Постанова

Іменем України

27 жовтня 2021 року

м. Київ

справа № 757/13700/15-ц

провадження № 61-18845св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Фаловської І. М. (суддя-доповідач),

суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Мартєва С. Ю., Петрова Є. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , Товариство з обмеженою відповідальністю «Видавничий дім «Толока», приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Перевертун Олександр Юрійович,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Видавничий дім «Толока» на рішення Печерського районного суду міста Києва від 10 вересня 2019 року

у складі судді Підпалого В. В. та постанову Київського апеляційного суду

від 19 листопада 2020 року у складі колегії суддів: Верланова С. М.,

Мережко М. В., Савченка С. І.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом

до ОСОБА_2 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Видавничий дім «Толока» (далі - ТОВ «Видавничий дім «Толока»), приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Перевертуна О. Ю. про встановлення нікчемності договору купівлі-продажу, визнання права власності, витребування майна з чужого незаконного володіння та скасування державної реєстрації права власності.

Позовна заява мотивована тим, що 05 грудня 2008 року ОСОБА_3

і ОСОБА_1 уклали договір купівлі-продажу, відповідно до умов якого остання набула право власності на нерухоме майно - приміщення АДРЕСА_1 . 02 березня 2009 року Комунальне підприємство «Київське бюро технічної інвентаризації» здійснило державну реєстрацію права власності позивача на вказане нерухоме майно, про що було вчинено відповідний реєстраційний напис.

Позивач вказувала, що під час її допиту слідчим у 2012 році вона дізналася про незаконне позбавлення права власності на вищевказане нерухоме майно, оскільки це майно було відчужене поза її волею декілька разів шляхом підроблення документів. ОСОБА_1 звернулася до правоохоронних органів з метою захисту своїх порушених прав та за вказаним фактом 10 січня 2013 року було порушено кримінальне провадження, де її визнано потерпілою.

Досудовим розслідуванням встановлено, що за договором купівлі-продажу від 25 квітня 2009 року, укладеним від її імені, відчужено ОСОБА_2 приміщення АДРЕСА_1 . Вказаний договір посвідчений та зареєстрований у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Перевертуном О. Ю.

Зазначала, що у дійсності вона це приміщення не відчужувала, грошових коштів за нього не отримувала, підписи у договорі купівлі-продажу виконані не нею, а іншою особою, що підтверджується висновком почеркознавчої експертизи, яка проведена у кримінальному провадженні.

Крім того, ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 26 грудня 2013 року у справі № 1-кп/760/413/13, якою закрите кримінальне провадження відносно приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Перевертуна О. Ю. у зв`язку із закінченням строків давності, встановлено, що 25 квітня 2009 року приватний нотаріус на своєму робочому місці склав договір купівлі-продажу приміщення АДРЕСА_1 , до якого вніс завідомо неправдиві відомості про те, що ОСОБА_1 як продавець продала,

а ОСОБА_2 як покупець купила зазначене приміщення за 500 000 грн. Проте у дійсності ОСОБА_1 участі у нотаріальній дії не приймала, її особу нотаріус не встановлював та справжність підпису не перевіряв. Позивач у цій справі права власності на зазначене майно не відчужувала, спірний договір купівлі-продажу не підписувала, грошові кошти не отримувала.

У подальшому на підставі договору купівлі-продажу від 25 квітня 2009 року ОСОБА_2 продала вказане нежитлове приміщення ТОВ «Видавничий дім «Толока».

Договір купівлі-продажу від 25 квітня 2009 року вчинений поза волею ОСОБА_1 як власника майна, шляхом підроблення документів, тому є таким, що порушує її право власності та спрямований на незаконне заволодіння належним їй майном.

Також позивач вказувала, що у випадку невизнання іншою стороною недійсності правочину в силу закону та при наявності відповідного спору, вимога про встановлення нікчемності може бути пред`явлена до суду окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

На підставі викладеного та з урахуванням уточнених позовних вимог ОСОБА_1 просила: встановити нікчемність договору купівлі-продажу нежитлового приміщення

АДРЕСА_1 , посвідченого 25 квітня 2009 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Перевертуном О. Ю., зареєстрованого у реєстрі нотаріальних дій за № 382 з використанням бланку ВМС 414776; визнати за ОСОБА_1 право власності на вказане нежитлове приміщення; витребувати з володіння ТОВ «Видавничий дім «Толока» на користь ОСОБА_1 зазначене нерухоме майно; скасувати державну реєстрацію права власності за ТОВ «Видавничий дім «Толока» на спірне нерухоме майно.

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 10 вересня 2019 року позов задоволено.

Визнано договір купівлі-продажу нежитлового приміщення

АДРЕСА_1 від 25 квітня 2009 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Перевертуном О. Ю. за № 382 у реєстрі нотаріальних дій

з використанням бланку ВМС 414776, нікчемним.

Скасовано державну реєстрацію права власності за ТОВ «Видавничий дім «Толока» на нерухоме майно - нежитлове приміщення № 131 на

АДРЕСА_2 .

Визнано за ОСОБА_1 право власності на нежитлове приміщення АДРЕСА_1 .

Витребувано з володіння ТОВ «Видавничий дім «Толока» на користь

ОСОБА_1 нежитлове приміщення АДРЕСА_1 .

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що ОСОБА_1 відповідно до договору купівлі-продажу від 05 грудня 2008 року є власником приміщення АДРЕСА_1 , вказаний правочин неодноразово оскаржувався до суду, проте у задоволенні таких позовів було відмолено, зазначений договір не було визнано недійсним у судовому порядку.

ОСОБА_1 не укладала оспорюваний у цій справі договір купівлі-продажу від 25 квітня 2009 року, за умовами якого власником спірного майна стала ОСОБА_2 , яка у подальшому відчужила це майно на користь ТОВ «Видавничий дім «Толока». Вказані обставини підтверджені, зокрема судовими рішеннями в інших справах, які набрали законної сили,

а також висновком почеркознавчої експертизи. ОСОБА_1 пред`явила позов в межах строку позовної давності.

Оскільки спірне нерухоме майно вибуло з володіння ОСОБА_1 поза її волею, тому договір купівлі-продажу від 25 квітня 2009 року є нікчемним, про що суд першої інстанції зазначив, зокрема у резолютивній частині рішення.

Також суд першої інстанції дійшов висновку, що позивач має право на визнання за нею права власності на спірне майно та на його витребування з чужого незаконного володіння від останнього власника - ТОВ «Видавничий дім «Толока», тому задовольнив позовні вимоги в цій частині.

Оскільки позовна вимога про скасування реєстрації пов`язана з вимогою про витребування майна з чужого незаконного володіння, тому наявні підстави для задоволення такої вимоги.

Постановою Київського апеляційного суду від 19 листопада 2020 року закрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 - адвоката Шаповалова А. М. на рішення Печерського районного суду міста Києва від 10 вересня 2019 року.

Апеляційну скаргу представника ТОВ «Видавничий дім «Толока» - адвоката Тетері І. А. залишено без задоволення, рішення Печерського районного суду міста Києва від 10 вересня 2019 року залишено без змін.

Апеляційний суд виходив з того, що оскаржуваним ОСОБА_3 рішенням суду першої інстанції питання про його права, інтереси та обов`язки не вирішувалося, тому апеляційне провадження за апеляційною скаргою останнього підлягає закриттю відповідно до статті 362 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).

Між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу

від 25 квітня 2009 року шляхом підроблення документів, тому такий правочин спрямований на незаконне заволодіння майном позивача, у зв`язку з чим він порушує публічний порядок та є нікчемним з моменту його підписання і не тягне за собою жодних правових наслідків.

