Єдиний унікальний номер 233/6532/19
Номер провадження 22-ц/804/175/21
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 січня 2021 року

Донецький апеляційний суд у складі:

головуючого-судді Азевича В.Б.,

суддів: Гапонова А.В., Кішкіної І.В.,

за участю секретаря Кіпрік Х.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Бахмут Донецької області справу № 233/6532/19 за позовом Обласного комунального підприємства «Донецьктеплокомуненерго» до ОСОБА_1 , третя особа - Комунальне підприємство «Служба єдиного замовника», про стягнення заборгованості за послуги теплопостачання та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Обласного комунального підприємства «Донецьктеплокомуненерго» про захист прав споживачів (суддя Бєлостоцька О.В., рішення ухвалено в приміщенні суду в м. Костянтинівка Донецької області, текст повного судового рішення складено 01 жовтня 2020 року),-

В С Т А Н О В И В:

В вересні 2019 року Обласне комунальне підприємство «Донецьктеплокомуненерго» (далі - ОКП «Донецьктеплокомуненерго») звернулося до Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за послуги теплопостачання.

Свої вимоги позивач обґрунтував тим, що ОКП «Донецьктеплокомуненерго» в особі ВО «Костянтинівкатепломережа» надає послуги теплопостачання населенню м. Костянтинівки, в тому числі і відповідачу за адресою: АДРЕСА_1 . Доказами надання послуг теплопостачання є акти про підключення житлового будинку АДРЕСА_1 до системи централізованого опалення від 15 жовтня 2011 року, від 15 жовтня 2012 року, від 05 жовтня 2013 року, від 23 жовтня 2014 року, від 15 жовтня 2015 року, від 15 жовтня 2016 року, від 17 жовтня 2017 року, від 25 жовтня 2018 року. У зв`язку з неналежним виконанням відповідачем обов`язку по сплаті наданих позивачем послуг з теплопостачання за його особовим рахунком № НОМЕР_1 за період часу з жовтня 2011 року по серпень 2019 року включно утворилась заборгованість в розмірі 44 361,91 грн, яку позивач просив стягнути з відповідача разом із судовими витратами.

В грудні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОКП «Донецьктеплокомуненерго» про захист прав споживача, в якому зазначив, що в жовтні 2005 року в належній йому квартирі було демонтовано радіатори опалення через їх фізичний знос, про що складено відповідний акт. Починаючи з 2006 року і до теперішнього часу в опалювальний період в мережах, що проходять у належній йому квартирі АДРЕСА_1 , взагалі відсутній теплоносій, оскільки квартири, розташовані на першому, другому та третьому поверхах не мають централізованого теплопостачання. Договір про надання послуг теплопостачання між ним та теплопостачальною організацією не укладався. Нормами діючого законодавства не передбачено обов`язку споживача сплачувати вартість послуг, які не надавались та й ще за межами строків позовної давності. Просив зобов`язати ОКП «Донецьктеплокомуненерго» здійснити списання неправомірно нарахованого розміру оплати за послуги централізованого опалення (теплопостачання) у квартирі АДРЕСА_1 .

Рішенням Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 28 вересня 2020 року первісний позов ОКП «Донецьктеплокомуненерго» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОКП «Донецьктеплокомуненерго» заборгованість за період часу з вересня 2016 року по серпень 2019 року включно в розмірі 27 915,24 грн. В задоволенні іншої частини позовних вимог за первісним позовом відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОКП «Донецьктеплокомуненерго» витрати, пов`язані зі сплатою судового збору у розмірі 1 208,81 грн. В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 відмовлено.

На вказане судове рішення ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову ОКП «Донецьктеплокомуненерго» та задовольнити його зустрічний позов.

Апеляційна скарга мотивована тим, що ані представники теплопостачальника та КП «СЄЗ», ані суд не спростували його доводи стосовно відсутності роботоздатної внутрішньобудинкової мережі централізованого опалення від межі доставки теплоносія теплопостачальником до відгалуження від стояків централізованого опалення в межах квартири споживача. А тому, на думку скаржника, в розумінні висновків Верховного Суду України (справа № 6-1706цс15), відсутні підстави вважати, що теплопостачальник виконав свої зобов`язання стосовно поставки теплової енергії споживачу, бо саме останній не забезпечив транспортування теплоносія від джерела теплової енергії, центрального теплового пункту або магістральної теплової мережі до теплового вводу споживача, а також саме позивач за первісним позовом не довів факт підведення централізованого опалення до стояка в межах квартири відповідача.

