Постанова

Іменем України

10 листопада 2021 року

м. Київ

справа № 567/675/20

провадження № 61-13762св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Бурлакова С. Ю., Зайцева А. Ю., Коротуна В. М. (суддя-доповідач),

Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Острозька міська рада Рівненської області,

третя особа - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Острозького районного суду Рівненської області від 05 лютого 2021 року у складі судді Назарук В. А. та постанову Рівненського апеляційного суду від

13 липня 2021 року у складі колегії суддів: Хилевич С. В., Боймиструк С. В., Ковальчук Н. М.,

ВСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Острозької міської ради Рівненської області, третя особа - ОСОБА_2 , про визнання права на земельну ділянку.

Позов мотивовано тим, що рішенням Милятинської сільської ради № 50 від

30 січня 1998 року ряду громадян, в тому числі і батькові позивача -

ОСОБА_3 , передано у приватну власність земельні ділянки в межах населеного пункту с. Милятин. Зокрема, ОСОБА_3 передано земельну ділянку площею 1,75 га для ведення особистого підсобного господарства та земельну ділянку площею 0,25 га для обслуговування житлового будинку.

В подальшому рішенням цього органу сільського самоврядування № 95 від

28 квітня 2018 року позивачу, як спадкоємцю ОСОБА_3 , надано дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо виготовлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) для ведення особистого селянського господарства загальною площею 1,75 га в с. Милятин Острозького району Рівненської області за рахунок земель, які знаходилися у власності спадкодавця відповідно до рішення Милятинської сільської ради № 50 від 30 січня 1998 року.

Рішенням Милятинської сільської ради від 01 березня 2019 року № 279

ОСОБА_1 відмовлено у погодженні технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості), призначених для ведення особистого селянського господарства на території Милятинської сільської ради в с. Милятин. Як підставу, зазначено відсутність акту приймання-передачі межових знаків на зберігання щодо земельної ділянки № НОМЕР_1 та неправильна вказівка площі земельної ділянки № НОМЕР_2 .

Згодом рішення органу сільського самоврядування він оскаржив до адміністративного суду. В ході розгляду цієї справи дізнався, що власник суміжної земельної ділянки, кадастровий номер: :01:001:0088, ОСОБА_2 учиняє йому перешкоди у отриманні у власність спірної земельної ділянки, посилаючись на те, що між її матір`ю та батьком ОСОБА_1 свого часу відбувся обмін (міна) земельними ділянками. Однак позивач вважав, що обміну земельними ділянками не було, а ОСОБА_2 має намір незаконно заволодіти належною йому в порядку спадкування земельною ділянкою.

ОСОБА_1 просив визнати за ним право на земельну ділянку площею

0,39 га на території Милятинської сільської ради Острозького району Рівненської області (кадастровий № :01:001) № 74 згідно інвентаризаційного плану села Милятин.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Острозького районного суду Рівненської області від 05 лютого

2021 року позовні вимоги задоволено.

Визнано за ОСОБА_1 право на земельну ділянку площею 0,39 га за № 74 інвентарного плану села Милятин на території с. Милятин Острозької об`єднаної територіальної громади Рівненського району Рівненської області (територія колишньої Милятинської сільської ради Острозького району Рівненської області).

Стягнуто з Острозької міської ради Рівненської області на користь

ОСОБА_1 840,80 грн витрат на сплату судового збору.

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції виходив із доведеності та обґрунтованості вимог позивача, оскільки у спірних відносинах лише рішення органу місцевого самоврядування було підставою для набуття ОСОБА_3 права власності на земельну ділянку, що знаходилася у комунальній власності.

Оскільки рішення Милятинської сільської ради про відмову ОСОБА_1 в погодженні технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості), призначених для ведення особистого селянського господарства в с. Милятин на території Милятинської сільської ради, позбавляє позивача права на земельну ділянку як спадкоємця, яка входить до складу спадщини після смерті батька, тому це право підлягає судовому захисту через його визнання.

Постановою Рівненського апеляційного суду від 13 липня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення.

Рішення Острозького районного суду Рівненської області від 05 лютого

2021 року залишено без змін.