Суд апеляційної інстанції відхилив доводи апеляційної скарги ТОВ «Видавничий дім «Толока» про те, що суд першої інстанції не врахував правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18), мотивуючи свої висновки тим, що рішенням місцевого суду договір купівлі-продажу нежитлового приміщення від 25 квітня 2009 року визнано нікчемним, а не недійсним.

У даній справі право власності ОСОБА_1 на спірне нежитлове приміщення не визнається ТОВ «Видавничий дім «Толока», яке вважає себе законним володільцем цього майна, тому у суду першої інстанції були правові підстави для задоволення позовних вимог про визнання за позивачем права власності на спірне нежитлове приміщення, що є ефективним способом захисту порушених прав позивача на своє майно, зареєстроване у реєстрі за іншими особами.

ТОВ «Видавничий дім «Толока» придбало спірне нежитлове приміщення на підставі нікчемного договору купівлі-продажу від 25 квітня 2009 року, тобто у особи, яка не мала права його відчужувати і таке майно вибуло з володіння його власника ОСОБА_1 поза її волею.

Виходячи з положень статей 387, 388 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) суд першої інстанції дійшов правильного висновку про витребування із володіння ТОВ «Видавничий дім «Толока» на користь ОСОБА_1 нежитлового приміщення АДРЕСА_1 .

Позовна вимога ОСОБА_1 про скасування державної реєстрації права власності пов`язана з вимогою про витребування майна з чужого незаконного володіння, тому така вимога також правильно задоволена судом першої інстанції.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи

У касаційній скарзі, поданій до Верховного Суду 17 грудня 2020 року, ТОВ «Видавничий дім «Толока» просить скасувати рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду й ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

У касаційній скарзі ТОВ «Видавничий дім «Толока» посилається на

пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України (суди попередніх інстанцій

в оскаржуваних судових рішеннях застосували норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку) як на підставу оскарження судових рішень. Зокрема вказує, що суди не врахували висновки щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладені у постановах: Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18), від 26 листопада 2019 року у справі № 914/3224/16 (провадження № 12-128гс19), від 01 вересня 2020 року у справі № 907/29/19 (провадження № 12-17гс20); Верховного Суду від 20 травня 2020 року у справі № 686/2073/17 (провадження № 61-45292св18).

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку про дотримання позивачем позовної давності, оскільки остання звернулася до суду з позовом у цій справі через 6 років після укладення спірного правочину.

Перебіг позовної давності починається з 16 листопада 2009 року, тобто часу укладення договору, на підставі якого ТОВ «Видавничий дім «Толока» набуло право власності на спірне нерухоме майно.

ТОВ «Видавничий дім «Толока» подало до апеляційного суду докази на підтвердження обставин відкритого володіння спірним майном з 2009 року, проте ці докази безпідставно не були прийняті до уваги.

Суди не встановили належних і допустимих доказів, які підтверджують право власності позивача на спірне приміщення, та не дослідили належним чином отримання ОСОБА_1 у власність приміщення АДРЕСА_1 .

Надана судами під час розгляду інших справ № 757/22073/13-ц, № 757/19864/15-ц правова оцінка щодо підстав недійсності договору купівлі-продажу від 05 грудня 2008 року, не є преюдицією, а тому не є обов`язковою для суду під час розгляду цієї справи.

У даній справі ефективним способом захисту прав позивача може бути лише витребування спірного майна з чужого незаконного володіння, а не визнання нікчемним договору купівлі-продажу та визнання права власності на спірне нерухоме майно за ОСОБА_1 .

Апеляційний суд безпідставно послався на висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 09 вересня 2020 року у справі № 754/12907/17 (провадження № 61-11056св19) та від 26 лютого 2020 року у справі № 296/8723/18 (провадження № 61-8753св19), оскільки вказані судові рішення не підтверджують ефективності обраного позивачем способу захисту.

Крім того, вироком Солом`янського районного суду міста Києві від 09 жовтня 2015 року у справі № 760/12094/13-к стягнуто на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду в якості компенсації за втрачене спірне нерухоме майно. Отже, позивач вже скористалася своїм правом на відшкодування шкоди внаслідок задоволення цивільного позову у кримінальному провадженні, тому вона не має права на повторне присудження відшкодування за цивільним позовом у цій справі.

Суди не перевірили, чи був виконаний вказаний вирок в частині відшкодування ОСОБА_1 компенсації за втрачене нерухоме майно.

ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Заворотнюк М. С., подала до суду відзив на касаційну скаргу, в якій просила рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду залишити без змін, оскільки вони є законними та обґрунтованими.

Вказувала, що суди правильно встановили фактичні обставини, а також захистили порушене право позивача на нерухоме майно, якого вона була позбавлена внаслідок неправомірних дій інших осіб. Апеляційний суд правильно не прийняв до уваги надані відповідачем докази під час апеляційного провадження, оскільки відповідач не обґрунтував належним чином неподання таких доказів до ухвалення рішення судом першої інстанції.

Представник ТОВ «Видавничий дім «Толока» мав можливість у суді першої інстанції звернутися до компетентних органів для надання відповідних довідок, проте таких дій не вчинив.

Позивач не пропустила позову давність, що правильно встановлено судами. Відповідач не подав до суду доказів на підтвердження обставин пропуску позивачем позовної давності.

ОСОБА_1 обрала ефективний спосіб захисту прав, що передбачений законом та забезпечує відновлення її порушеного права.

Інші учасники справи не скористалися своїми правами на подання до суду своїх заперечень щодо змісту і вимог касаційної скарги, відзивів на касаційну скаргу до касаційного суду не направили.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 21 грудня 2020 року відкрито касаційне провадження і витребувано цивільну справу.

04 лютого 2021 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 27 вересня 2021 року справу призначено до розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що 05 грудня 2008 року ОСОБА_3 та ОСОБА_1 уклали договір купівлі-продажу, відповідно до умов якого остання набула

у власність нерухоме майно - нежитлове приміщення № 131 на

АДРЕСА_2 . Вказаний договір посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Перевертуном О. Ю. та зареєстрований у реєстрі за № 1256.

Комунальне підприємство «Київське бюро технічної інвентаризації» здійснило державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 на зазначене майно, про що вчинено реєстраційний напис № 8817-п від 02 березня

2009 року.

Законність та дійсність договору купівлі-продажу від 05 грудня 2008 року, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , була предметом судового розгляду в інших справах.

Так, рішенням Печерського районного суду міста Києва від 05 березня

2015 року у справі № 757/22073/13-ц позов ОСОБА_3 задоволено частково. Визнано недійсним договір купівлі-продажу від 12 лютого

2008 року нежитлового приміщення № 131 на

АДРЕСА_2 , укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 в особі ОСОБА_4 , що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Перевертуном О. Ю. за № 1256. Визнано недійсним договір купівлі-продажу від 05 грудня 2008 року нежитлового приміщення

№ 131 на АДРЕСА_2 , укладений між ОСОБА_3 і ОСОБА_1 в особі ОСОБА_4 , що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Перевертуном О. Ю. за № 1256.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 20 травня 2015 року рішення Печерського районного суду міста Києва від 05 березня 2015 року скасовано в частині задоволених позовних вимог про визнання недійсним договорів купівлі-продажу від 12 лютого 2008 року та від 05 грудня 2008 року, ухвалено в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні таких вимог.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 червня 2015 року відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Апеляційного суду міста Києва від 20 травня 2015 року.

Крім того, рішенням Печерського районного суду міста Києва від 30 серпня 2016 року у справі № 757/19864/15-ц, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 24 листопада 2016 року та постановою Верховного Суду від 23 січня 2019 року, відмовлено у задоволенні позову

ТОВ «Видавничий дім «Толока» до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , Комунального підприємства «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна», третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу

Перевертун О. Ю., про визнання недійсними договорів купівлі-продажу

нежитлового приміщення АДРЕСА_1 , укладених 12 лютого 2008 року та 05 грудня 2008 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , а також визнання недійсним реєстраційного посвідчення від 02 березня 2009 року про реєстрацію права власності на це нежитлове приміщення за ОСОБА_1

19 квітня 2012 року під час розслідування кримінального провадження ОСОБА_1 стало відомо про порушення її прав, зокрема, що вона не

є власником нежитлового приміщення АДРЕСА_1 внаслідок протиправних дій інших осіб.

Так, під час розслідування кримінального провадження слідчим було вилучено договори, в тому числі договір купівлі-продажу, укладений між ОСОБА_2 і ТОВ «Видавничий дім Толока», що підтверджується копією протоколу виїмки від 19 квітня 2012 року. У зв`язку з цим, позивач дізналась про те, що її майно продано поза її волею, а його власником є ТОВ «Видавничий дім «Толока».

Суди встановили, що спірне у цій справі майно було відчужене декілька разів шляхом підроблення документів. Позивач звернулася до правоохоронних органів з метою захисту своїх порушених прав та за вказаним фактом було порушено кримінальне провадження від 10 січня 2013 року, в якому відповідно до постанови слідчого від 14 березня 2013 року ОСОБА_1 визнано потерпілою.

25 квітня 2009 року шляхом підроблення підпису ОСОБА_1 було укладено договір купівлі-продажу, на підставі якого нібито остання продала ОСОБА_2 нежитлове приміщення АДРЕСА_1 .

Відповідно до висновку комісійної судово-почеркознавчої експертизи від 21 жовтня 2013 року, проведеної у межах кримінальної справи, підписи від імені ОСОБА_1 у графі «Продавець Диброва» у договорі купівлі-продажу нежитлового приміщення АДРЕСА_1 від 25 квітня 2009 року виконано не ОСОБА_1 .

Вказані обставини також підтверджено вироком Солом`янського районного судом міста Києва від 09 жовтня 2015 року та ухвалою апеляційного суду міста Києва від 27 грудня 2017 року у справі № 760/12094/13-к.

Під час розгляду кримінальної справи № 760/12094/13-к встановлено, що договір купівлі-продажу нежитлового приміщення АДРЕСА_1 від 25 квітня 2009 року, за яким власником спірного майна стала ОСОБА_2 , від імені ОСОБА_1 підписано третьою особою, а майно вибуло з володіння ОСОБА_1 поза її волею. Укладення вказаного договору здійснювалось з метою позбавлення права власності ОСОБА_1 на об`єкт нерухомого майна.

Під час розгляду кримінальної справи № 760/12094/13-к суди також встановили, що у період з 02 березня 2009 року до 25 квітня 2009 року ОСОБА_5 , який визнаний винним у вчиненні кримінальних правопорушень, використовуючи особисте знайомство з ОСОБА_1 , під виглядом необхідності подання в якості доказів у судовому засіданні з приводу виселення наймачів з приміщення АДРЕСА_1 , одержав у ОСОБА_1 оригінал правовстановлюючих документів на зазначене майно та її паспорт з метою представництва позивача у судах як нового власника цього приміщення. У подальшому, 26 березня 2009 року, ОСОБА_1 видала довіреність на ім`я ОСОБА_2 , тому особисто не цікавилась спірним приміщенням та об`єктивно не могла знати про те, що це приміщення вибуло з її володіння та ним користуються інші особи.

16 листопада 2009 року ТОВ «Видавничий дім «Толока» уклало з ОСОБА_2 договір купівлі-продажу, відповідно до умов якого вказане товариство придбало нежитлове приміщення АДРЕСА_1 , а також здійснило державну реєстрацію права власності на це нерухоме майно.

Суди також встановили, що ТОВ «Видавничий дім «Толока» придбало спірне майно в особи, яка не мала права його відчужувати і таке майно вибуло

з володіння законного власника - ОСОБА_1 , поза її волею.

Заперечуючи проти позовних вимог представник ТОВ «Видавничий дім «Толока» - Рубля О.С. подав заяву про застосування позовної давності, в якій вказував, що ОСОБА_1 дізналася про порушення своїх прав у середині березня 2012 року, тому саме з цього часу почався перебіг позовної давності.

В іншій заяві про застосування позовної давності представник відповідача ТОВ «Видавничий дім «Толока» - Тетеря І. А. вказував, що позивач протягом шести років не цікавилась станом свого майна та не вживала заходів для з`ясування обставин порушення її прав на це майно.

Позов у цій справі ОСОБА_1 направила до суду поштою 18 квітня

2015 року, що підтверджується відтиском печатки на поштовому конверті та описом вкладення цінного листа.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України.

Так, частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених

у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає задоволенню частково.

Згідно з частинами першою та другою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог

і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону постанова апеляційного суду не відповідає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції про задоволення позову ОСОБА_1 в повному обсязі, суд апеляційної інстанції погодився з висновком місцевого суду, що ОСОБА_1 відповідно до договору купівлі-продажу від 05 грудня 2008 року є власником приміщення АДРЕСА_1 , вказаний правочин неодноразово оскаржувався до суду, проте у задоволенні позовів про визнання вказаного правочину недійсним було відмолено, тобто правочин не було визнано недійсним у судовому порядку.

ОСОБА_1 не укладала оспорюваний у цій справі договір купівлі-продажу від 25 квітня 2009 року, за яким власником спірного нерухомого майна стала ОСОБА_2 , яка у подальшому відчужила це майно на користь ТОВ «Видавничий дім «Толока». Вказані обставини підтверджені, зокрема судовими рішеннями в інших справах, які набрали законної сили, а також висновком почеркознавчої експертизи.

ОСОБА_1 пред`явила позов в межах позовної давності.

Спірне майно вибуло з володіння ОСОБА_1 поза її волею, тому договір купівлі-продажу від 25 квітня 2009 року підлягає визнаню нікчемним у судовому порядку.

Позивач має право на визнання за нею права власності на спірне майно та на витребування його з чужого незаконного володіння від останнього власника - ТОВ «Видавничий дім «Толока».

Оскільки позовна вимога про скасування реєстрації пов`язана з вимогою про витребування майна з чужого незаконного володіння, тому наявні підстави для задоволення вказаної вимоги.

Натомість Верховний Суд не погоджується з висновком суду апеляційної інстанції, враховуючи наступне.

Щодо визнання правочину нікчемним та визнання права власності

Згідно з частиною першою статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені частиною другою статті 16 ЦК України.

У разі порушення (невизнання, оспорювання) суб`єктивного цивільного права чи інтересу у потерпілої особи виникає право на застосування конкретного способу захисту. Цим правом на застосування певного способу захисту і є права, які існують у рамках захисних правовідносин. Тобто спосіб захисту реалізується через суб`єктивне цивільне право, яке виникає та існує в рамках захисних правовідносин (зобов`язань).

Ефективність захисту цивільного права залежить від характеру вимоги, що висувається до порушника та характеру правовідносин, які існують між позивачем та відповідачем.

Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Під час оцінки обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Подібні висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду

від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20).

Застосування будь-яких засобів правового захисту матиме сенс лише за умови, що обрані суб`єктом порушеного права способи захисту відповідають вимогам закону та є ефективними.

Подібні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 05 серпня

2021 року у справі № 138/1523/19 (провадження № 61-18262св20).

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна (стаття 317 ЦК України).

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).

ОСОБА_1 вказувала, що на підставі договору купівлі-продажу від 05 грудня 2008 року вона набула право власності на нерухоме майно - нежитлове приміщення АДРЕСА_1 . Зазначений правочин є чинним, в судовому порядку не визнаний недійсним.

За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні

права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків

є, зокрема, договори та інші правочини, інші юридичні факти.

Згідно з частинами першою та другою статті 202 ЦК України правочином

є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних

прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Згідно зі статтею 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

За частиною першою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Стаття 207 ЦК України встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину.

Так, на підставі частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Частиною ж другою цієї статті визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Отже, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію.

Така позиція відповідає висновкам, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19).

Частиною першою статті 626 ЦК України визначено, що договором

є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до частини першої статті 627 ЦК України сторони є вільними

в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору

з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 ЦК України).

Статтею 657 ЦК України передбачено, що договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Згідно з частинами першою-третьою, п`ятою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Головним елементом правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, тобто основним юридичним фактом, що підлягає встановленню судами, є дійсна спрямованість волі сторін на укладення договору.

Суди встановили, що ОСОБА_1 не підписувала договір купівлі-продажу від 25 квітня 2009 року, на підставі якого спірне майно було відчужене на користь ОСОБА_2 , вказане майно вибуло з власності позивача поза її волею.

Відповідно до частин першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з частиною другою статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (постанови від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19), від 05 жовтня 2021 року у справі № 910/18647/19 (провадження № 12-88гс20).

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14-ц (провадження № 14-90цс19) та від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18) сформульовано висновок, що якщо недійсність правочину встановлена законом, то визнання недійсним такого правочину судом не вимагається; визнання недійсним нікчемного правочину законом не передбачається, оскільки нікчемним правочин є в силу закону. Отже, такий спосіб захисту, як визнання недійсним нікчемного правочину, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом.

Крім того, такий спосіб захисту, як встановлення нікчемності правочину також не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом.

За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.

Як на правову підставу позову ОСОБА_1 посилалася на те, що договір купівлі-продажу від 25 квітня 2009 року вчинений поза її волею шляхом підроблення документів та спрямований на незаконне заволодіння її майном, тому такий договір порушує публічний порядок та є нікчемним.

Відповідно до частин першої та другої статті 228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

Суд першої інстанції, з висновком якого погодився і суд апеляційної інстанції, встановив факт укладення спірного правочину шляхом підробки документів, у зв`язку з чим дійшов висновку, що він спрямований на незаконне заволодіння майном фізичної особи, тому є нікчемним, оскільки порушує публічний порядок.

Отже, зважаючи на викладене, визнання спірного правочину нікчемним не є належним способом захисту прав, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону.

Таким чином, суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку щодо наявності правових підстав для задоволення позовних вимог в цій частині.

У постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18) Велика Палата Верховного Суду виклала висновок, що задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними.

Крім того, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі № 372/266/15-ц (провадження № 14-396цс19) сформульовано висновок про те, що не є ефективним способом захисту права власника для мети витребування ним його майна з чужого незаконного володіння оспорювання договорів, інших правочинів щодо спірного майна та документів, що посвідчують відповідне право.

Таким чином, суди дійшли помилкового висновку щодо наявності правових підстав для задоволення позовних вимог про визнання за позивачем права власності на спірне нерухоме майно, оскільки належним способом захисту права ОСОБА_1 відповідає вимога про витребування від вказаного вище товариства зазначеного нерухомого майна.

Щодо витребування майна з чужого незаконного володіння та скасування державної реєстрації права власності

Відповідно до статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає

у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін.

Реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв`язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред`явлена тільки стороною недійсного правочину. Норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватися як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину.

Подібні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 05 серпня 2021 року у справі № 138/1523/19 (провадження № 61-18262св20).

Вирішуючи спір суди попередніх інстанцій встановили, що 16 листопада 2009 року ТОВ «Видавничий дім «Толока» уклало з ОСОБА_2 договір купівлі-продажу, відповідно до умов якого вказане товариство придбало нежитлове приміщення АДРЕСА_1 , а також здійснило державну реєстрацію права власності на це нерухоме майно.

Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України).

Подібний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (провадження № 14-364цс19).

