Провадження № 22-ц/824/1921/2021 Доповідач апеляційна інстанція - Савченко С.І.
П О С Т А Н О В А

іменем України

14 січня 2021 року м.Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Савченка С.І.,

суддів Верланова С.М., Мережко М.В.,

за участю секретаря Малашевського О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м.Києва від 04 вересня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м.Київ) про визнання права власності нерухоме майно в порядку спадкування за законом,-

в с т а н о в и в:

У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду із вказаним позовом,який мотивувала тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її син ОСОБА_5 . Після смерті сина відкрилася спадщина на належний йому житловий будинок по АДРЕСА_1 і присадибну земельну ділянку за цією ж адресою площею 0,0869 га, а також на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 . та 1/2 частину квартири АДРЕСА_3 .

Вказувала, що за життя син склав заповіт від 23 жовтня 2014 року, яким заповідав належний йому житловий будинок і земельну ділянку у рівних частинах синам ОСОБА_3 і ОСОБА_4 , а 1/2 частину квартири АДРЕСА_3 заповів сину ОСОБА_3 Квартира АДРЕСА_2 залишилась незаповіданою. Вона як спадкоємець за законом подала заяву до Десятої київської державної нотаріальної контори про прийняття спадщини і отримала два свідоцтва про право на спадщину за законом (обов`язкова частка) на 1/8 частину житлового будинку і земельної ділянки розміром 0,0869 га,що розташовані по АДРЕСА_1 . Однак, у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на частину квартири АДРЕСА_2 листом держнотконтори №4918/02-14 від 8 листопада 2019 рокуїй було відмовлено з огляду на відсутність правовстановлюючого документу і відсутність згоди іншого співвласника - дружини померлого, яка є відповідачкою у справі. У зв`язку із наведеним просила визнати за нею право власності на 1/6 частину квартири АДРЕСА_2 в порядку спадкування за законом після смерті сина ОСОБА_1 .

Рішенням Деснянського районного суду м.Києва від 04 вересня 2020 року у

- 2 -

задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове, яким її вимоги задоволити в повному обсязі, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та неправильне застосування судом норм матеріального права. Скарга мотивована хибністю висновків суду про відсутність доказів набуття померлим ОСОБА_5 за життя частки у праві власності на спірну квартиру, які спростовуються довідкою ЖБК «Связист-2» від 12 лютого 1995 року, згідно якої пайові внески за кооперативну квартиру були внесені померлим сином та невісткою за життя, а тому квартира є їх спільною власністю, що презюмується законом. Також, суд невірно зазначив про те, що вона не зверталася до держнотконтори із заявою про видачу свідоцтва, що спростовується письмовою відмовою нотаріуса у видачі свідоцтва від 08 листопада 2019 року.

Відповідачка ОСОБА_2 подала відзив на апеляційну скаргу, де вказала, що суд першої інстанції прийняв законне і обгрунтоване рішення і правомірно відмовив у задоволенні позову, а доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 є безпідставними і надуманими, не грунтуються на вимогах закону, не спростовують висновків суду. Вказала, що спірну квартиру отримувала вона і чоловік на квартиру ніколи не претендував.

В суді апеляційної інстанції представник позивачки ОСОБА_1 адвокат Рибитва О.А. подану апеляційну скаргу та викладені в ній доводи підтримав, просив задоволити та скасувати рішення Деснянського районного суду м.Києва як незаконне.

Відповідачка ОСОБА_2 в суді апеляційної інстанції проти задоволення апеляційної скарги заперечувала, посилаючись на законність і обгрунтованість судового рішення та відсутність підстав для його скасування.

Третя особа ОСОБА_3 в суді апеляційної інстанції зазначив, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, а рішення суду першої інстанції вірне.

Третя особа ОСОБА_4 про час розгляду справи повідомлений, до суду не з`явився, зі слів ОСОБА_2 і ОСОБА_3 зайнятий із дітьми про роглдя справи знає, заяви про відкладення не подав, що відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до ст.264 ЦПК України судове рішення має відповідати в тому числі на такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам оскаржуване судове рішення не відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_5 син позивачки і чоловік відповідачки.

- 3 -

Після смерті ОСОБА_5 відкрилася спадщина на належне померлому на праві власності нерухоме майно: житловий будинок по АДРЕСА_1 і присадибну земельну ділянку за цією ж адресою площею 0,0869 га, а також на 1/2 частину квартири АДРЕСА_3 та 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 .

За життя спадкодавець ОСОБА_5 склав заповіт від 23 жовтня 2014 року, яким заповідав житловий будинок і земельну ділянку по АДРЕСА_1 у рівних частинах синам ОСОБА_3 і ОСОБА_4 , а 1/2 частину квартири АДРЕСА_3 заповідав сину ОСОБА_3 .

Щодо 1/2 частини квартири АДРЕСА_2 , то померлий не розпорядився цією чачстиною.

Спадкоємці померлого його синиОСОБА_3 і ОСОБА_4 та позивачка ОСОБА_1 як мати померлого, прийняли спадщину у встановленому законом порядку шляхом подачі нотаріусу заяв про прийняття спадщини.