Залишаючи апеляційну скаргу ОСОБА_2 без задоволення, апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги

12 серпня 2021 року ОСОБА_2 через засоби поштового зв?язку подала до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Острозького районного суду Рівненської області від 05 лютого 2021 року та постанову Рівненського апеляційного суду від 13 липня 2021 року та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Касаційна скарга мотивована тим, що висновки судів першої та апеляційної інстанцій є небунтованими та не відповідають фактичним обставинам справи.

Підставою касаційного оскарження судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме: відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах(пункти 3 частини другої статті 389 ЦПК України).

Доводи інших учасників справи

28 вересня 2021 року ОСОБА_1 через засоби поштового зв?язку подав до Верховного Суду відзив, у якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Острозького районного суду Рівненської області від

05 лютого 2021 року та постанову Рівненського апеляційного суду від 13 липня 2021 року залишити без змін.

Рух касаційної скарги та матеріалів справи

Ухвалою Верховного Суду від 03 вересня 2021 року відкрито касаційне провадження у даній справі та витребувано матеріали цивільної справи з Острозького районного суду Рівненської області.

23 вересня 2021 року матеріали цивільної справи надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 07 жовтня 2021 року справу призначено до судового розгляду.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ У СКЛАДІ КОЛЕГІЇ СУДДІВ ДРУГОЇ СУДОВОЇ ПАЛАТИ КАСАЦІЙНОГО ЦИВІЛЬНОГО СУДУ

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України встановлено, що переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Перевіривши доводи касаційної скарги, врахувавши аргументи, наведені у відзиві на касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Фактичні обставини справи

Рішенням Милятинської сільської ради № 50 від 30 січня 1998 року передано у власність громадян земельні ділянки в межах населеного пункту с. Милятин Острозького району Рівненської області, в тому числі і ОСОБА_3 земельну ділянку площею 1,75 га для ведення особистого підсобного господарства та

0,25 га для обслуговування житлового будинку.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер.

Позивач є сином ОСОБА_3 , що також ними не оспорюється.

Згідно довідки приватного нотаріуса Острозького районного нотаріального округу Рівненської області № 248/01-16 від 13 квітня 2017 року після смерті

ОСОБА_3 спадкоємцем усього його майна за законом, який прийняв спадщину, є його син - ОСОБА_1

12 лютого 2020 року приватний нотаріус Острозького районного нотаріального округу своєю постановою відмовив позивачу як спадкоємцю ОСОБА_3 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну ділянку площею 0,39 га, призначену для особистого селянського (підсобного) господарства в с. Милятин Острозького району через ненадання ним документів, що посвідчували би право власності на земельну ділянку або його державну реєстрацію за ОСОБА_3 .

Попередньо Милятинською сільською радою на підставі рішення від 28 квітня

2017 року № 95 ОСОБА_1 було надано дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо виготовлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) для ведення особистого селянського господарства загальною площею 1,75 га в с. Милятин Острозького району за рахунок земель, які знаходилися у власності ОСОБА_3 відповідно до рішення цього органу самоврядування № 50 від 30 січня 1998 року. Дану технічну документацію було виготовлено на замовлення позивача ТОВ «Фірма Гора», а за її змістом власниками/користувачами суміжних земельних ділянок відносно спірної ділянки (ділянка № НОМЕР_1 ) є відповідно ОСОБА_2 ,

ОСОБА_4 і Милятинська сільська рада. Акт приймання-передачі межових знаків на зберігання ними не погоджено.

08 грудня 2017 року у відповідь на звернення ОСОБА_1 04 грудня

2017 року Милятинська сільська рада своїм листом № 88/02-21 повідомила його про наявність недоліків у поданій документації, а саме щодо зазначення меж земельної ділянки № НОМЕР_1 , а також вказується про те, що за письмовими поясненнями ОСОБА_2 її користувачем є саме вона через обмін земельними ділянками між її матір`ю - ОСОБА_5 і ОСОБА_3 .

У відповідь на звернення позивача від 09 січня 2019 року Милятинська сільська рада своїм рішенням від 01 березня 2019 року № 279 відмовила позивачу в погодженні технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості), призначених для ведення особистого селянського господарства в с. Милятин Острозького району.

Як на підставу для прийняття такого рішення, зазначалося про відсутність погодження меж суміжних власників (користувачів) земельних ділянок ОСОБА_4 і ОСОБА_2 , а також відсутність документального підтвердження інформації щодо обміну земельними ділянками між спадкодавцем і ОСОБА_5 .

У травні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду в порядку адміністративного судочинства з позовом до Милятинської сільської ради Острозького району Рівненської області, в якому просив: визнати протиправним та скасувати рішення відповідача від 01 березня 2019 року № 279 «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості), призначених для ведення особистого селянського господарства позивачем в с. Милятин Острозького району Рівненської області» в частині відмови у затвердженні технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості), призначених для ведення особистого селянського господарства позивачу в с. Милятин Острозького району Рівненської області; зобов`язати Милятинську сільську раду Острозького району Рівненської області повторно розглянути заяву про затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості), призначених для ведення особистого селянського господарства (згідно КВЦПЗ 01.03) загальною площею 1,75 га в

с. Милятин Острозького району Рівненської області, за рахунок земель, які знаходились у власності позивача згідно з рішенням Милятинської сільської ради від 30 січня 1998 № 50 (справа № 460/1287/19).

Ухвалою Рівненського окружного адміністративного суду від 08 липня 2019 року у справі № 460/1287/19, залишеною без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 04 вересня 2019 року, на підставі пункту 1 частини першої статті 238 КАС України закрито провадження у зв`язку із тим, що дану справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства із роз`ясненням позивачу права на звернення до суду у порядку цивільного судочинства.

Постановою Верховного Суду від 26 березня 2020 року касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Ухвалу Рівненського окружного адміністративного суду від 08 липня 2019 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 04 вересня

2019 року у справі № 460/1287/19 залишено без змін.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення не відповідають.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

У статті 41 Конституції України закріплено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Підстави й порядок набуття громадянами і юридичними особами права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності визначені статтями 116, 118 ЗК України.

Згідно з частиною першою статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Відповідно до частини третьої статті 158 ЗК України органи місцевого самоврядування вирішують земельні спори у межах населених пунктів щодо меж земельних ділянок, що перебувають у власності і користуванні громадян, та додержання громадянами правил добросусідства, а також спори щодо розмежування меж районів у містах.

За змістом статті 198 ЗК України погодження меж земельної ділянки із суміжними власниками та землекористувачами необхідне при кадастровій зйомці, яка є комплексом робіт, виконуваних для визначення та відновлення меж земельних ділянок.

Згідно зі статтею 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю.

Захист земельних прав - це передбачені законом способи охорони цих прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Велика Палата Верховного Суду у постановах від 20 березня 2019 року у справі № 514/1571/14 (провадження № 14-552цс18), від 20 березня 2019 року у справі № 350/67/15 (провадження № 14-652цс18), від 12 лютого 2020 року у справі

№ 545/1149/17 (провадження № 14-730цс19), зазначила про те, що стадія погодження меж земельної ділянки при виготовленні землевпорядної документації є допоміжною. Стаття 198 ЗК України лише вказує, що складовою кадастрових зйомок є погодження меж земельної ділянки із суміжними власниками та землекористувачами. Із цього не випливає, що у випадку відмови суміжного землевласника або землекористувача від підписання відповідного документа - акта погодження меж, слід вважати, що погодження меж не відбулося. Погодження меж полягає у тому, щоб суміжнику було запропоновано підписати відповідний акт. Якщо він відмовляється це робити, орган, уповноважений вирішувати питання про приватизацію ділянки по суті, повинен виходити не із самого факту відмови від підписання акта, а із мотивів відмови. Якщо такими мотивами є виключно неприязні стосунки - правового значення вони не мають. У разі виникнення спору сама по собі відсутність погодження меж не є підставою для того, щоб вважати прийняте рішення про приватизацію незаконним. Підписання акта погодження меж самостійного значення не має, воно не призводить до виникнення, зміни або припинення прав на земельну ділянку, як і будь-яких інших прав у процедурі приватизації. Непогодження меж земельної ділянки із суміжними власниками та землекористувачами не може бути підставою для відмови відповідної місцевої ради в затвердженні технічної документації, за умови правомірних дій кожного із землекористувачів.

Таким чином, непогодження суміжним землекористувачем меж земельної ділянки не є саме по собі підставою для прийняття органом місцевого самоврядування рішення про відмову у затвердженні технічної документації та переданні земельної ділянки у власність.

ОСОБА_1 вважаючи, що відповідачем не визнається і порушується його суб`єктивне право на землю, шляхом прийняття 01 березня 2019 року Милятинською сільською радою рішення № 279 про відмову ОСОБА_1 в погодженні технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості), призначених для ведення особистого селянського господарства в с. Милятин Острозького району з підстав відсутності погодження меж суміжних власників (користувачів) земельних ділянок ОСОБА_4 і ОСОБА_2 , а також відсутності документального підтвердження інформації щодо обміну земельними ділянками між спадкодавцем і ОСОБА_5 , звернувся до суду з цим позовом, в якому просив визнати право на спірну земельну ділянку площею 0,39 га за

№ 74 інвентарного плану с. Милятин Острозької об`єднаної територіальної громади Рівненського району Рівненської області.

Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з позицією Верховного Суду, яка сформована у постановах від 13 лютого 2018 року у справі № 361/7567/15-а, від 07 березня 2018 року у справі

№ 569/15527/16-а, від 20 березня 2018 року у справа № 461/2579/17, від

20 березня 2018 року у справі № 820/4554/17, від 03 квітня 2018 року у справі

№ 569/16681/16-а та від 12 квітня 2018 року справа № 826/8803/15, дискреційні повноваження - це можливість діяти за власним розсудом, в межах закону, можливість застосувати норми закону та вчинити конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними).

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Стосовно судового контролю за дискреційними адміністративними актами суб`єктів владних повноважень Європейський суд з прав людини неодноразово висловлював позицію з цього питання, згідно якої національні суди повинні проконтролювати, чи не є викладені у них висновки адміністративних органів щодо обставин у справі довільними та нераціональними, непідтвердженими доказами або ж такими, що є помилковими щодо фактів; у будь-якому разі суди повинні дослідити такі акти, якщо їх об`єктивність та обґрунтованість є ключовим питанням правового спору (пункт 157 рішення у справі «Сігма радіо телевіжн лтд. проти Кіпру» (Sigma Radio Television ltd. v. Cyprus № 32181/04); пункт 44 рішення у справі «Брайєн проти Об`єднаного Королівства» (Bryan v. the United Kingdom); пункти 156-157, 159 рішення у справі «Сігма радіо телевіжн лтд. проти Кіпру» (Sigma Radio Television ltd. v. Cyprus № 32181/04); пункти 47-56 рішення у справі «Путтер проти Болгарії» (Putter v. Bulgaria № 38780/02).

Поняття дискреційних повноважень наведене, зокрема, у Рекомендаціях Комітету Міністрів Ради Європи № R (80)2, яка прийнята Комітетом Міністрів

11 березня 1980 року на 316-й нараді, відповідно до яких під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Тобто, дискреційними є право суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною. Прикладом такого права є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова «може».

При цьому, суд не вправі перебирати на себе повноваження органів місцевого самоврядування, визначених законом.

Судове рішення про визнання за ОСОБА_1 права на земельну ділянку площею 0,39 га за № 74 інвентарного плану села Милятин на території

с. Милятин Острозької об`єднаної територіальної громади Рівненського району Рівненської області (територія колишньої Милятинської сільської ради Острозького району Рівненської області) за своєю суттю підміняє повноваження органу місцевого самоврядування, визначених законом, для оформлення у власність земельної ділянки.

Крім того, як відомо з матеріалів справи, батько позивача набув право на спірну земельну ділянку на підставі рішенням Милятинської сільської ради № 50 від

30 січня 1998 року, яке ніким не оспорюється.

У зв?язку із тим, що батько позивача ІНФОРМАЦІЯ_1 помер, а позивач є єдиним спадкоємцем всього майна спадкодавця, в том числі і спірної земельної ділянки, право на спірну земельну ділянку набуте ОСОБА_3 (батьком позивача) на підставі рішення Милятинської сільської ради № 50 від 30 січня 1998 року перейшло і до ОСОБА_1 - позивача.

З огляду на це Верховний Суд не вважає за необхідне надавати оцінку іншим аргументам касаційної скарги відповідача.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.

