Постанова

Іменем України

03 листопада 2021 року

м. Київ

справа № 754/13502/19

провадження № 61-18607св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Бурлакова С. Ю., Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В. (суддя-доповідач), Коротуна В. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 09 червня 2020 року у складі судді Таран Н. Г. та постанову Київського апеляційного суду від 16 листопада 2020 року у складі колегії суддів: Голуб С. А., Ігнатченко Н. В., Таргоній Д. О.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів.

На обґрунтування позовних вимог зазначив, що після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 його батька ОСОБА_1 до складу спадкового майна увійшла, зокрема, квартира АДРЕСА_1 .

23 травня 2013 року відповідач подав приватному нотаріусу Київського міського нотаріального округа Сікуцькому О. А. заяву про прийняття спадщини, що залишилася після смерті батька ОСОБА_1 , за заповітом, посвідченим 29 жовтня 1993 року секретарем виконкому Березанської міської Ради народних депутатів Баришівського району Київської області Кохан М. М., відповідно до якого все спадкове майно заповідано ОСОБА_2 .

Даний заповіт, поданий відповідачем нотаріусу, та отримані відповідачем на його підставі свідоцтва про право на спадщину на об`єкти нерухомого майна, зокрема і на спірну квартиру, визнані недійсними на підставі рішення Печерського районного суду м. Києва від 22 травня 2017 року по цивільній справі № 757/24826/14-ц.

Відповідно до вказаного рішення суду було визнано за ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування за законом на Ѕ частку квартири АДРЕСА_1 .

Отже, позивач вважає, що саме з 18 серпня 2011 року, тобто з моменту відкриття спадщини після смерті батька, він набув право на Ѕ частину спірної квартири.

У грудні 2018 року позивачу стало відомо, що спірна квартира на підставі договору найму (оренди) від 28 квітня 2015 року № 1 була передана відповідачем у якості орендодавця в строкове платне користування орендарю - ТОВ «Міжнародна юридична компанія Гапоненко Роман і партнери».

Наданими орендарем позивачу копіями додаткових угод до договору, розписок та фіскальних чеків, складених на підтвердження отримання відповідачем сум орендних платежів за користування квартирою орендарем, підтверджується факт отримання відповідачем або уповноваженою особою відповідача - ОСОБА_3 грошових коштів за період з 28 квітня 2015 року до 30 серпня 2018 року на загальну суму 1 155 000,00 грн.

Оскільки між позивачем та відповідачем будь-які договори з приводу квартири чи управління нею не укладалися, то позивач вважає, що Ѕ від суми коштів, отриманої відповідачем як дохід від використання квартири, належать йому на праві власності.

З урахуванням викладених обставин просив суд, стягнути з відповідача на свою користь 589 500,00 грн, як Ѕ частину коштів, отриманих відповідачем в якості доходу від користування належною позивачу Ѕ частиною квартири АДРЕСА_1 , та вирішити питання про розподіл судових витрат.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 09 червня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач набув право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 21 вересня 2018 року, а саме - з моменту державної реєстрації такого права.

Не погодившись з таким рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Київського апеляційного суду від 16 листопада 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення Деснянського районного суду м. Києва від 09 червня 2020 року залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, оскільки вони відповідають встановленим обставинам справи та нормам матеріального і процесуального права.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У грудні 2020 року ОСОБА_1 до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду подана касаційна скарга на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 09 червня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 16 листопада 2020 року.

В касаційній скарзі заявник просить суд скасувати оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанції і ухвалити нове про задоволення позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами попередніх інстанцій судові рішення ухвалені з порушенням норм матеріального та процесуального права, без повного дослідження усіх доказів та обставин, що мають значення для справи.

Доводи інших учасників справи

У лютому 2021 року на адресу Верховного Суду від ОСОБА_2 надійшов відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1 , в якому відповідач просить суд касаційну скаргу позивача залишити без задоволення, судові рішення судів першої та апеляційної інстанції залишити без змін.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Ухвалою Верховного Суду від 29 грудня 2020 року відкрито касаційне провадження за поданою касаційною скаргою та витребувано матеріали цивільної справи.

16 лютого 2021 року матеріали цивільної справи надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 22 червня 2021 року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько позивача та відповідача - ОСОБА_4 .

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданим 24 травня 2013 року приватним нотаріусом Сікуцьким О. А., зареєстрованого у реєстрі за № 1234, ОСОБА_2 став власником квартири АДРЕСА_1 .

Згідно договору найму (оренди) № 1 від 28 квітня 2015 року (з урахуванням додаткових угод) ОСОБА_2 передав ТОВ «Міжнародна юридична компанія Гапоненко Роман і партнери» в тимчасове оплатне володіння та користування (оренду) приміщення квартири АДРЕСА_1 .

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 22 травня 2017 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 16 серпня 2017 року та постановою Верховного Суду від 25 липня 2018 року, задоволено позовні вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_5 , приватний нотаріус КМНО Сікуцький О. А., про визнання недійсним заповіту, визнання недійсними свідоцтв про право на спадщину за заповітом та визнання права власності на нерухоме майно, що входить до складу спадщини.

Вказаним рішенням суду, зокрема, визнано недійсним заповіт від імені ОСОБА_4 , посвідчений 29 жовтня 1993 року секретарем виконкому Березанської міської Ради народних депутатів Баришівського району Київської області Кохан М. М., та визнано за ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування за законом на Ѕ частку квартири АДРЕСА_1 .

У Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно право власності ОСОБА_1 на Ѕ частку квартири АДРЕСА_1 зареєстровано 21 вересня 2018 року.

Відповідно до договору дарування від 25 вересня 2018 року ОСОБА_1 подарував ОСОБА_6 Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 .

