КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 2-7395/11
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 жовтня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів

судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Болотова Є.В.,

суддів: Музичко С.Г., Олійника В.І.,

при секретарі Кузьмич Р.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за скаргою ОСОБА_1 на дії та бездіяльність приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Павлюка Назара Васильовича, стягувач: публічне акціонерне товариство «Перший Український Міжнародний Банк»,

за апеляційною скаргою приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Павлюка Назара Васильовича на ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 22 лютого 2021 року, постановлену під головуванням судді Сенько М.Ф.,-

встановив:

У липні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із названою скаргою.

Просив: визнати неправомірними дії приватного виконавця Павлюка Назара Васильовича щодо стягнення основної винагороди у розмірі 119 048 грен 27 коп. та скасувати постанову про стягнення з боржника основної винагороди від 14 листопада 2018 року за виконавчим провадженням № 55862326; визнати неправомірним пред`явлення до виконання приватним виконавцем Павлюком Назаром Васильовичем постанови про стягнення з боржника основної винагороди від 14 листопада 2018 року за виконавчим провадженням № 55862326 у розмірі 119 048 грн 27 коп.; визнати неправомірною бездіяльність приватного виконавця Павлюка Назара Васильовича щодо не зняття арешту, накладеного на кошти на рахунках боржника ОСОБА_1 у розмірі 1 309 563 грн 93 коп. та зобов`язати приватного виконавця Павлюка Назара Васильовича зняти арешт з грошових коштів на рахунках ОСОБА_1 в сумі 1 309 563 грн 93 коп.

Скарга обґрунтована тим, що постанова про стягнення основної винагороди винесена з порушенням Закону України «Про виконавче провадження» та Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів». Пред`явлення до виконання постанови про стягнення з боржника основної винагороди є неправомірним.

Крім того, незважаючи на відступлення права вимоги та завершення виконавчого провадження, приватним виконавцем не було знято арешт, накладений на грошові кошти.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 22 лютого 2021 року скаргу задоволено частково.

Визнано незаконною та скасовано постанову приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Павлюка Назара Васильовича від 14 листопада 2018 року про стягнення з боржника основної винагороди, що винесена у виконавчому провадженні № 55862326.

Зобов`язано приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Павлюка Назара Васильовича зняти арешт з коштів боржника ОСОБА_1 , що знаходяться на рахунках в установах банків України, який накладено у виконавчому провадженні № 55862326 на підставі постанови приватного виконавця від 01 серпня 2018 року про арешт коштів боржника.

В задоволенні решти вимог скарги відмовлено.

В апеляційній скарзі приватний виконавець виконавчого округу м. Києва Павлюк Н.В. просить ухвалу суду скасувати та відмовити у задоволенні скарги, посилаючись на необґрунтованість рішення суду.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 зазначила, що ухвала суду законна, обґрунтована та прийнята з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

У судовому засіданні представник ОСОБА_1 проти апеляційної скарги заперечила.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про його час і місце повідомлені належним чином.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, заслухавши пояснення представника ОСОБА_1 , перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Задовольняючи частково скаргу, суд першої інстанції виходив із того, що приватний виконавець не набув права на отримання основної винагороди, а відтак постанова про стягнення з боржника основної винагороди є незаконною і такою, що підлягає скасуванню.

Крім того, оскільки матеріали справи не містять даних про те, що постанова приватного виконавця від 14 листопада 2018 року про повернення виконавчого документу стягувачу виконана в частині скасування заходів примусового виконання рішення, вимоги скарги про зобов`язання приватного виконавця зняти арешт з коштів є обґрунтованими.

Відмовляючи у задоволенні інших вимог скарги, суд першої інстанції зазначив, що для відновлення прав заявника достатньо прийнятих рішень.

Колегія суддів погоджується з висновками суду.

Встановлено, що на виконанні у приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Павлюка Н.В. перебувало виконавче провадження № 55862326, відкрите за виконавчим листом № 2/2608/1757/12, виданим 15 червня 2012 року Святошинським районним судом м. Києва на виконання рішення суду від 12 березня 2012 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «ПУМБ» заборгованості за кредитним договором № 6759267 від 18 серпня 2008 року та додатковими угодами № 1 від 16 січня 2009 року і № 7419696 від 16 лютого 2009 року в сумі 44 058, 29 доларів США, судового збору в сумі 1 700,00 грн та витрати на ІТЗ розгляду справи в сумі 120,00 грн.

30 травня 2018 року між ТОВ «ІСІДА СОЛЮШН» та ОСОБА_2 укладено договір про відступлення права вимоги № 67592267/3, за умовами якого право вимоги за кредитним договором № 6759267 від 18 серпня 2008 року та додатковими угодами № 1 від 16 січня 2009 року і № 7419696 від 16 лютого 2009 року відступлено ПАТ «ПУМБ» та набуте ОСОБА_2

01 серпня 2018 року приватним виконавцем Павлюком Н.В. винесено постанову про арешт коштів боржника.