Відповідно до частини першої статті 412 ЦПК України суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню (частина третя стаття 412 ЦПК України).

Оскільки суди першої та апеляційної інстанцій розглянули справу з неправильним застосуванням норм матеріального права, Верховний Суд дійшов висновку про наявність підстав для скасування судових рішень з ухваленням нового рішення - про відмову в задоволенні позовних вимог.

Щодо заявлених клопотань

У вересня 2021 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду клопотання про закриття касаційного провадження у цій справі, мотивуючи його тим, що Верховний Суд викладав позицію щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 350/67/15-ц (провадження

№ 14-652цс18) та у постановах Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі № 128/1911/15-ц, від 30 червня 2020 року у справі № 623/633/17, від 25 березня 2020 року у справі № 158/1672/17, від 17 квітня 2019 року у справі

№ 723/1061/17, від 29 серпня 2019 року у справі № 554/1195/17, що свідчить про сталість судової практики у вирішенні питання права на завершення приватизації земельної ділянки.

Вивчивши заявлене клопотання, Верховний Суд дійшов висновку, що воно задоволенню не підлягає з таких підстав.

Пунктом 4 частини першої статті 396 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження виявилося, що Верховний Суд у своїй постанові вже викладав висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, або відступив від свого висновку щодо застосування норми права, наявність якого стала підставою для відкриття касаційного провадження, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку, коли Верховний Суд вважає за необхідне відступити від такого висновку). Якщо ухвала про відкриття касаційного провадження мотивована також іншими підставами, за якими відсутні підстави для закриття провадження, касаційне провадження закривається лише в частині підстав, передбачених цим пунктом.

Аналіз змісту касаційної скарги свідчить про те, що підставою касаційного оскарження судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме: відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах (пункти 3 частини другої статті 389 ЦПК України), що і стало підставою для відкриття касаційного провадження у справі.

При цьому, аналіз постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 350/67/15-ц (провадження № 14-652цс18) та постанов Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі № 128/1911/15-ц, від 30 червня 2020 року у справі № 623/633/17, від 25 березня 2020 року у справі

№ 158/1672/17, від 17 квітня 2019 року у справі № 723/1061/17, від 29 серпня 2019 року у справі № 554/1195/17, свідчить про те, що предметом розгляду вказаних справ були вимоги про визнання права на приватизацію земельної ділянки.

У свою чергу, предметом розгляду справи, яка переглядається, є вимога про визнання права на земельну ділянку.

Тобто, правовідносини, у справах № 350/67/15-ц (провадження № 14-652цс18), № 128/1911/15-ц, № 623/633/17, № 158/1672/17, № 723/1061/17, № 554/1195/17 не є подібними до правовідносин у справі, яка переглядається, оскільки вони між собою різняться матеріально-правовими вимогами.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК Українипостанова суду касаційної інстанції складається з резолютивної частини із зазначенням розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки суд касаційної інстанції дійшов висновку про ухвалення у справі нового рішення про відмову у задоволенні позову, судові витрати у розмірі 1 261,20 грн та 1 681,60 грн, а всього 2 942,80 грн, які ОСОБА_2 понесла у зв`язку з переглядом справи у судах апеляційної та касаційної інстанцій слід стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 .

Керуючись статтями 141, 400, 409, 412, 415, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні клопотання ОСОБА_1 про закриття касаційного провадження у справі № 567/675/20 відмовити.

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Острозького районного суду Рівненської області від 05 лютого

2021 року та постанову Рівненського апеляційного суду від 13 липня 2021 року скасувати та прийняти у справі нове судове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Острозької міської ради Рівненської області, третя особа - ОСОБА_2 , про визнання права на земельну ділянку, - відмовити.

Стягнути із ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 )

2 942,80 грнсудових витрат понесених у зв`язку з переглядом справи у судах апеляційної та касаційної інстанцій.

З моменту прийняття постанови судом касаційної інстанції скасовані рішення Острозького районного суду Рівненської області від 05 лютого 2021 року та постанова Рівненського апеляційного суду від 13 липня 2021 року втрачають законну силу та подальшому виконанню не підлягають.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді: С. Ю. Бурлаков
А. Ю. Зайцев
В. М. Коротун
М. Ю. Тітов