний час сторони проживають окремо, збереження сім`ї позивачка вважає неможливим, на примирення не згодна. Спору щодо поділу спільно набутого майна між сторонами немає. Позивачка зазначає, що їх спільний син проживає разом з нею на повному її утриманні. Відповідач починаючи з 30.11.2020 року повністю припинив надання матеріальної допомоги своєму сину, який постійно потребує батьківського піклування, та матеріального забезпечення.

З урахуванням вищезазначеного позивачка була вимушена звернутися до суду для захисту своїх прав, та прав свого сина.

Процесуальні дії.

Ухвалою суду від 28 липня 2021 року вищезазначений позову, було залишено без руху.

30.08.2021 року позивача подала клопотання про долучення доказів.

Ухвалою суду від 31 серпня 2021 року було відкрито провадження по справі, та призначено дату судового розгляду.

12.10.2021 року позивачка подала до суду заяву відповідно до якої просить суд, розглянути справу за її відсутності. Позовні вимоги підтримує.

12.10.2021 року відповідач подав до суду заяву відповідно до якої просить суд, розглянути справу за його відсутності. Позовні вимоги визнає.

У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється.

Згідно з ч.4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Фактичні обставини справи.

Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню із наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи 24.10.2011 року між ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , було укладено шлюб, про що Виконавчим комітетом Приморської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області було складено актовий запис № 12.

В подальшому позивачка змінила своє прізвище з « ОСОБА_5 » на « ОСОБА_6 ».

Від шлюбу у сторін є син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , свідоцтво про народження НОМЕР_1 , видане 16 грудня 2013 року, Бережківською сільською радою Дубровицького району Рівненської області, актовий запис №19.

Шлюбні стосунки між сторонами припинені, а причиною розпаду сім`ї стали різні погляди на життя, відсутність взаєморозуміння. На даний час сторони проживають окремо, збереження сім`ї позивачка вважає неможливим, на примирення не згодна.

Судом встановлено, що разом с позивачкою проживає її малолітній син ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_3 , який знаходиться на її утримані. Цей факт підтверджується наступними документами:

- довідкою від 27.08.2021 року № 06/01-13/796 виданою відділом центру надання адміністративних послуг Сергіївської селищної ради, відповідно до якою вбачається, що на підставі акту обстеження на предмет проживання від 27 серпня 2021 року, було встановлено, що ОСОБА_1 проживає за адресою: АДРЕСА_1 . Разом с ОСОБА_1 , проживає її малолітній син ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_3 .

- довідкою від 27.08.2021 року №10 виданою головним лікарем ДС «Сергівка», відповідно до якої вбачається, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дійсно працює на посаді медичної сестри в дитячому санаторії «Сергіївка».

Позиція суду та оцінка аргументів сторін.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст.51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.

Відповідно до статей 21, 24 Сімейного кодексу України, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Такі положення національного законодавства України відповідають статті 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10.12.1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання.

За твердженням позивача, спільне життя з відповідачкою не склалося через відсутність взаємопорозуміння, розходження поглядів на сімейні відносини. Спільне господарство не ведеться. Подружжя не здатне спільно підтримувати нормальну атмосферу в сім`ї, піклуватися про побудову сімейних відносин між собою на почуттях взаємної любові, поваги та дружби. Поновити шлюбно-сімейні стосунки наміру не мають, подальше сумісне проживання сторін і збереження шлюбу є неможливим та суперечить їх інтересам та інтересам дитини.

Частинами 3, 4 статті 56 Сімейного кодексу України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.

Згідно ст.105 Сімейного кодексу України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду.

Відповідно до ч.3 ст.109 Сімейного кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей.

Згідно ч.1 ст.110 Сімейного кодексу України, позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя.

Відповідно до ч.2 ст.112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше сумісне проживання подружжя та збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їх дітей, які мають істотне значення.

Згідно із частиною 2 статті 115 Сімейного кодексу України, документом який засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили.

Відповідно до п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 року № 11 (із змінами та доповненнями), проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей.

Згідно ч.2 ст.182СКУкраїни розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Згідно до ч.1 ст.191СКУкраїни аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову.

Наведені норми імперативно закріплюють обов`язок обох батьків утримувати дітей до досягнення ними повноліття.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27лютого 1991року №789-XII та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Обов`язок батьків по утриманню дітей до досягнення ними повноліття закріплений в ч. 2 ст. 51 Конституції України.

Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності.

Відповідно до ст. 84 СК України дружина має право на утримання від чоловіка під час вагітності. Дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Якщо дитина має вади фізичного або психічного розвитку, дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка до досягнення дитиною шести років. Право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того, чи вона працює, та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Аліменти, присуджені дружині під час вагітності, сплачуються після народження дитини без додаткового рішення суду. Право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має і в разі розірвання шлюбу.

Отже, таким чином, сімейним законодавством передбачено право дружини (матері дитини) на утримання чоловіком (батьком дитини) до досягнення дитиною трирічного віку незалежно від того чи вона працює та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Подання суду доказів того, що дружина, з якою проживає дитина, потребує матеріальної допомоги, не є обов`язковим, оскільки право на аліменти належить дружині (матері дитини) незалежно від цієї обставини. Доказів, що відповідач не може надавати такої допомоги суду не надано, оскільки відповідач є працездатною особою.

Із системного тлумачення ч. 1 ст. 3, ст. 9 Конвенції про права дитини, ч. ч. 2 і 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», ст.161 СК України випливає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини.

Вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо, про те, з ким із них дитина залишається, суд, виходячи з рівності прав та обов`язків батька й матері щодо дитини, повинен ухвалити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітнього.

При цьому суд ураховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дитини і турботу про неї, його вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дитини.

У відповідності до ч.2 ст. 161 СК України , орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Ухвалюючи рішення у справі «М.С. проти України», Європейський суд з прав людини наголосив, що основне значення при визначенні місця проживання дитини має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини.

При цьому Європейський суд з прав людини зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.

Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини (враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо) та балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини й обов`язком батьків діяти в її інтересах.

Висновки за результатами розгляду справи

Оцінюючи встановлене, подані докази, враховуючи зазначені вимоги закону, виходячи із засад справедливості та захисту прав неповнолітньої дитини, суд приходить до висновку, щодо задоволення вищезазначеного позову, та про необхідність визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_3 , разом з матір`ю ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 . Також суд приходить до висновку, щодо задоволення вимоги про розірвання шлюбу, та стягнення з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , жителя м. Одеси, аліментів на користь ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_4 , на утримання малолітнього сина: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 в розмірі ј частки з усіх видів його заробітку (доходів) на одну дитину, але не менше одного прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, стягування починати з дня пред`явлення заяви до суду і до досягнення ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 - повноліття.

Керуючись ст.ст. 21, 24, ч.ч. 3, 4 ст. 56, ч. 2 ст. 104, ч.3 ст.105, ч.1 ст.110, ст.ст. 112, 115 Сімейного кодексу України, ст.ст. 2, 12-13, 76-81, 211, 247, 258-259, 263-265, 268, 279 Цивільного процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про розірвання шлюбу та стягнення аліментів задовольнити у повному обсязі.

Визначити місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , разом з матір`ю ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за її фактичним місцем проживання.

Розірвати шлюб між ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований 24.10.2011 року, виконавчим комітетом Приморської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області, актовий запис № 12, свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_2 .

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , (РНОКПП: НОМЕР_3 ) аліменти на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , (РНОКПП: НОМЕР_4 ) на утримання малолітнього сина: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 в розмірі ј частки з усіх видів його заробітку (доходів) на одну дитину, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня пред`явлення позову до суду, а саме з 27.07.2021 року і до досягнення ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 - повноліття, а саме до ІНФОРМАЦІЯ_5 включно

Допустити негайне виконання рішення суду у частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , судові витрати в розмірі 908 грн.

Рішення може бути оскаржене до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи,якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя О.О. Боярський