Представник ОКП «Донецьктеплокомуненерго» надіслав відзив на апеляційну скаргу, в якому просить залишити апеляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення. Вважає оскаржуване рішення обґрунтованим та законним, судом при розгляді справи повністю досліджені всі матеріали справи та надано обґрунтовану оцінку доказам.

Відповідач та його представник ОСОБА_2 підтримали доводи апеляційної скарги.

Позивач та третя особа КП «Служба єдиного замовника Костянтинівської міської ради» в судове засідання апеляційного суду своїх представників не направили, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, що підтверджується даними про отримання учасниками справи судових повісток рекомендованим поштовим повідомленням.

Від КП «Служба єдиного замовника Костянтинівської міської ради» до апеляційного суду надійшла заява про розгляд справи за відсутності представника підприємства.

Згідно із частиною 2 статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, відповідача та його представника, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Під час розгляду справи судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 04 квітня 1996 року є власником квартири розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .

03 жовтня 2005 року комісією в складі інженера ДП «ЖЕО» № 2 ОСОБА_3 , майстра СТС ОСОБА_4 , слюсаря СТС ОСОБА_5 встановлено, що в квартирі АДРЕСА_1 у зв`язку із зносом у серпні 2002 року мешканцями демонтовані радіатори центрального опалення, що підтверджується копією акту від 03 жовтня 2005 року, затвердженого директором ДП «ЖЕО №2».

19 квітня 2011 року ОСОБА_1 звернувся до ОКП «Донецьктеплокомуненерго» в особі ВО «Костянтинівкатепломережа» із заявою про зняття належної йому квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 з обліку як абонента та проведення перерахунку за послуги теплопостачання у зв`язку з відключенням від мережі централізованого теплопостачання з серпня 2002 року.

Листом від 17 травня 2011 року № 910 ОКП «Донецьктеплокомуненерго» в особі ВО «Костянтинівкатепломережа» відмовило ОСОБА_1 в задоволенні викладених в заяві від 19 квітня 2011 року вимог, посилаючись на недотримання порядку відключення квартири від мережі централізованого опалення, передбаченого наказом Міністерства будівництва, архітектури та житлово-комунального господарства України від 22 листопада 2005 року № 4 «Про затвердження порядку відключення окремих житлових будинків від мережі централізованого опалення та постачання гарячої води при відмові споживачів від централізованого теплопостачання».

18 червня 2009 року між КП «Служба єдиного замовника» та ОКП «Донецьктеплокомуненерго» ВО «Костянтинівкатепломережа» укладено договір № 81-юр про умови надання послуг з централізованого опалення, який діє станом на теперішній час, відповідно до пункту 1 якого теплопостачальна організація забезпечує постачання теплової енергії у багатоквартирний житловий фонд виконавця незалежно від форми власності для забезпечення населення послугами з централізованого опалення та гарячого водопостачання відповідно до діючих норм до точки розподілу - зовнішньої стіни будинку.

На підтвердження надання послуг з теплопостачання протягом 2011-2019 років позивачем за первісним позовом надано акти про підключення житлових будинків до системи централізованого опалення від 15 жовтня 2011 року, від 15 жовтня 2012 року, від 05 жовтня 2013 року, від 23 жовтня 2014 року, від 15 жовтня 2015 року, від 15 жовтня 2016 року, від 17 жовтня 2017 року, від 25 жовтня 2018 року, відповідно до змісту яких, протягом вказаних років в опалювальний період житловий будинок АДРЕСА_1 підключався до системи централізованого опалення.

За адресою АДРЕСА_1 ОКП «Донецьктеплокомуненерго» ВО «Костянтинівкатепломережа» відкрито особовий рахунок № НОМЕР_1 на ім`я ОСОБА_1 , по якому за період часу з жовтня 2011 року по серпень 2019 року нараховано до сплати за послуги теплопостачання 44 361 гривня 91 копійка; за період часу з вересня 2016 по серпень 2019 року - 27 915 гривень 24 копійки.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що ОКП «Донецьктеплокомуненерго» в період часу з жовтня 2011 року по серпень 2019 року в опалювальні періоди виконувало свої зобов`язання щодо надання послуг централізованого опалення, забезпечуючи транспортування теплоносія до теплового вводу споживача, отже правомірно нараховувало їх вартість до сплати ОСОБА_1 , а тому первісний позов, з урахуванням застосування наслідків спливу строків позовної давності, підлягає частковому задоволенню в розмірі 27 915,24 грн.

Відмовляючи в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з наявності факту правомірності нарахування ОКП «Донецьктеплокомуненерго» ОСОБА_1 вартості послуг з теплопостачання в період часу з жовтня 2011 року по серпень 2019 року.

Апеляційний суд погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

Відповідно до частин 1-2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

За частиною 1 статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

За частинами 1-3 статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно із статтею 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

За частинами 1, 5 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Згідно з частиною 3 статті 20 Закону України № 1875-ІV від 24.06.2004 року «Про житлово-комунальні послуги», який діяв на час виникнення спірних правовідносин,споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

За частиною 2 статті 32 Закону України № 1875-ІV від 24.06.2004 року «Про житлово-комунальні послуги», який діяв на час виникнення спірних правовідносин, розмір плати за комунальні послуги розраховується виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку.

Згідно із статтею 19 Закону України «Про теплопостачання», споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію, а статтею 25 даного Закону передбачено, що у разі відмови споживача оплачувати споживання теплової енергії, заборгованість стягується в судовому порядку.

Пунктом 33 Правил надання населенню послуг з водо-, теплопостачання та водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 30 грудня 1997 року № 1497 (які діяли станом на момент демонтажу радіаторів) передбачено обов`язок споживача за власний рахунок ремонтувати та замінювати у квартирі (приватному будинку) санітарно-технічні прилади і пристрої, що вийшли з ладу з його вини (через невідповідну експлуатацію, механічне пошкодження тощо).

Пунктом 9 Правил надання населенню послуг з водо-, теплопостачання та водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 30 грудня 1997 року № 1497 (які діяли станом на момент демонтажу радіаторів) було передбачено, що у разі відмови споживача від користування послугами з теплопостачання він має право розірвати договір та вимагати відключення від відповідних мереж.

Згідно із пунктом 34 Правил надання населенню послуг з водо-, теплопостачання та водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 30 грудня 1997 року № 1497, (які діяли на час демонтажу радіаторів), споживач не має права самовільно, з порушенням проектних рішень переобладнати і використовувати не за призначенням та псувати санітарно-технічне обладнання житлових будинків і житлових приміщень.

Крім того, відповідно до Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630 (далі - Правила) (які діяли станом на момент складання акту про демонтаж радіаторів), централізоване опалення це послуга, спрямована на задоволення потреб споживача у забезпеченні нормативної температури повітря у приміщеннях квартири (будинку садибного типу), яка надається виконавцем з використанням внутрішньобудинкових систем теплопостачання.

Згідно пункту 24 Правил споживачі можуть відмовитися від отримання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води.

Відключення споживачів від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води здійснюється у порядку, що затверджується центральним органом виконавчої влади з питань житлово-комунального господарства. Самовільне відключення від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води забороняється (пункт 25 Правил).

Порядком відключення окремих житлових будинків від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води при відмові споживачів від централізованого теплопостачання, затвердженим наказом Міністерства будівництва, архітектури та житлово-комунального господарства України від 22 листопада 2005 року № 4 (далі - Порядок), було визначено процедуру відключення від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води житлового будинку при відмові споживачів від цих послуг.

Зокрема вказаним Порядком було установлено, що для вирішення питання відключення від мережі централізованого опалення, власник (власники) житлового будинку повинні звернутися до постійно діючої міжвідомчої комісії, створеної органом місцевого самоврядування або місцевим органом виконавчої влади, для розгляду питань щодо відключення споживачів від мереж центрального опалення і гарячого водопостачання з письмовою заявою. Комісія після вивчення наданих власником документів приймає відповідне рішення, яке оформляються протоколом. У разі незгоди заявника з відмовою спір вирішується в судовому порядку. При позитивному рішенні заявнику надається перелік організацій, до яких слід звернутися для отримання технічних умов для розробки проекту індивідуального (автономного) теплопостачання і відокремлення від мережі централізованого опалення. Проект індивідуального (автономного) теплопостачання і відокремлення від мережі централізованого опалення виконує проектна або проектно-монтажна організація на підставі договору із заявником. Проект узгоджується з усіма організаціями, які видали технічні умови на підключення будинку до зовнішніх мереж. Відключення приміщень від внутрішньобудинкової мережі централізованого опалення виконується монтажною організацією, яка реалізує проект. По закінченні робіт складається акт про відключення від мережі централізованого опалення і подається заявником до комісії на затвердження. Після затвердження акта на черговому засіданні комісії сторони переглядають умови договору про надання послуг з централізованого теплопостачання.

Отже, як у 2002 році, так і на даний час норм законодавства не передбачали можливості самовільно без наявності відповідних документів здійснити відключення квартири від теплопостачання.

Зі змісту акту від 03.10.2005 року, складеного комісією у складі головного інженера ДП «ЖЕО» № 2 ОСОБА_3 , майстра СТС ОСОБА_4 , слюсаря СТС ОСОБА_5 , випливає, що в квартирі АДРЕСА_1 в серпні 2002 року радіатори демонтовані мешканцями.