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до частини другої статті 2 ЦПК України суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення судів попередніх інстанцій не відповідають.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до положень статей 1218, 1231 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) до складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, за виключенням тих прав і обов`язків, що зазначені у статті 1219 ЦК України.

Згідно з частиною другою статті 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи, або день, з якого вона оголошується померлою.

Частиною п`ятою статті 1268 ЦК України встановлено, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Отже, у спадкоємця, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини. Зокрема, такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном відповідно до глави 29 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.

Частиною першою статті 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачою йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Однак, відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України).

Право власності спадкоємця на нерухоме майно, що входить до складу спадщини, виникає з моменту державної реєстрації такого права. До моменту ж такої реєстрації спадкоємцю належить право очікування набуття у власність відповідного спадкового майна (часто поєднане з правом володіння ним), яке в розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод повною мірою становить зміст права власності й підлягає захисту національними судами як таке.

Таким чином, відсутність реєстрації права власності відповідно до Закону України «Про реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не зумовлює позбавлення спадкоємця майнових прав щодо нерухомого спадкового майна.

Відповідно до статті 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у володіння та користування за плату на певний строк. Право передання майна у найм має власник речі або особа, якій належать майнові права (частина перша статті 761 ЦК України).

За загальним правилом саме власник тієї або іншої речі, реалізовуючи право власності, укладає договір найму. Він може це здійснювати безпосередньо або ж за допомогою представника. Проте, не виключається укладення договору найму й особою, якій належать майнові права на предмет найму.

Аналіз частини першої статті 761 ЦК України свідчить, що до особи, якій належать майнові права, відноситься також спадкоємець, який прийняв спадщину у вигляді права власності на нерухоме майно, але не отримав свідоцтво про право на спадщину та не здійснив державну реєстрацію права власності на таке майно.

Отже, відсутність реєстрації права власності відповідно до Закону України «Про реєстрацію речових прав на нерухому майно та їх обтяжень» не зумовлює позбавлення особи (позивача) прав користування та володіння належним їй на праві власності майном.

Таким чином, ніщо не заважає спадкоємцю до реєстрації права власності фактично управляти нерухомістю як частиною спадщини.

Продукцією, плодами та доходами є все те, що виробляється, добувається, одержується з речі або приноситься річчю. Продукція, плоди та доходи належать власникові речі, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 189 ЦК України).

Плоди, продукція та доходи від використання майна, що є у спільній частковій власності, надходять до складу спільного майна і розподіляються між співвласниками відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 359 ЦК України).

З цих підстав, позивач, якому за законом належить Ѕ частина спадщини у вигляді, зокрема, спірного нерухомого майна, має право на отримання доходів з цього нерухомого майна з часу відкриття спадщини.

Оскільки з часу відкриття спадщини спадкове майно належить двом спадкоємцям, то, застосовуючи статтю 359 ЦК України, плоди, продукція та доходи від використання спільного майна, зокрема, у вигляді орендної плати, повинні розподілятися між спадкоємцями відповідно до їхніх часток у спадщині за відсутності інших домовленостей між ними.

Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Згідно абзацу 1 частини першої статті 1214 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, зобов`язана відшкодувати всі доходи, які вона одержала або могла одержати від цього майна з часу, коли ця особа дізналася або могла дізнатися про володіння цим майном без достатньої правової підстави.

Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

Для кондикційних зобов`язань вина не має значення, оскільки важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої.

Таким, чином, одноособове володіння, користування та розпорядження відповідачем ОСОБА_2 спірним нерухомим спадковим майном, отриманим на підставі заповіту, у подальшому визнаного судом недійсним, як і одноосібне отримання плодів та доходів від такого майна, можна кваліфікувати як набуття майна без достатньої правової підстави за рахунок іншого спадкоємця, але лише в тій частині, що припадає на такого іншого спадкоємця.

Сукупність вище зазначених норм говорить про те, що позивач ОСОБА_6 набув права орендодавця (у тому числі і право на отримання орендної плати) на Ѕ частину спадкового нерухомого майна з моменту відкриття спадщини, тобто з моменту смерті спадкодавця. Таким чином, позивач має право на отримання Ѕ суми платежів за оренду цього майна, оскільки в цьому конкретному випадку Ѕ частина суми грошових коштів, отриманих відповідачем в результаті передачі в оренду спірного нерухомого майна, є безпідставно набутим майном відповідно до статті 1212 ЦК України.

На зазначене суди попередніх інстанцій належної уваги не звернули, у зв`язку з чим дійшли помилкового висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Разом з тим, судами попередніх інстанцій не встановлено та не перевірено період оренди спірного нерухомого майна, а також не досліджено питання щодо визначення дійсного розміру отриманої відповідачем орендної плати за вказаний період часу.

В силу наданих цивільним процесуальним законом повноважень, суд касаційної інстанції позбавлений права встановлювати, або вважати доведеними обставини, що не були встановлені судами попередніх інстанцій, надавати оцінку доказам, що не були предметом їх перевірки, чи робити їх переоцінку, у тому числі усувати недоліки висновків суду, які є припущеннями, у зв`язку з чим суд касаційної інстанції у цьому разі позбавлений можливості ухвалити власне рішення.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

У пункті 1 частини третьої статті 411 ЦПК України визначено, що підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обгрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу.

Згідно з частиною четвертою статті 411 ЦПК України справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

За викладених обставин судові рішення підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Під час нового розгляду справи судам належить урахувати наведені у цій постанові висновки суду касаційної інстанції, дати відповідну правову оцінку доводам і запереченням сторін та ухвалити судове рішення відповідно до встановлених обставин і вимог закону.

Керуючись статтями 400, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 09 червня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 16 листопада 2020 року скасувати.

Справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді: С. Ю. Бурлаков

А. Ю. Зайцев

Є. В. Коротенко

В. М. Коротун