Справа № 438/1373/19
Номер провадження 2/438/50/2021
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

12 січня 2021 року Бориславський міський суд Львівської області

в складі головуючого судді Слиша А.Т.

при секретарі Гадубяк О.В.,

за участі позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

представника відповідача Тахтарової О.Б.,

третіх осіб: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Бориславі в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Бориславської міської ради Львівської області, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідача ОСОБА_3 , яка діє також в інтересах неповнолітньої доньки ОСОБА_5 , ОСОБА_4 про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, -

в с т а н о в и в :

29 листопада 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до Бориславської міської ради Львівської області, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідача ОСОБА_3 , яка діє також в інтересах неповнолітньої доньки ОСОБА_5 , ОСОБА_4 про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, в якому просить визнати за нею право власності за набувальною давністю на квартиру за адресою АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що вона із 1992 року по теперішній час проживає за вказаною адресою. З 1992 по 1999 роки проживала у даній квартирі без реєстрації місця проживання, із 1999 року по теперішний час - з реєстрацією місця проживання.

Рішенням виконавчого комітету Бориславської міської ради від 21 січня 1999року за №34 було дозволено прописати Бориславському МВ УМВСУ у Львівській області покійного чоловіка - ОСОБА_6 позивача разом із членами сім`ї.

У лютому 1999 року покійний чоловік позивача звертався до Бориславської міської ради Львівської області з оформленням права власності на спірну квартиру, проте повідомленням виконавчого комітету Бориславської міської ради від 09 лютого 1999 року у оформленні права власності було відмовлено у зв`язку із зняттям з балансу ЖЕКу №3.

На сьогоднішній день вона разом із членами сім`ї продовжує проживати у вказаному житловому приміщенні. Добросовісно та безперервно володіє та відкрито користується даним нерухомим майном протягом 20-ти років, доглядає за квартирою та утримує її, постійно робить поточний та капітальний ремонт. Завжди вчасно сплачую комунальні платежі. Ніхто щодо оформлення права власності на це житлове приміщення не звертався, тому змушена звернутись з позовом до суду.

Ухвалою судді Бориславського міського суду Львівської області від 28 листопада 2019 року відкрито провадження у вказаній справі та призначено розгляд справи в порядку загального позовного провадження.

Відповідач не погоджуючись з позовом подав до суду відзив на позов від 11 грудня 2019 року. У відзиві зазначено, що рішенням виконавчого комітету від 26 січня 1999 року №34 було дозволено прописати Бориславському міському відділу Управління МВС України прописати ОСОБА_6 у складі сімї 4 чоловік у квартирі АДРЕСА_2 (чотири кімнати і кухня, без комунальних послуг). На цей час даний житловий будинокналежав до житлового фонду Бориславської міської ради та перебував на балансі ДКП «ЖЕК №3»

04 жовтня 2019 року Бориславською міською радою прийнято рішення за №2098 про списання з балансу ДКП «ЖЕК №3» багатоквартирного житлового будинку АДРЕСА_3 . Розпорядженням міського голови від 04 жовтня 2019 року за №259-р затверджено відповідний акт списання.

Виконавчим комітетом Бориславської міської ради управителем багатоквартирного будинку АДРЕСА_3 призначено приватне підприємство «Борислав комфорт» (договір про надання послуг з управління багатоквартирним будинком від 13 вересня 2019 року №188).

Відтак, наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представник адвокат Шемеляк Г.Т., яка діє на підставі ордеру від 17 червня 2019 року, позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просять їх задоволити, зіславшись на обставини викладені у позовній заяві.

Представник відповідача Бориславської міської ради Львівської області Тахтарова О.Б., яка діє на підставі довіреностей, в тому числі від 31 грудня 2020 року за №3-21/1898 заперечила проти задоволення позовних вимог позивача, зіславшись на обставини викладені у відзиві, просить суд відмовити у їх задоволенні.

Треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідача ОСОБА_3 , яка діє також в інтересах неповнолітньої доньки ОСОБА_5 , ОСОБА_4 просять суд задоволити позовні вимоги у повному обсязі.

Суд, заслухавши пояснення позивача, представників сторін, третіх осіб, з`ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, дослідивши докази, якими вони обґрунтовуються, приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з ч. ч. 1,2 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. (ч.1-4 ст. 77 ЦПК України).

Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч.6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч.1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 Цивільного кодексу України, а також ч. 4 ст. 344 Цивільного кодексу України, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 разом із членами сім`ї, третіми особами, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідача ОСОБА_3 , яка діє також в інтересах неповнолітньої доньки ОСОБА_5 та ОСОБА_4 проживає за адресою АДРЕСА_1 з 1992 року. Позивач ОСОБА_1 зареєстрована як член сім`ї ОСОБА_6 за даною адресою 25 лютого 1999 року на підставі рішення виконавчого комітету Бориславської міської ради Львівської області від 26 січня 1999 року №34 (а.с.46). Цим рішенням також підтверджено факт проживання без прописки із 1999 року.

Рішенням Бориславської міської ради Львівської області за №2098 від 04 жовтня 2019 року, було проведено процедура списання будинків, в тому числі будинку за адресою АДРЕСА_3 в якому проживає позивач, з балансу комунальних підприємств відповідно до постанови КМ України від 20 квітня 2016 року №301 «Про затвердження Порядку списання з балансу багатоквартирних будинків» (а.с.48,49) та передано на технічну документацію будинків управителям (а.с.51-60).