13 листопада 2018 року ПАТ «ПУМБ» подало заяву про повернення виконавчого документа стягувачу.

Постановою від 14 листопада 2018 року на підставі п. 1 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий лист № 2/2608/1757/12 повернуто стягувачу.

14 листопада 2018 року приватним виконавцем винесено постанову про стягнення з боржника основної винагороди у розмірі 119 048 грн 27 коп., яку в подальшому звернуто до примусового виконання.

Обґрунтовуючи подану скаргу, ОСОБА_1 зазначив, що жодних сум приватним виконавцем в ході виконання рішення не було стягнуто, тому законних підстав для стягнення основної винагороди немає. Пред`явлення до виконання постанови про стягнення з боржника основної винагороди є неправомірним. Крім того, незважаючи на відступлення права вимоги та завершення виконавчого провадження, приватним виконавцем не було знято арешт, накладений на грошові кошти.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що скарга ОСОБА_1 підлягає вирішенню по суті, враховуючи абз. 2 ч.1 ст. 256 ЦПК України, яким встановлено, що у разі надходження до суду справи, що підлягає вирішенню в порядку цивільного судочинства, після закриття провадження Верховним Судом чи судом апеляційної інстанції в порядку господарського чи адміністративного судочинства, провадження у справі не може бути закрите з підстави, встановленої пунктом 1 частини першої статті 255 цього Кодексу (справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства).

Згідно положень ст. 31 Закону України «Про виконавче провадження» за вчинення виконавчих дій приватному виконавцю сплачується винагорода, яка складається з основної та додаткової. Основна винагорода приватного виконавця залежно від виконавчих дій, що підлягають вчиненню у виконавчому провадженні, встановлюється у вигляді: 1) фіксованої суми - у разі виконання рішення немайнового характеру; 2) відсотка суми, що підлягає стягненню, або вартості майна, що підлягає передачі за виконавчим документом. Основна винагорода приватного виконавця, що встановлюється у відсотках, стягується з боржника разом із сумою, що підлягає стягненню за виконавчим документом (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

Відповідно до п. 19 Порядку № 643 приватний виконавець, який забезпечив повне або часткове виконання виконавчого документа майнового характеру в порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження», одержує основну винагороду у розмірі 10 відсотків стягнутої ним суми або вартості майна, що підлягає передачі за виконавчим документом.

Питання розміру основної винагороди приватного виконавця залежить від суми фактичної стягнутої ним суми.

При цьому, за своїм призначенням основна винагорода приватного виконавця є винагородою приватному виконавцю за вчинення заходів з примусового виконання виконавчого документу, за умови, що такі заходи призвели до повного або часткового виконання виконавчого документу, та стягується з боржника у розмірі 10 відсотків від фактично стягнутих сум.

Судом встановлено, що вжиті приватним виконавцем Павлюком Н.В.заходи у виконавчому провадженні не призвели до реального виконання рішення.

Листом від 17 квітня 2019 року ПАТ «ПУМБ» повідомило, щоза період з 21 лютого 2018 року по 14 листопада 2018 року на рахунки ПАТ «ПУМБ» за виконавчим провадженням грошові кошти від приватного виконавця Павлюка Н.В. не надходили.

З урахування наведеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що приватний виконавець не набув права на отримання основної винагороди.

Крім того, судом першої інстанції обґрунтовано задоволено вимоги про зобов`язання приватного виконавця зняти арешт з коштів, що знаходяться на рахунках боржника, що накладений постановою від 01серпня 2018 року.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанціїне враховано пропущення строку на звернення до суду із скаргою, колегія суддів не приймає, оскільки в судовому рішенні суд першої інстанції обґрунтовано відхилив такі доводи приватного виконавця, та зазначив, що боржник не пропустив строк на звернення до суду з даною скаргою.

Доводи апеляційної скарги про те, що оскільки в процесі примусового виконання приватним виконавцем не було стягнуто основної винагороди, відтак приватним виконавцем було винесено постанови про стягнення основної винагороди від 14 листопада 2018 року та постанову про повернення виконавчого документу стягувачу від 14 листопада 2018 року, колегія суддів відхиляє, оскільки право на стягнення суми основної винагороди, визначеної у постанові про стягнення основної винагороди, залежить від того чи виконане рішення в повному або частковому обсязі внаслідок дій приватного виконавця.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що ухвала суду від 22 лютого 2021 року постановлена з додержанням норм процесуального права, відтак підстав для її скасування за доводами апеляційної скарги немає.

Керуючись ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. 382 Цивільного процесуального кодексу України, суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Павлюка Назара Васильовича залишити без задоволення.

Ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 22 лютого 2021 рокузалишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено 15 листопада 2021 року.

Суддя-доповідач Є.В. Болотов

Судді: С.Г. Музичко

В.І. Олійник