Номер провадження: 22-ц/813/8336/21
Номер справи місцевого суду: 522/6708/20
Головуючий у першій інстанції Свячена Ю. Б.
Доповідач Князюк О. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.11.2021 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справи Одеського апеляційного суду у складі:

Головуючого судді: Князюка О.В.

Суддів: Таварткіладзе О.М., Заїкіна А.П.,

За участю секретаря судового засідання: Дерезюк В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 24.04.2021 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору дарування недійсним,

ВСТАНОВИЛА:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

ОСОБА_2 звернулася до Приморського районного суду м. Одеси з позовною заявою до ОСОБА_1 та просила визнати недійсним з моменту укладання посвідчений 22 липня 2015 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Хомою А.С. договір дарування квартири АДРЕСА_1 укладений ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 .

Позивач обґрунтовувала вимоги тим, що їй на праві приватної власності належала квартира АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Управлінням житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської ради від 21 травня 1993 року. 22 липня 2015 року між нею та ОСОБА_1 , яка є донькою її племінника - ОСОБА_3 укладено договір дарування спірної квартири. Позивач вважає, що вказаний договір дарування являвся насправді договором довічного утримання, за яким відповідач зобов`язався доглядати за ОСОБА_2 . Також зазначила, що з моменту укладення оскаржуваного договору ОСОБА_4 жодної допомоги їй не надає та на телефонні дзвінки не відповідає. У спірній квартирі вона до теперішнього часу, після укладання договору дарування також продовжує мешкати, іншого житла для проживання у неї немає.

Тому, ОСОБА_2 просила визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 від 22 липня 2015 року укладеного ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 з моменту його укладення, який посвідчений 22 липня 2015 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Хомою А.С. Ухвалою суду від 03 липня 2020 року провадження по справі відкрито в порядку загального позовного провадження з призначенням підготовчого засідання на 10 серпня 2020 року.

Короткий зміст рішення першої інстанції

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 24.04.2021 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору дарування недійсним - задоволено.

Визнано недійсним з моменту укладання посвідчений 22 липня 2015 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Хомою А.С. договір дарування квартири АДРЕСА_1 укладений ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 .

Рішення суду першої інстанції вмотивовано тим, що що укладаючи договір дарування позивач помилявся щодо фактичних обставин правочину, що вплинуло на його волевиявлення особи, а саме, позивач уклав договір дарування замість договору довічного утримання, який фактично бажав укласти.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

13.04.2021 року ОСОБА_1 подано апеляційну скаргу відповідно до вимог якої апелянт просить суд рішення Приморського районного суду м. Одеси від 24.04.2021 року скасувати, та ухвалити нове рішення яким позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору дарування недійсним залишити без задоволення.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу та узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

Апелянт вважає рішення суду першої інстанції необґрунтованим, безпідставним, та таким, що не відповідає нормам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи, оскільки містить протиріччя та не містить належного обґрунтування його задоволення виходячи з наступного.

ОСОБА_1 зазначає, що з тексту рішення вбачається, що в ході розгляду справи був допитаний свідок, однак в рішення відсутні посилання під час підготовчого судового засідання про задоволення клопотання позивача або представника позивача щодо виклику та допиту свідка.

Апелянт звертає увагу суду апеляційної інстанції на те, що обов`язком суду за результатами підготовчого засідання є постановлення ухвали. В даному випадку про закриття підготовчого судового засідання та призначення справи до розгляду. Однак, судом першої інстанції не були здійснені відповідні процесуальні дії, що є грубим порушенням вимог норм процесуального права.

Також, апелянт зазначає, що судом першої інстанції були проігноровані надані у відзиві обґрунтування та пояснення відповідача. Разом з тим, апелянт стверджує, що твердження позивача про те, що договір дарування був укладений за пропозицією відповідачки та його батька не відповідає дійсності та є голослівним.

ОСОБА_1 доводить до відома суду, що ОСОБА_2 самостійно повідомила її про те, що має намір подарувати їй спірну квартиру. Жодних обіцянок від апелянта або від когось іншого не отримувала, а навпаки, ОСОБА_1 та її сім`я піклується про неї та надає позивачці регулярну матеріальну допомогу, якнайменше один раз на місяць, в тому числі передає їй особисто в руки грошові кошти на оплату комунальних платежів, купівлю ліків та інші витрати.

Апелянт звертає увагу суду апеляційної інстанції на той факт, що предметом даної справи, виходячи зі змісту позову є визнання недійсним договору дарування на підставі помилки дарувальником правової природи правочину, виходячи з бажання при передачі майна отримання майнового утримання.