Розпорядженням органу приватизації житла виконавчого комітету Бориславської міської ради №10062 від 24 жовтня 2019 року фактично було відмовлено позивачу ОСОБА_1 на підставі заяви останньої від 24 вересня 2019 року (а.с.61) у приватизації спірного житла у зв`язку із відсутністю ордеру у заявника на спірне житло (а.с.63).

Згідно із ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

За нормою ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

У відповідності до вказаної статті володіння має бути добросовісним, тобто володілець не знав і не міг знати про те, що він володіє чужою річчю, інакше кажучи обставини, у зв`язку з якими виникло володіння чужою річчю, не давали найменшого сумніву стосовно правомірності набуття майна (наприклад, покупець, купуючи річ у продавця, не знав, що той не мав права її продавати, а обставини купівлі-продажу не давали підстав для сумніву в правомірності такого правочину). В разі виникнення спору встановити характер володіння (добросовісне й недобросовісне) має тільки суд з урахуванням обставин справи, з якої виникло володіння чужою річчю. Разом з тим, фактичне володіння вважається правомірним, якщо інше не випливає з закону або не встановлено рішенням

Волосуду (ст. 397 Цивільного кодексу України).діння має бути відкритим, очевидним для всіх третіх осіб, які повинні мати можливість спостерігати за ним, але це не означає, що володілець зобов`язаний спеціально інформувати оточуючих про своє володіння річчю.

Володіння має бути безперервним протягом визначених законом строків (для нерухомого майна протягом 10 років, а для рухомого майна - 5 років).

Згідно роз`яснень, які містяться в п.п. 9, 11 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику у справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 за №5, при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна;- володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (ч.3 ст. 344 ЦК України).

Враховуючи положення ст.ст.335 та 344 ЦК України, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (ст. 214 ЦПК).

Також, відповідно до роз`яснень, викладених у інформаційному листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28.01.2013 року №24-150/0/4-13 «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав» давнісний володілець повинен довести факти добросовісності, відкритості, безперервності і тривалості свого володіння. Добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків.

Таким чином, умовами набуття права власності за набувальною давністю на підставі ст. 344 ЦК України є: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю.

Для окремих видів майна (нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери) право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду.

Крім цього, за змістом ч. 1 ст. 344 ЦК України добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності.

Таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у справі №910/17274/17. Так, у своїй постанові від 14.05.2019 у вказаній справі Верховний Суд зазначив, що аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 Цивільного кодексу України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.

Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.

Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже в цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.

Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник.

Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац 2 частини третьої статті 344 Цивільного кодексу України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 Цивільного кодексу України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі.

Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у Цивільному кодексі України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років.

Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду.

Відповідно, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.

Проте, позивач ОСОБА_1 проживаючи у спірному житловому приміщенні з 1992 року без відповідної реєстрації, з 1999 року - з реєстрацією проживання у спірному житлі, звертаючись до органу приватизації житла у вересні 2019 року, не могла не знати, що квартира належить до комунальної власності, отже власник квартири відомий, і набути право власності на комунальне житло за набувальною давністю у неї немає підстав. Для набуття права власності на житло, яке перебуває у комунальній власності існує порядок приватизації житла (ВС зауважив, що для набуття права власності на житло, яке перебуває у комунальній власності існує порядок приватизації житла (постанова від 24.01.2019 у справі №755/16913/16-ц).

Сам по собі факт списання житлового будинку в якому проживає позивач ОСОБА_1 з балансу з балансу комунального підприємства відповідача не свідчить про безтитульність володіння позивачем таким майном, оскільки відповідно до Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16 липня 1999 р. № 996 «баланс» є лише елементом фінансової звітності підприємства. При цьому цим Законом встановлено принцип автономності, згідно з яким «кожне підприємство розглядається як юридична особа, відокремлена від її власників, у зв`язку з чим особисте майно та зобов`язання власників не повинні відображатися у фінансовій звітності підприємства».

Враховуючи вищенаведене та проаналізувавши викладені у позовній заяві обставини, суд приходить до висновку про відсутність обґрунтованих та доведених підстав для задоволення позовних вимог.

Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно гуртуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

На підставі вищевикладеного, виходячи з принципів правової визначеності та рівності прав усіх учасників цивільно-правових відносин, закріплених в частині 1 статті 1 Цивільного кодексу України, суд приходить до висновку, що позовні вимоги до задоволенні не підлягають.

Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України, оскільки позивач є інвалідом 2 групи, була звільнена від сплати судових витрат, у задоволенні позову судом було відмовлено, тому судові витрати компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 13, 76, 81, 82, 83, 89, 95, 263-265, 268, 352 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Бориславської міської ради Львівської області, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідача ОСОБА_3 , яка діє також в інтересах неповнолітньої доньки ОСОБА_5 , ОСОБА_4 про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю відмовити.

Позивач: ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідач: Бориславська міська рада Львівської області, місцезнаходження: м.Борислав Львівської області, вул.Шевченка, 42, .

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Львівського апеляційного суду через суд першої інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено 19 січня 2021 року.

Головуючий суддя А.Т.Слиш