Рішення набрало чинності "___"_________20____р. Справа № 665/1094/20

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" січня 2021 р. Чаплинський районний суд Херсонської області в складі:

головуючої - судді Пилипенко І.О.,

за участю секретаря судового засідання Ткаченко Л.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт. Чаплинка Херсонської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Хлібодарівської сільської ради Чаплинського району Херсонської області про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про визнання за нею права власності на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, розташований за адресою АДРЕСА_1 за набувальною давністю в обґрунтування якого вказує, що у 2010 році отримала у користування вищевказаний житловий будинок. За час проживання у будинку зробила в ньому капітальний ремонт, провела газо-, водо- та електропостачання.

На протязі 10 років відкрито проживає у вказаному будинку, здійснює в ньому поточні ремонти, відкрито ним розпоряджається та володіє, оплачує комунальні послуги, поліпшує житлові умови. У свою чергу на протязі даного періоду, ніхто претензій з приводу володіння та користування будинком до неї не пред`являв.

На даний час, з урахуванням того, що вона понад 10 років відкрито володіє цим житловим будинком, звернулася до державного реєстратора з метою зареєструвати своє право на будинок у встановленому порядку, однак у реєстрації права власності їй було відмовлено, тому звернулася до суду з позовом про визнання за нею права власності на житловий будинок на підставі давності володіння цим нерухомим майном, що передбачено вимогами ст.. 344 ЦК України.

В судове засідання позивач, будучи належним чином повідомленою про час та місце розгляду справи не з`явилася, не повідомивши суд про причини неявки.

Представник позивача ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилася, надіславши заяву про розгляд справи за її відсутності. Просила позов задовольнити.

Представник відповідача Хлібодарівської сільської ради Чаплинського району Херсонської області, будучи належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи в судове засідання не з`явився, подавши заяву про визнання позовних вимог та розгляд справи за його відсутності.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, в зв`язку з неявкою сторін, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Вивчивши та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Так, судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 зареєстрована та проживає у житловому будинку, розташованому в АДРЕСА_1 , що підтверджується довідкою Хлібодарівської сільської ради №473 від 20.07.2020 року та відомостями зазначеними у паспорті громадянина України НОМЕР_1 , виданого 27.09.1996 року Чаплинським РВ УМВС України в Херсонській області.

Відповідно до інформаційного витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №218368371 від 30.07.2020 року, будь які відомості з приводу житлового будинку по АДРЕСА_1 у відповідних реєстрах відсутні.

Відповідно до довідки КП «Каховське БТІ» Херсонської обласної ради від 06.08.2018 року, яка видана ОСОБА_1 , за даними обліку БТІ станом на 31.12.2012 року будинок по АДРЕСА_1 не зареєстровано.

З наданих позивачем квитанцій на оплату житлово-комунальних послуг вбачається, що у 2009 році нею разово було оплачено послуги з газо та електропостачання за адресою місця її реєстрації - по АДРЕСА_1 .

Відповідно до технічного паспорту на садибний житловий будинок АДРЕСА_1 від 06.08.2018 року /інвентарна справа 296/1/ на замовлення ОСОБА_1 , КП «Каховське БТІ» було виготовлено технічний паспорт на спірний житловий будинок.

У свою чергу в ході розгляду справи, судом було витребувано від відповідача - Хлібодарівської сільської ради, відомості щодо осіб, які проживали у вказаному житловому будинку, в тому числі й дані з погосподарської книги.

Відповідно до відповіді Хлібодарівської сільської ради від 28.09.2020 року за №123/2-19, вбачається що згідно даних по господарських книг №4 за 2001-2005 роки та №5 за 2006-2010 роки, головою домогосподарства по АДРЕСА_1 до 2010 року включно зазначено ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Крім власника за зазначеною адресою членом господарства також зазначено його сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Крім того з вказаного листа встановлено, що ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_4 про що сільською радою було видано відповідне свідоцтво про смерть. На момент смерті разом з ним проживала його співмешканка ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Відповідно до довідки №124 від 28.09.2020 року з по господарської книги №05 за 2006-2010 роки Хлібодарівської сільської ради Чаплинського району Херсонської області, власником об`єкта нерухомого майна по АДРЕСА_1 значиться ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

У свою чергу звертаючись з даним позовом до суду, позивач зазначала, що нею з метою оформлення прав на вказаний будинок, було отримано довідку з по господарської книги на підставі якої виготовлено технічну документацію на будинок. Однак позивачем до матеріалів справи не долучено та в ході судового розгляду не надано зазначеного доказу яким вона обґрунтовує свої позовні вимоги. Натомість витребувана судом інформація спростовує доводи позивача щодо отримання нею виписки з по господарської книги, так як згідно отриманої інформації власником вказаного будинку значиться інша особа.