Відповідачка ОСОБА_2 як дружина померлого спадщину не прийняла.

24 грудня 2015 року ОСОБА_3 і ОСОБА_4 отримали свідоцтва про право на спадщину за заповітом кожний на 7/16 частин житлового будинку і земельної ділянки площею 0,0869 га по АДРЕСА_1 .

09 березня 2016 року позивачка на підставі ст.1241 ЦК України отримала свідоцтва про право на спадщину за законом (обов`язкова частка) на 1/8 частку житлового будинку та 1/8 частку земельної ділянки площею 0,0869 га по АДРЕСА_1 .

Листом держнотконтори № 4918/02-14 від 8 листопада 2019 рокупозивачці відмовлено у оформленні спадщини на частину спірної квартири АДРЕСА_2 у зв`язку із відсутністю правовстановлюючого документу та згоди іншого співвласника - дружини померлого ОСОБА_2 .

Наведені обставини стверджуються наявними в матеріалах справи доказами, в тому числі копією спадкової справи № 180/2015, заведеної Десятою київською державною нотаріальною конторою після смерті ОСОБА_5 (а.с.70-150).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки невстановленням судом обставин, які б вказували, що спадкодавець ОСОБА_5 за життя набув або володів часткою спірної квартири АДРЕСА_2 . При цьому суд виходив з того, що сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Також, суд керувався тим, що визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, якийзастосовується якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Оскільки державним нотаріусом Десятої київської державної нотаріальної контори не приймалась постанова про відмову у вчинені нотаріальної дії щодо відмови позивачці у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на спірну квартиру, то звернення позивачки до суду є передчасним.

Проте, колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду, поскільки вони не грунтуються на матеріалах справи та вимогах закону.

Спірні правовідносини регулюються Кодексом про шлюб та сім`ю України, який був чинним на момент виникнення спірних правовідносин.

Згідно ст.ст.22, 28 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і

- 4 -

розпорядження цим майном. В разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними.

Аналогічні положення містить ст.ст.60,70 СК України, згідно якої майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Отже, у сімейному законодавстві діє презумпція спільності майна подружжя, при цьому частини чоловіка та дружини є рівними. Спростувати цю презупцію може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності, допустимості та достовірності (ст.ст.77-79 ЦПК України), і це є її процесуальним обов`язком (ст.ст.12,81 ЦПК України).

Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17, де вирішуючи спір щодо поділу майна подружжя Велика Палата зазначила, що положення сімейного законодавства свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Оскільки спірна квартира набута відповідачем за час шлюбу з позивачкою, то відсутність судового рішення про визнання спірної квартири особистою приватною власністю одного з подружжя підтверджує, що у судів попередніх інстанцій відсутні підстави вважати, що таке майно належить виключно відповідачу, оскільки докази на спростування презумпції спільності майна, набутого подружжям у шлюбі, - відсутні.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц.

Суд не звернув уваги на наведене та не врахував, що оскільки відповідачка ОСОБА_2 не надала належних, допустимих і достатніх доказів, що спірна квартира не є спільним майном подружжя її та померлого чоловіка і відповідно не спростувала презумпцію спільності майна, набутого подружжям у шлюбі, а відтак прийшов до помилкових висновків про недоведеність набуття спадкодавцем права на частину квартири.

Окрім того, колегія суддів не погоджується із висновками суду про передчасність звернення позивачки до суду з огляду на відсутність постанови нотаріуса про відмову у оформленні спадкових прав.

З копії наявної спадкової справи № 180/2015 після смерті ОСОБА_5 вбачається, що на звернення позивачки про оформлення спадщини на спірну квартиру, нотаріус дав письмову відповідь № 4918/02-14 від 8 листопада 2019 рокупро неможливість видати їй свідоцтво про право на спадщинуу зв`язку із відсутністю правовстановлюючого документу та згоди іншого співвласника - дружини померлого відповідачки ОСОБА_2 .

Відповідно до роз`яснень, викладених у п.23 постанови Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в

- 5 -

оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Отже, підставою зверенння до суду є не стільки наявність постанови нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії, скільки неможливість одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину.

За таких обставин висновки суду про передчасність звернення позивачки до суду невірні, оскільки встановлено, що позивачка втратила можливість оформити права на спадщину в нотаріальному порядку у зв`язку із відсутністю правовстановлюючого документа.

Окрім того, відповідачка ОСОБА_2 заперечує право позивачки на спадкування частини спірної квартири, що у свою чергу свідчить про наявність спору і унеможливлює оформлення позивачкою спадщини в нотаріальному порядку.

Зазначені вище порушення, які допустив суд першої інстанції, призвели до неправильного вирішення спору.

Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, невідповідність висновків суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

З викладених вище підстав колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції не грунтується на матеріалах справи та ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права і підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення.

Вирішуючи спір в межах заявлених вимог, колегія суддів вважає, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що 04 березня 1988 року ОСОБА_5 і відповідачка ОСОБА_2 зареєстрували шлюб, від якого мають двох повнолітніх синів ОСОБА_7 і ОСОБА_8 .