Тому, ОСОБА_1 зазначає, що відповідно до п. 5.5 договору дарування від 22.07.2015 року дарувальник підтвердила, що вона не визнана недієздатною чи обмежено дієздатною, що цей правочин вчиняється за відсутності впливу тяжкої обставини та обставин, що спонукають вчинити даний правочин на вкрай невигідних умовах, він не є фіктивним чи удаваним, тобто не є таким, що передбаченого ст.ст. 234, 235 ЦК України. Також вказано, що у сторін відсутні будь-які заперечення щодо кожної з умов договору, однаково розуміють значення договору, умови та правові наслідки для кожної сторони.

Також відповідачка вказує, що посилання позивача на те, що спірний договір укладений дарувальником за збігом надважких життєвих обставин, оскільки вона була не в змозі, в тому числі за браком зору. Усвідомити його значення і правові наслідки, протирічить відповідному договору, оскільки нотаріусом було роз`яснено неодноразово підстави, причини та відповідальність за укладення зазначеного договору.

Таким чином, твердження позивача в надмірній довірі за збігом надважких життєвих обставин, протирічать фактам та викладеним обставинам, які наводяться в позові, оскільки з одного боку позивач вказує на брак зору, та з цієї ж причини на неможливість усвідомлення значення правочину і правових наслідків, разом з цим зазначає, що «родичі будуть її доглядати та допоможуть гідно прожити останні роки її життя».

Апелянт зазначає, що судом першої інстанції також було безпідставно відмовлено у задоволенні клопотання про застосування строків позовної давності.

На підставі викладеного в апеляційній скарзі, враховуючи, що договір дарування від 22.07.2015 року укладений між ОСОБА_2 як дарувальником та ОСОБА_1 як обдарованою. Посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу, зареєстрований в реєстрі за №1345. Відповідає передбаченим ст. 203 ЦК України загальним вимогам, які свідчать про чинність вказаного правочину.

Надходження апеляційних скарг до суду апеляційної інстанції

08 січня 2019 року позивачем у справі ОСОБА_5 була подана апеляційна скарга на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 06.12.2018 року. (т.1 а.с. 237-243).

27 травня 2021 року ухвалою Одеського апеляційного суду було відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 24.04.2021 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору дарування недійсним

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 27 травня 2021 року суддею Князюком О.В. справу було прийнято до провадження та призначено до розгляду на 11 листопада 2021 року на 10:00 год.

11 листопада 2021 року в судове засідання з`явився представник відповідачки - адвокат Касьяненко Ю.А., апеляційну скаргу підтримав, проси суд її задовольнити.

Інші особи в судове засідання не з`явилися, причини неявки суду не повідомили, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином.

Апеляційний суд розглядає цивільні справи, які не віднесені до справ, зазначених у ч. ч. 1, 2 ст. 369 ЦПК України, у відсутності учасників справи та осіб, які не залучалися до участі у справі судом першої інстанції, за наявності відомостей про їх повідомлення про дату, час і місце розгляду справи. У разі відсутності таких даних, а також у разі подання заяви (заяв) про бажання прийняти участь у справі особисто, суд відкладає судове засідання на іншу дату.

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Таким чином, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.

Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Встановлені судом першої інстанції та неоспорені обставини, а також обставини, встановлені судом апеляційної інстанції; і визначені відповідно до них правовідносини.

Судом встановлено, що після укладення договору дарування не відбулася жодна дія, яка б свідчила про передачу майна у власність обдарованому відповідачу. Згідно до наданих суду квитанцій про оплату комунальних послуг витрати по утриманню квартири АДРЕСА_1 з часу укладення договору дарування до звернення до суду ніс тільки позивач, особові рахунки сформовані на його ім`я. Суд враховує, що позивач не має іншого житла та з часу укладення договору дарування постійно проживає в квартирі АДРЕСА_1 .

В ході розгляду справи судом першої інстанції також був допитаний свідок ОСОБА_6 , яка пояснила, що працює в магазині, який розташований в тому ж будинку під номером АДРЕСА_2 . Знає позивача близько чотирьох років. Два роки назад позивач розповідала їй про те, що вона подарувала квартиру відповідачу, яка є донькою її племінника. У свою чергу вони зобов`язались допомагати позивачу по догляду, так як вона в силу свого похилого віку не в змозі надати собі ради. Однак, ніякої допомоги відповідач не надає, на телефонні дзвінки не відповідає. Позивач виглядала завжди нещасною, жалілась що відповідач нічим їй не допомагає, не приходить до неї. Позивач сама приїжджала до відповідача за допомогою, але ОСОБА_1 її не пускала до свого дому.

Мотивувальна частина

Застосовані норми права та висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічного з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам оскаржуване рішення відповідає.

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

За договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування (стаття 717 ЦК України).

Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Пунктом 2 частини другої статті 16 ЦК України передбачено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

За правилом частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно зі статтею 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 на праві приватної власності належала квартира АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Управлінням житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської ради від 21 травня 1993 року.