Також у своєму позові позивач вказує, що зверталася до уповноважених органів з реєстрації нерухомого майна, із заявою про реєстрацію за нею права власності на житловий будинок по АДРЕСА_1 , однак державним реєстратором було відмовлено у реєстрації права власності, однак в підтвердження своїх доводів нею не надано відповідного рішення державного реєстратора.

Крім того в ході розгляду справи судом витребувано спадкову справу, заведену після смерті власника домогосподарства по АДРЕСА_1 - ОСОБА_3 .

Так відповідно до спадкової справи №301 до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_3 , після смерті останнього, 04 листопада 2009 року до державного нотаріуса надійшла заява від сина померлого - ОСОБА_4 про прийняття спадщини, яка складається з житлового будинку, земельної ділянки та грошових вкладів.

На підставі поданої заяви Чаплинською ДНК було зареєстровано спадкову справу, що підтверджується витягом про реєстрацію у спадковому реєстрі від 04.11.2009 року.

Відповідно до копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 , що міститься в матеріалах спадкової справи, встановлено, що ОСОБА_4 є сином померлого ОСОБА_3 .

За наслідками поданої заяви, державним нотаріусом 07.11.2009 року видано свідоцтво про право на спадщину за законом, відповідно до якого ОСОБА_4 успадкував земельну ділянку, що належала померлому ОСОБА_3 . Свідоцтво про право на спадщину на житловий будинок, нотаріусом не видавалося, документи що підтверджували б належність будинку померлому матеріали спадкової справи не містять.

Разом з тим, стаття 1268 ЦК України визначає, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (стаття 1296 ЦК України).

Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (стаття 317 ЦК України).

Статтею 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Тобто в ході судового розгляду було встановлено, що на підставі відомостей з погосподарської книги, власником домоволодіння по АДРЕСА_1 був ОСОБА_3 , який помер у 2007 році та спадщину після якого прийняв його син ОСОБА_4 та саме останній є особою, яка набула право власності в порядку спадкування на вказане майно, в тому числі й на спірний будинок, однак не зареєстрував його у встановленому законом порядку та не відмовився від права власності на відповідне нерухоме майно.

Натомість ОСОБА_1 , звертаючись до суду із вказаним позовом, в його обґрунтування посилається на те, що вона з 2010 року проживає у спірному будинку та відкрито ним користується на протязі 10 років, та вважає себе повноцінним власником цього будинку, а отже вважає, що є такою особою, яка набула право власності на нерухоме майно відповідно до ст.. 344 ЦК України.

Щодо такого обґрунтування позивачем свого позову, суд вважає необхідним вказати наступне.

Відповідно до частини першої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації.

Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку, що набуття права власності на чужі речі можливе лише за наявності наступних умов: законний об`єкт володіння, добросовісність володіння, відкритість володіння, давність володіння та його безперервність (строк володіння).

Володіння без правової підстави - це фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку законну підставу володіння чужим майном.

Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність, як одна із загальних засад цивільного судочинства, означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном. Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.

Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник.

Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац 2 частини третьої статті 344 ЦК України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі.

Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у ЦК України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років.

Таким чином, правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для нерухомого майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду.

При зверненні до суду з вимогами про визнання за набувальною давністю права власності на нерухоме майно позивачем має бути доведено факт існування такого нерухомого майна, відкритість та безперервність володіння ним без правової підстави; добросовісність заволодіння майном; факт володіння спірним майном протягом строку, який складає не менше 10 років.

Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.

Відсутність будь-якого з перерахованих елементів виключає можливість набуття права власності за набувальною давністю.

Встановлено, що житловий будинок по АДРЕСА_1 на підставі виписки з по господарської книги належав ОСОБА_3 , який помер 2007 року .

Згідно даних Хлібодарівської сільської ради, до складу членів домогосподарства за вказаною адресою входив також його син ОСОБА_4 . Останній у свою чергу є спадкоємцем померлого власника ОСОБА_3 , який у встановленому порядку спадщину прийняв, але не отримав свідоцтво про право на спадщину.

Наведені обставини свідчать про те, що вказаний будинок, який виступає об`єктом спору, є спадковим майном, спадщину на яке після смерті ОСОБА_3 прийняв ОСОБА_4 . Оскільки спадщина належить спадкоємцеві з часу її відкриття, то саме ОСОБА_4 як спадкоємець будинку повинен був би бути відповідачем у справі за позовом ОСОБА_1 про набуття права власності за набувальною давністю.

Наведене дає підстави вважати, що позивач ОСОБА_1 , звернувшись з позовом до суду, про визнання за нею права власності на майно за набувальною давністю, не довела тієї обставини, що відсутні інші особи, які претендують на це майно, і що її заволодіння вказаним майном є добросовісним.

В судовому засіданні позивачем не доведені обставини, які дають підстави вважати рішення суду завершальним юридичним фактом, що призводить до виникнення права власності у позивача. Так позивачем не додано документів що підтверджували б її доводи, щодо добросовісного набуття нею права на цей будинок, добросовісного відкритого володіння цим майном. Натомість з матеріалів справи та письмових пояснень позивача слідує, що вона почала проживати в цьому будинку з 2010 року без будь якої правової підстави, оскільки докази зворотнього нею не надані, що спростовує доводи позивача щодо добросовісності набуття права на житловий будинок.

Позивач, звертаючись до суду з даним позовом, як на підставу набуття нею права власності за набувальною давністю посилалася на те, що вона добросовісно заволоділа вказаним вище нерухомим майном, відкрито та безперервно користується ним, підтверджуючи зазначену обставину наявністю у неї документів про оплату комунальних послуг, при цьому жодних договорів про надання/отримання комунальних послуг позивачем не надано. Надані нею квитанції лише свідчать про разову сплату комунальних послуг.

Посилання позивача на оплату нею комунальних послуг, проведення поточних ремонтів, підтримання майна в належному стані не можуть бути прийняті судом в якості належних доказів доведеності підстав для набуття права власності, оскільки вони жодним чином не підтверджують факт володіння нерухомим майном.

Вказані обставини, як окремо так і у своїй сукупності свідчать про відсутність добросовісності заволодіння майном, що суперечить положенням ст.. 344 ЦК України.

Суд вважає, що саме по собі користування спірним будинком з 2010 року не дає підстави для задоволення позовних вимог про набуття права власності на майно на підставі ст.. 344 ЦК України.

За правилами ст.. 4 ЦПК України, кожна особа має право звернутися до суду саме за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Позивач в судовому засіданні не довела тих обставин, на які посилалися, як на підставу своїх вимог, не надала докази в обґрунтування своїх вимог, що є її обов`язком відповідно до засад змагальності процесу за ст.. 12 ЦПК України.

З огляду на викладене суду вважає, що позивачем не доведено добросовісності заволодіння житловим будинком з господарськими будівлями і спорудами, розташованим за адресою АДРЕСА_1 , а проживання позивачем у спірному будинку не є підставою для визнання права власності за набувальною давністю.

Як вбачається з матеріалів справи, жодних правових підстав, які б давали можливість захистити право позивача, нею не наведено. Отже, суд, оцінюючи докази в їх сукупності, дійшов висновку про необґрунтованість та недоведеність вимог позивача, оскільки вони не відповідають вимогам ст.. 77-79 ЦПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 12, 19, 76-81, 259, 263-265 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Хлібодарівської сільської ради Чаплинського району Херсонської області про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю - відмовити.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга, яка подається безпосередньо до Херсонського апеляційного суду, протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У відповідності до п.п. 15.5 Перехідних Положень ЦПК в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Чаплинський районний суд.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя І.О. Пилипенко