Крім того, відповідно до статті 1 Закону України «Про теплопостачання» місцева (розподільча) теплова мережа - сукупність енергетичних установок, обладнання і трубопроводів, яка забезпечує транспортування теплоносія від джерела теплової енергії, центрального теплового пункту або магістральної теплової мережі до теплового вводу споживача.

Згідно з пунктом 22 Правил № 630 точками розподілу у багатоквартирному будинку, в яких здійснюється передача послуги централізованого опалення від виконавця споживачеві є відгалуженні від стояків у межах квартири.

Підведення централізованого опалення до стояка в межах квартири свідчить про виконання послуг позивачем. Таким чином, позивач виконав свої зобов`язання щодо надання послуг централізованого опалення, а відповідач зобов`язаний оплатити надані послуги. У разі наміру споживача припинити надання послуг з централізованого теплопостачання, останній не позбавлений можливості у передбачений законом спосіб провести відключення квартири від мереж теплопостачання.

Отже, самовільне відключення від мереж централізованого опалення не є підставою для звільнення від оплати за послуги теплопостачання.

Аналогічні висновки викладені в постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року (справа № 6-1192цс15), постановах Верховного Суду від 11 грудня 2019 року (справа № 490/11619/15-ц) та від 18 червня 2020 року у справі № 643/133/17.

За таких обставин, оскільки ОСОБА_1 самовільно відключив свою квартиру та не вирішив у передбаченому законодавством порядку питання про надання дозволів на таке відключення, то відсутні підстави для зняття відповідача з обліку, як споживача послуги.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 20 Закону України № 1875-ІV від 24.06.2004 року «Про житлово-комунальні послуги», який діяв на час виникнення спірних правовідносин, споживач має право, зокрема одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. Такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини 3 статті 20 цього Закону обов`язок споживча оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Згідно із зазначеними нормами Закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15, у постановах Верховного Суду від 18 травня 2020 року у справі № 176/456/17, від 22 липня 2020 року у справі № 500/5362/17, постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 14-280цс18.

Отже, доводи апеляційної скарги щодо неотримання відповідачем наданих позивачем послуг з теплопостачання, колегія суддів відхиляє з огляду на їх безпідставність. Суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність заборгованості відповідача перед позивачем за надання послуг з теплопостачання.

За статтями 256, 257 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав учасників Конвенції, виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»).

Частинами 3 та 4 статті 267 ЦК України передбачено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Також, згідно з частиною 1 статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до частини першої статті 260 ЦК України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253 - 255 цього Кодексу.

За приписами статті 253 цього ж Кодексу перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. При цьому згідно із частиною 1 статті 254 ЦК України строк, що визначений роками, спливає у відповідні місяць та число останнього року строку. Для спірних відносин застосовуються загальна позовна давність тривалістю у три роки (статті 256, 257 ЦК України).

Враховуючи вищезазначене та те, що позивач звернувся до суду з позовом 30 вересня 2019 року, а відповідач під час розгляду справи судом першої інстанції просив застосувати позовну давність, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що з період часу з вересня 2016 року по серпень 2019 року з ОСОБА_1 на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за послуги централізованого теплопостачання в розмірі 27 915,24 грн.

В свою чергу, доводи апеляційної скарги про те, що судом стягнуто заборгованість понад трирічний строк позовної давності, є безпідставними, адже судом першої інстанції були враховані положення частини 1 статті 254 ЦК України, згідно з якими строк, що визначений роками, спливає у відповідні місяць та число останнього року строку.

Враховуючи правові висновки суду першої інстанції, з якими погоджується й апеляційний суд, підстав для задоволення зустрічного позову ОСОБА_1 не має.

Таким чином, ухвалюючи рішення про часткове задоволення первісного позову та відмову в задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції врахував положення законодавства, діючого на час виникнення спірних правовідносин, та дійшов обґрунтованого висновку про стягнення заборгованості за надані послуги теплопостачання за період часу з вересня 2016 року по серпень 2019 року включно в розмірі 27 915,24 грн.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції з наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Враховуючи зазначене, відповідно до статті 375 ЦПК України апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення залишенню без змін.

Керуючись статтями 374, 375, 382-384 ЦПК України, Донецький апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 28 вересня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий: В.Б. Азевич

Судді: А.В. Гапонов

І.В. Кішкіна

Повний текст постанови складено 13 січня 2021 року.

Суддя-доповідач В.Б. Азевич