Відповідачка ОСОБА_2 була членом ЖБК «Зв`язківець 2» і в період шлюбу повністю внесла у 1993 році пайовий внесок у розмірі 5195000 крб. за займану її сім`єю квартиру АДРЕСА_2 , що стверджується листом КП КОР «Київське міське бюро технічної інвентаризації» та довідкою ЖБК «Зв`язківець 2» про дату і розмір повної сплати пайових внесків (т.1 а.с.60-61).

Відповідно до положень ст.15 Закону України «Про власність» член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно.

З огляду на те, що пайовий внесок за спірну квартиру сплачений відповідачкою в період шлюбу ця квартира є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_9 .

Отже, після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 відкрилася спадщина на 1/2 частину вказаної квартири.

Відповідно до ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців).

Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті, у разі відсутності заповіту право на спадкування за законом мають спадкоємці за законом (ст.1223 ЦК України).

Померлий ОСОБА_5 заповіту з приводу належної йому 1/2 частини спірної

- 6 -

квартири не залишив, а тому має місце спадкування за законом.

Відповідно до положень ст.ст.1269, 1270 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час її відкриття не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюєься строк у шість місяців з часу відкриття спадщини.

Спадкоємцями померлого першої черги за законом є його дружина - відповідачка ОСОБА_2 , діти - ОСОБА_3 і ОСОБА_4 та мати - позивачка ОСОБА_1 .

Спадщину у встановленому законом порядку прийняли позивачка - мати померлого та його діти - ОСОБА_3 і ОСОБА_4 шляхом подання заяв до держнотконтори.

Відповідачка ОСОБА_2 спадщину не прийняла.

З урахуванням того, що частки спадкоємців є рівними, позивачка має право на 1/6 частину (1/2 : 3) спірної квартири в порядку спадкування за законом після смерті сина ОСОБА_5 , а відтак позовні вимоги позивачки є обгрунтованими і підлягають до задоволення.

Доводи відповідачки, викладені у відзиві на апеляційну скаргу про те, що спірна квартира не є спільним майном її та померлого чоловіка, оскільки квартира зареєстрована на праві власності за нею, а чоловік ніколи не вважав себе власником квартири і на неї не претендував, колегія суддів відхиляє як необгрунтовані.

Член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно (ст.15 Закону України «Про власність»).

Відповідно до роз`яснень, що містяться у п.п.«а» п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 вересня 1987 року № 9 «Про практику застосування судами законодавства про житлово-будівельні кооперативи» при розгляді спорів про поділ квартири між подружжям, яке розлучилося, судові слід керуватися ст.146 ЖК України, ст.15 Закону України «Про власність, п.43 Примірного статуту ЖБК і чинним законодавством про шлюб та сім`ю (статті 22,24,28,29 КпШС України), враховуючи те, що пай, внесений подружжям в ЖБК у період сумісного проживання за рахунок спільних коштів, а також за рахунок коштів, подарованих подружжю або одержаних ним у позичку, а після повної сплати пайового внеску - квартира, є їх спільним майном і підлягає поділу на загальних підставах.

Аналогічні положення містить п.п.«б» п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», згідно якого при вирішенні спорів про право власності на квартиру в житлово-будівельному або житловому кооперативі судам слід виходити з роз`яснень, які дані Пленумом Верховного Суду України у прийнятих ним постановах з цих питань. Крім цього, слід враховувати, що при повному внесені пайових внесків за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані члену житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, у особи, яка має право на частку в пайових внесках, виникає право власності на відповідну частку квартири, дачі, гаража чи іншої будівлі.

Як вище вказувалося пайові внески за квартиру АДРЕСА_2 у повному обсязі сплачені ОСОБА_2 у 1993 році, тобто, спірна квартира набута у власність в період шлюбу із ОСОБА_5 і є їх спільною сумісною власністю.

Посилаючись на те, що померлий не є власником квартири, відповідачка всупереч положенням ч.3 ст.12 ЦПК ст.81 ЦПК України, які покладають на сторону обов`язок довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, не надала ні до

- 7 -

суду першої інстанції, ні до суду апеляційної інстанції належних, допустимих та достатніх доказів, у розумінні ст.77-80 ЦПК України, які б спростовували презумпцію належності спірної квартири до спільного майна подружжя ОСОБА_9 , як набутого в шлюбі.

Відповідно до ст.141 ЦПК України з огляду на задоволення позовних вимог суд покладає на відповідачку судові витрати, понесені позивачкою на оплату судового збору.

Керуючись ст.ст.259, 374, 376, 381 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволити.

Рішення Деснянського районного суду м.Києва від 04 вересня 2020 року скасувати і ухвалити нове, яким позов задоволити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/6 частину квартири АДРЕСА_2 в порядку спадкування за законом після смерті сина ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Стягнути із ОСОБА_2 (мешкає: АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (мешкає: АДРЕСА_5 , РНОКПП НОМЕР_2 ) судовий збір у розмірі 3800 гривень.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. У випадку проголошення лише вступної і резолютивної частини, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Головуючий

Судді: