РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(ЗАОЧНЕ)

16.11.2021 року Херсонській міський суд Херсонської області у складі:

головуючої судді Шестакової Я.В.

при секретарі Ференц А.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Херсоні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей Суворовської районної в м. Херсоні ради про виселення, -

в с т а н о в и в :

Представник Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» в особі свого представника 29.12.2018 року звернувся з вищезазначеною позовною заяву до Херсонського міського суду Херсонської області.Просив виселити ОСОБА_1 , ОСОБА_2 з квартири за адресою: АДРЕСА_1 із зняттям з реєстрації місця проживання.

В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначив, що 02.12.2016 АТ КБ «ПриватБанк» в порядку позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки отримав у власність квартиру, загальною площею 29,40 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 на підставі договору іпотеки від 26.01.2007, посвідченого приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Новіковою Л.В. та зареєстрований у державному реєстрі під номером 195. Після отримання права власності на вказану нерухомість позивач здійснив намагання отримати доступ до житла, однак перешкодою для вчинення даних дій стала реєстрація та проживання в ньому відповідачів, які на його думку підлягають виселенню з вказаної квартири без надання іншого приміщення.

Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 14.01.2019 року відкрито провадження по даній справі та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження.

Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 31.01.2019 року провадження у справі зупинено до розгляду справи №766/7630/18 за позовом ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітнього сина ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 27.04.2020 року справа № 766/25804/18 надійшла до провадження судді Войцеховської Я.В.

07.05.2021р. на адресу суду від представника Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» надійшла заява про відновлення провадження у справі в зв`язку з тим, що відпали підстави зупинення.

Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 11.05.2021 відновити провадження у цивільній справі, прийнято до провадження цивільну справу, розгляд справи призначити в порядку загального позовного провадження.

28.08.2018 року ухвалою суду підготовче провадження закрито, справа призначена до розгляду по суті на 12.10.2018.

Представник позивача, в судове засідання не з`явився, в матеріалах справи міститься клопотання про розгляд справи за відсутності представника позивача, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, проти винесення заочного рішення не заперечував.

Відповідачі у судове засідання не з`явилися повторно, про день, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином. Процесуальним правом надати відзив на позов або письмові пояснення по суті предмету спору не скористалися. Документів, що підтверджують поважність причин їх відсутності суду не надано. Клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надійшло.

Представник Служби у справах дітей в судове засідання не з`явився, надав заяву в якій заперечував проти задоволення позовних вимог з підстав того, що виселення без надання іншого житла, призведе до позбавлення прав дитини користування житлом, що є порушенням її прав.

У зв`язку з цим, суд, згідно вимогам ч.4 ст.223 та ст. ст. 280, 281 ЦПК України, вважає можливим провести заочний розгляд справи.

Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть учать у справі фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи, докази в їх сукупності, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ч.1ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідного до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів , поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Предметом позову в даній справі є усунення позивачу перешкод в користуванні власністю шляхом виселення відповідачів та зняття з реєстрації в примусовому порядку зі спірного будинку, який позивач набув у власність на підставі договору іпотеки.

Судом встановлено, що 26 січня 2007 року між ОСОБА_1 та ЗАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є АТ КБ «Приватбанк», укладено кредитний договір №НЕН2GK00000064, відповідно до умов якого позичальник отримала кредит у розмірі у розмірі 35 282,00 дол. США, з яких 29 900,00 дол. США на купівлю житла та 5 382,00 дол. США на сплату страхових платежів, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1,00% на місяць з кінцевим терміном повернення до 26 січня 2027 року включно.

З метою забезпечення виконання кредитних зобов`язань 26 січня 2007 року між ОСОБА_1 та ЗАТ КБ «Приватбанк» укладено іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Новіковою Л.В. та зареєстрований у державному реєстрі під номером 195, предметом якого є двокімнатна квартира житловою площею 29,4кв. м, загальною площею 54,7 кв. м, розташована за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить позивачу на підставі договору купівлі-продажу від 26 січня 2007 року. Право власності позивача зареєстровано Херсонським ДБТІ 26 січня 2007 року за №73153 в книзі №188, реєстраційний №16881610 (пункт 33.3 іпотечного договору).

ПАТ КБ «Приватбанк» 02.12.2016 року задовольнило свої кредиторські вимоги за рахунок предмету іпотеки та в позасудовому порядку набуло права власності на нерухоме майно - квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухому майно № 74700108 від 02.12.2016 року про реєстрацію права власності. (а.с.9-10)

Постановою Верховного суду від 28.04.2021 року справа № 766/7630/18 Рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 09 липня 2019 року та постанову Херсонського апеляційного суду від 13 травня 2020 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітнього сина ОСОБА_2 , до державного реєстратора Херсонської філії державного підприємства «Державний інститут судових економічно-правових та технічних експертних досліджень» Рилєєва Олександра Олександровича, скасовано та ухвалено нове рішення.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітнього сина ОСОБА_2 до державного реєстратора Херсонської філії державного підприємства «Державний інститут судових економічно-правових та технічних експертних досліджень» Рилєєва Олександра Олександровича про визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно- відмовлено.

Рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 09 липня 2019 року та постанову Херсонського апеляційного суду від 13 травня 2020 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітнього сина ОСОБА_2 , до акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно залишено без змін.

Відповідно до довідки ОСББ «Перлина» від 06.02.2018 року за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані - ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . ( а.с.11)

06.03.2018 року ПАТ КБ «Приватбанк» направило на вищезазначену адресу претензію про добровільне виселення зі зняттям всіх мешканців житла з реєстраційного обліку.( а.с.12)

ПАТ КБ «Приватбанк», звертаючись до суду з даним позовом просив усунути йому перешкоди в користуванні власністю шляхом виселення відповідачів та зняття їх з реєстрації в примусовому порядку зі спірної квартири, яку позивач набув у власність на підставі ст.37 Закону України «Про іпотеку».