22 липня 2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , яка є донькою її племінника - ОСОБА_3 укладено договір дарування квартири АДРЕСА_3 посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Хомо А.С. зареєстрований у реєстрі за №1345, та підписаний обома сторонами власноручно.

Як на підставу позовних вимог, позивач посилається на положення ч. 1 ст. 229 ЦК України, якою передбачено, що якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, встановлених частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України.

Згідно ч.3 ст.203 ЦК України загальною вимогою, додержання якої є необхідним для чинності правочину, є те, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати внутрішній волі.

Як вбачається з вимог ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдарованого вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового чи немайнового характеру, не є договором дарування.

Положеннями п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 року передбачено, що відповідно до статей 229 - 233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним.

Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення.

Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов`язань, які виникли з правочину, і не пов`язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину.

Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до ч. 1 ст. 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

За змістом статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

У ході розгляду справи судом встановлено, що позивач ОСОБА_2 народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 , тобто на момент укладання оспорюваного договору їй було майже 79 років.

Відповідно до довідки про доходи за № 288813 виданою Центральним об`єднаним управлінням ПФУ в м. Одесі в Одеській області від 03 квітня 2020 року ОСОБА_2 отримує пенсію за віком у розмірі 2040 грн. 17 коп. Загальний розмір доходу за період з 01 квітня 2019 року по 31 березня 2020 року складає 24916 грн. 38 коп.

У судовому засідання під час розгляду справи в суді першої інстанції встановлено, що на момент вчинення оспорюваного правочину, а саме 22 липня 2015 року та до теперішнього часу квартира АДРЕСА_1 була та є єдиним житлом позивача, про що відповідачем, у відзиві не оспорювалось.

Судом встановлено, що після укладення договору дарування не відбулася жодна дія, яка б свідчила про передачу майна у власність обдарованому відповідачу. Згідно до наданих суду квитанцій про оплату комунальних послуг витрати по утриманню квартири АДРЕСА_1 з часу укладення договору дарування до звернення до суду ніс тільки позивач, особові рахунки сформовані на його ім`я. Суд враховує, що позивач не має іншого житла та з часу укладення договору дарування постійно проживає в квартирі АДРЕСА_1 .

В ході розгляду справи в суді першої інстанції також був допитаний свідок ОСОБА_6 , яка пояснила, що працює в магазині, який розташований в тому ж будинку під номером АДРЕСА_2 . Знає позивача близько чотирьох років. Два роки назад позивач розповідала їй про те, що вона подарувала квартиру відповідачу, яка є донькою її племінника. У свою чергу вони зобов`язались допомагати позивачу по догляду, так як вона в силу свого похилого віку не в змозі надати собі ради. Однак, ніякої допомоги відповідач не надає, на телефонні дзвінки не відповідає. Позивач виглядала завжди нещасною, жалілась що відповідач нічим їй не допомагає, не приходить до неї. Позивач сама приїжджала до відповідача за допомогою, але ОСОБА_1 її не пускала до свого дому.

Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України.

Надаючи оцінку поданим сторонами доказам, суди повинні оцінювати кожний доказ окремо, а потім надавати оцінку сукупності доказів у їх співвідношенні. При цьому суд має з`ясовувати як належність та допустимість доказів за формою та їх відношенням до правовідносин між сторонами, так і за їх змістом.

Суд апеляційної інстанції не бере до уваги твердження апелянта щодо надання матеріальної допомоги та здійснення догляду за позивачем, оскільки доказів на апелянтом до суду надано не було.

Крім того, як встановлено ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Позивач не звільнив подаровану квартиру та продовжує користуватись нею. Тобто, в результаті укладення вказаного договору дарування перехід права власності до відповідача у повній мірі не відбувся, так як ОСОБА_2 , яка іншого житла не має, продовжує володіти та користуватись даною квартирою, позбавивши себе лише права розпорядження, що у повній мірі відповідає природі договору довічного утримання.

Пунктом 19 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними" від 06 листопада 2009 року N 9 роз`яснено судам, що правочин, учинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент учинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення. Помилка, допущена внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін, не є підставою для визнання правочину недійсним.

Правочини, вчинені внаслідок помилки належать до категорії правочинів, в яких внутрішня воля співпадає з волевиявленням та дійсно спрямована на досягнення мети правочину, але формування такої волі відбулося під впливом обставин, які спотворили справжню волю особи. Помилка - це неправильне сприйняття особою фактичних обставин, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна було б вважати, що правочин не був би вчинений. Для визнання правочину недійсним як укладеного під впливом помилки необхідно, щоб помилка мала істотне значення. Під помилкою, що має істотне значення, розуміється помилка щодо, зокрема, природи правочину, прав та обов`язків сторін.

