Справа № 342/1473/20
Провадження № 22-ц/4808/180/21
Головуючий у 1 інстанції Федів Л. М.
Суддя-доповідач Горейко
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 січня 2021 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі:

головуючої Горейко М.Д.

суддів: Василишин Л.В., Максюти І.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Городенківського районного суду, постановлену у складі судді Федів Л.М. 09 грудня 2020 року в м. Городенка, у справі за заявою ОСОБА_1 про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_2 аліментів на дитину,

в с т а н о в и в:

07 грудня 2020 року ОСОБА_1 звернулася в суд із заявою про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_2 на її користь аліментів на утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 (однієї чверті) від розміру заробітку (доходу) боржника, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття.

09 грудня 2020 року заявник подала заяву про уточнення вимог заяви про видачу судового наказу, в якій просила видати судовий наказ про стягнення з ОСОБА_2 на її користь аліментів на утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 (однієї чверті) від розміру заробітку (доходу) боржника, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше 10 прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття.

Ухвалою Городенківського районного суду від 09 грудня 2020 року відмовлено ОСОБА_1 у видачі судового наказу про стягнення з ОСОБА_2 аліментів на утримання неповнолітньої дитини в розмірі 1/4 (однієї чверті) від розміру заробітку (доходу) боржника, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття.

Не погодившись з ухвалою суду, заявник подала апеляційну скаргу, в якій посилається на порушення судом норм процесуального права.

Зокрема зазначає, що постановляючи оскаржувану ухвалу про відмову у видачі судового наказу з підстав невідповідності вимог заяви положенням статті 161 ЦПК України, суд не аргументував, що саме не відповідає положенням зазначеної норми.

Вказує, що частиною 5 статті 183 СК України та пунктом 4 частини 1 статті 161 ЦПК України обмежено верхній розмір стягуваних аліментів. Нижній же розмір належних до стягнення аліментів закріплений частиною 2 статті 182 СК України, за якою мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Дане положення закону є безспірною, встановленою державою правовою гарантією для неповнолітніх осіб, права яких не можуть бути обмежені внаслідок застосування того чи іншого судового провадження при вирішенні питання їх належного матеріального утримання, мінімальне матеріальне забезпечення неповнолітніх дітей у вказаному розмірі є законним обов`язком боржника. Зважаючи на наведене, вимогу заяви про стягнення встановленого законом мінімального розміру аліментів не можна вважати вимогою, яка не відповідає положенням статті 161 ЦПК України, як було зазначено судом.

З цих підстав апелянт просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Учасники справи правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалися.

Згідно вимог частини 2 статті 369 ЦПК України апеляційна скарга на ухвалу суду щодо відмови у видачі судового наказу розглядається судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до частини 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

З урахуванням наведених положень розгляд справи здійснюється без виклику сторін в порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку про задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.

Відмовляючи ОСОБА_1 у видачі судового наказу, суд першої інстанції виходив з того, що заявлена нею вимога про стягнення з боржника на її користь аліментів на утримання дитини в розмірі 1/4 (однієї чверті) від розміру заробітку (доходу) боржника, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття, не відповідає вимогам статті 161 ЦПК України.

Однак, погодитися з таким висновком суду першої інстанції не можна.

Відповідно до частини 1 статті 160 ЦПК України судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених статтею 161 цього Кодексу.

Частиною 2 зазначеної статті визначено, що із заявою про видачу судового наказу може звернутися особа, якій належить право вимоги, а також органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.

Згідно з пунктом 4 частини 1 статті 161 ЦПК України судовий наказ може бути видано, якщо, зокрема, заявлено вимогу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину, якщо ця вимога не пов`язана із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства) та необхідністю залучення інших заінтересованих осіб.

Підстави для відмови у видачі судового наказу визначені статтею 165 ЦПК України.

Так, в пункті 3 частини 1 зазначеної статті передбачено, що суддя відмовляє у видачі судового наказу, якщо заявлено вимогу, яка не відповідає вимогам статті 161 цього Кодексу.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 звернулася до Городенківського районного суду із заявою, в якій, з урахуванням уточнень, просила видати судовий наказ про стягнення з боржника ОСОБА_2 на її користь аліментів на утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 (однієї чверті) від розміру заробітку (доходу) боржника, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше 10 прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Статтею 180 СК України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно з частиною 3 статті 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (абзаци 1 та 2 частини 2 статті 182 СК України).

Відповідно до частини 5 статті 183 СК України той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину.

Зміст наведеної норми кореспондується із положеннями пункту 4 частини 1 статті 161 ЦПК України.

Враховуючи вищенаведені положення матеріального та процесуального права, вимога ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання малолітнього сина узгоджується з приписами чинного законодавства, яке не допускає надмірного формалізму та вузького тлумачення процесуального закону.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), яка є джерелом права згідно статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», право на доступ до суду не є абсолютним (рішення ЄСПЛ у справі Golder v. the United Kingdom (Голдер проти Сполученого Королівства)). Однак застосовані обмеження не можуть обмежувати чи зменшувати право доступу до суду таким чином або до такої міри, що порушується сама сутність права. Більше того, обмеження не входить у сферу застосування статті 6 §1, якщо не переслідує «законну мету» і якщо відсутнє «пропорційне співвідношення між використаними засобами та переслідуваною метою» (рішення у справах Ashingdane v. the United Kingdom (Ашинґдейн проти Сполученого Королівства), §57; Fayed v. the United Kingdom (Файєд проти Сполученого Королівства), §65; Markovic and Others v. Italy (Марковіч та інші проти Італії), §99).

ЄСПЛ у своїй практиці також зазначає, що «надмірний формалізм» може суперечити вимозі забезпечення практичного та ефективного права на доступ до суду згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції. Це зазвичай відбувається у випадку особливо вузького тлумачення процесуальної норми, що перешкоджає розгляду позову заявника по суті, із супутнім ризиком порушення права на ефективний судовий захист (рішення у справі Zubac v. Croatia (Зубац проти Хорватії)).

У всіх юридичних справах правосуддя й справедливість мають перевагу перед строгим розумінням права.

За таких обставин, зважаючи, що заявлена ОСОБА_1 вимога про стягнення аліментів із вказівкою на мінімальний розмір, встановлений сімейним законодавством, узгоджується із граничним розміром, що може бути стягнутий на підставі судового наказу, а тому не суперечить та відповідає вимогам статті 161 ЦПК України, висновок суду першої інстанції про наявність підстав для відмови у видачі судового наказу є помилковим.

Згідно зі статтею 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги є обґрунтованими, ухвала Городенківського районного суду від 09 грудня 2020 року постановлена з порушенням норм процесуального права, а тому, за правилами статті 379 ЦПК України, підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 374, 379, 381-384, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Городенківського районного суду від 09 грудня 2020 року скасувати і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова суду набирає законної сили з дня її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуюча М.Д. Горейко

Судді: Л.В. Василишин

І.О. Максюта