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського Суду з прав людини як джерело права.

Стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) закріплює право кожного на повагу до його приватного і сімейного життя, житла і до таємниці кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права інакше, ніж згідно із законом і коли це необхідно в демократичному суспільстві в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Згідно зі статтею 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Частиною першою статті 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Стаття 391 ЦК України наділяє власника правом вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до частин першої, другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Згідно зі статтею 109 ЖК Української РСР, виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Усталена практика Верховного Суду України та Верховного Суду засвідчує, що вирішення питання про виселення особи з житла у зв`язку із зверненням стягнення на предмет іпотеки має відбуватись із дотриманням гарантій, передбачених положеннями статті 109 ЖК Української РСР.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (стаття 5 ЦПК України).

Діючий на час вирішення спору закон, зокрема стаття 109 ЖК Української РСР, яка застосовується у взаємозв`язку зі статтею 40 Закону України «Про іпотеку», прямо вказує, що громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, яке повинно бути зазначено в рішенні суду.

Вказана позиція відповідає правовому висновку, висловленому в постанові Верховного Суду України від 21 грудня 2016 року у справі №6-1731цс16, а також у постанові Верховного Суду від 18 вересня 2019 року у справі № 201/7237/17 (провадження № 61-8227св19).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц (провадження № 14-317цс18) підтверджено, що правовий висновок Верховного Суду України про належне застосування статті 40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК Української РСР, викладений у постановах від 22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16 та від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс16, є законним та обґрунтованим, враховує вимоги як вітчизняного, так і міжнародного законодавства про дотримання положень статті 1 Першого протоколу до Конвенції та практики Європейського суду з прав людини, а також ураховує, що такі обмеження неволодіючого власника встановлені законом, яким є стаття 109 ЖК Української РСР та закріплює правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення, вони є необхідними в демократичному суспільстві та застосовуються з дотриманням балансу інтересів сторін спірних правовідносин, оскільки наявні інші ефективні способи захисту прав неволодіючого власника.

Таким чином суд приходить до висновку, що відповідач може бути позбавлений житла у тільки на підставі статті 40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК Української РСР, вимог яких позивач не дотримався, а тому доводи про усунення буд-яких порушень права позивача, будь-яким шляхом прийнятним для нього, як власника, не ґрунтується на законі.

Європейський суд з прав людини вказує, що «втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року). «Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві…» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 42, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).

Право на житло є конституційним правом людини, яке гарантується Основним Законом України, Конвенцією, а тому позбавлення цього права, в тому числі шляхом виселення, можливо лише на підставі закону, мати легітимну мету та відповідати принципу пропорційності втручання.

При зверненні стягнення на предмет іпотеки шляхом переходу права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя ПАТ КБ «Приватбанк», було обізнано про наявність обтяжень спірної квартири, яка належала на праві власності іпотекодавцю ОСОБА_1 , зокрема про наявність відповідних речових прав останньої , яка з 2007 року зареєстрована та проживає у спірній квартирі разом з малолітньою дитиною 2006 року народження. Банк мав можливість виявити ризики, пов`язані з набуттям права власності на спірну нерухомість у зв`язку із невиконанням боргових зобов`язань, забезпечених іпотекою, а також мав усвідомлювати, що права власника квартири обмежуються у зв`язку із наявністю прав осіб, які мають право користування вказаною квартирою.

Наявність права осіб, місце проживання яких зареєстровано у набутій позивачем на підставі іпотечного договору квартирі, обмежує право останнього на користування майном. Частина друга статті 109 ЖК УРСР на час реалізації прав іпотекодержателя містила заборону виселення осіб без надання іншого житлового приміщення у випадку, якщо квартира придбана не за рахунок коштів, отриманих у позику.

Таким чином, іпотекодержатель, як потенційний (у разі невиконання боргових зобов`язань, забезпечених іпотекою) новий власник спірного житлового приміщення, мав об`єктивну можливість знати про наявність прав відповідачів на користування спірною квартирою і при набутті права власності мав усвідомлювати, що відповідачі мають зареєстроване місце проживання у квартирі й право користування житлом.

Вказані висновки узгоджуються із правовою позицією, висловленою Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц (провадження № 14-317цс18) та від 05 червня 2019 року у справі № 643/18788/15-ц (провадження № 14-93цс19).

Подібні висновки висловлені Верховний Судом у постанові від 06 травня 2020 року у справі № 640/15833/16-ц, провадження № 61-44536св18.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У відповідності до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Враховуючи вимоги як міжнародних договорів, так і національного законодавства, зміст правовідносин сторін, позицію, неодноразово підтриману Великою Палатою Верховного Суду, дотримуючись балансу прав та інтересів сторін спірних правовідносин, суд, у повному обсязі встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог із урахуванням гарантій, передбачених частиною другою статті 109 ЖК Української РСР, за відсутності відомостей про інше постійне жиле приміщення, яке підлягає наданню відповідачам у зв`язку із виселенням.

Зважаючи на те, що в задоволенні позовних вимог відмовлено, понесені позивачем судові витрати покладаються на позивача і відшкодуванню не підлягають.

На підставі ст. ст. 319,391 ЦК України, керуючись ст. ст. 5-10,12,13,81, 89, 128, 141, ч. 2 ст. 247, 250, 259, 263-265 280-282, 289 ЦПК України, суд-

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей Суворовської районної в м. Херсоні ради про виселення - відмовити .

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача , поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом встановлених строків, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку безпосередньо до Херсонського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення суду.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Суддя Я.В.Шестакова

Повний текст рішення складено 16.11.2021.