Таким чином, суд апеляційної інстанції вважає доведеним, що договір дарування спірної квартири був укладений позивачем внаслідок помилки, що має істотне значення. Так, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо того, що позивач неправильно сприйняв предмет та інші умови угоди, що вплинуло на його волевиявлення. Враховуючи похилий вік позивача, стан здоров`я та відсутність у неї іншого житла, апеляційний суд вважає доведеним, що мотивом укладення договору з боку позивача було отримання матеріального забезпечення, уваги та пошани, а тому він помилявся стосовно істотних умов та змісту договору дарування.

Щодо застосування строків позовної давності.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України).

Згідно зі статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до частин третьої, четвертої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права.

Верховний Суд України у постанові від 22 квітня 2015 року у справі № 6-48цс15 дійшов висновку, що відповідно до частини першої статті 261 ЦК України початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 575/476/16-ц (провадження № 14-306цс18) вказано, що Велика Палата Верховного Суду не вбачає підстав для відступу від правового висновку, викладеного в постанові Верховного Суду України від 22 квітня 2015 року у справі № 6-48цс15.

Враховуючи те, що позивач укладаючи договір дарування від 22 липня 2015 року сприймала спірний договір, як договір довічного утримання, та не могла передбачити наслідки його неналежного виконання відповідачем, то суд приходить до висновку про те, що в ОСОБА_2 право на звернення до суду за захистом своїх прав виникло з моменту коли вона довідалась про порушення свого права, тому заява відповідача ОСОБА_1 про застосування строків позовної давності є необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Колегія суддів відхиляє доводи апелянта щодо порушення судом норм процесуального права, з огляду на те, що вказане суперечить матеріалам справи, а саме відповідно до протоколу судового засідання від 17.11.2020 року (а.с. 88-90) протокольною ухвалою суду було закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті, що суперечить доводам зазначеним в апеляційній скарзі.

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди апелянта з рішенням суду першої інстанції та їм надана належна оцінка.

Крім того, спірний житловий будинок є єдиним житлом позивачки, іншого житла вона не має, проживала у ньому та продовжує проживати після укладення спірного договору, фактичної передачі спірного майна між сторонами не відбулося. Витрати на утримання будинку та сплату комунальних послуг несе позивачка, яка не вчиняла жодних дій, що могли б свідчити про їх небажання користуватись спірним майном.

З урахуванням наведеного, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позову ОСОБА_7 до ОСОБА_1 , оскільки при укладенні договорів дарування мала місце помилка щодо обставин, які мають істотне значення. Позивачка бажала укласти договір довічного утримання, за умовами якого відповідач буде доглядати за нею. Під час укладення оспорюваного договору дарування волевиявлення ОСОБА_2 не відповідало її внутрішній волі та не було спрямоване на реальне настання правових наслідків, обумовлених договором дарування.

Отже, оспорюваний правочини не відповідає загальним підставам дійсності правочинів (частина третя статті 203 ЦК України), а тому відповідно до частин першої, третьої статті 215, частини першої статті 229 ЦК України вірно визнаний судом недійсними.

Аналогічні висновки викладені Верховним Судом у постановах: від 20 листопада 2019 року у справі № 308/3593/17 (провадження № 61-9531св19); від 24 червня 2020 року у справі № 405/2719/17 (провадження № 61-45189св18).

При цьому зроблені судом висновки узгоджуються з висновками щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суд.

Суд першої інстанції правильно встановив обставини, необхідні для визнання договору дарування недійсним, якщо особа помилилася у правовій природі правочину і замість договору довічного утримання уклала інший договір, що також узгоджується з правовими висновками Верховного Суду України, викладеними у постановах: від 19 березня 2014 року у справі № 6-9цс14; від 18 червня 2014 року у справі № 6-69цс14; від 21 жовтня 2015 року у справі № 6-202цс15; від 11 листопада 2015 року, у справі № 6-1124цс15; від 03 лютого 2016 року у справі № 6-1364цс15; від 27 квітня 2016 року у справі № 6-372цс16 та інших.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32).

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може гуртуватися на припущеннях.

Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. '

З огляду на викладене, апеляційний суд прийшов до висновку, що апеляційна скарги ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 04.04.2021 року не підлягає задоволенню.

Судові витрати

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч. 1 ст. 141 ЦПК України).

Оскільки колегія суддів відмовила у задоволенні апеляційної скарги, судові витрати ОСОБА_1 за подачу позову та апеляційної скарги не підлягають відшкодуванню.

Резолютивна частина

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 04 квітня 2021 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено: 15.11.2021 року.

Головуючий: О.В. Князюк

Судді: А.П. Заїкін

О.М. Таварткіладзе