Так, відповідно до статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Згідно з частиною першою статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Таким чином, права особи, яка є стороною договору про відчуження майна (за відсутності інших правочинів щодо розпорядження новим набувачем спірним майном), не підлягають захисту шляхом задоволення віндикаційного позову з підстав, передбачених статтями 387 і 388 ЦК України, а такий захист можливий шляхом пред`явлення позову до набувача майна (у разі наявності між таким набувачем та позивачем зобов`язально-правових відносин) про визнання недійсним цього правочину із застосуванням реституції, тобто з використанням правового механізму, передбаченого статтями 215, 216 ЦК України.

Поряд з цим власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача.

Якщо право чи інтерес мають бути захищені лише певним способом, а той, який обрав позивач, може бути використаний для захисту інших прав або інтересів, а не тих, за захистом яких позивач звернувся до суду, суд визнає обраний позивачем спосіб захисту неналежним і відмовляє у позові.

Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі № 331/6927/16-ц (провадження № 14-651цс18).

Встановивши, що ТОВ «Видавничий дім «Толока» придбало спірне нежитлове приміщення у ОСОБА_2 , яка була його продавцем на підставі нікчемного договору купівлі-продажу від 25 квітня 2009 року, тобто вказане товариство придбало спірне майно в особи, яка не мала права його відчужувати і таке майно вибуло з володіння законного власника ОСОБА_1 поза її волею, суд апеляційної інстанції, погодився з висновком суду першої інстанції, що з огляду на положення статей 387, 388 ЦК України наявні підстави для витребування із володіння ТОВ «Видавничий дім «Толока» на користь ОСОБА_1 нежитлового приміщення.

Проте,вироком Солом`янського районного суду міста Києва від 09 жовтня 2015 року, у незміненій ухвалою апеляційного суду міста Києва від 27 грудня 2017 року частині, були задоволені заявлені у кримінальному провадженні цивільні позови про відшкодування матеріальної та моральної шкоди потерпілим, зокрема задоволено і цивільний позов прокурора Саенко С. В. в інтересах потерпілої ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди в сумі 3 212 748 грн (а. с. 46-141, т. 3).

ТОВ «Видавничий дім «Толока» вказувало, що зазначена сума матеріальної шкоди була стягнута з винних осіб на користь ОСОБА_1 як компенсація за втрачене спірне нежитлове приміщення.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказує, що будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які, у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар».

Необхідність збереження відповідного балансу прямо випливає із норми, що регулює завдання цивільного судочинства, якими є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Вирішуючи спір в частині вирішення позовних вимог про витребування майна з чужого незаконного володіння та скасування державної реєстрації права власності суд апеляційної інстанції на зазначене уваги не звернув.

При новому розгляді справи в цій частині позовних вимог суду апеляційної інстанції слід надати оцінку доводам ТОВ «Видавничий дім «Толока» про те, що ОСОБА_1 скористалась своїм правом на відшкодування майнової шкоди у результаті порушення її цивільного права шляхом задоволення цивільного позову у кримінальному провадженні, що підтверджено вироком Солом`янського районного суду міста Києва від 09 жовтня 2015 року, з`ясувати який розмір шкоди було стягнено і чи є цей розмір вартістю спірного нерухомого майна, чи винним особам присуджено до відшкодування іншу майнову шкоду та яку саме, а також чи не буде задоволення позову ОСОБА_1 про витребування від ТОВ «Видавничий дім «Толока» нерухомого майна відповідати принципу пропорційності за умови відшкодування шкоди за втрату цього майна.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно зі статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Аналіз стану поінформованості особи, вираженого дієсловами «довідалася» та «могла довідатися» у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 81 ЦПК України про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, а й те, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Вирішуючи спір та зазначаючи, що ОСОБА_1 звернулась до суду в межах позовної давності, строк якої встановлено статтею 257 ЦК України, суд апеляційної інстанції не надав належної оцінки доводам ТОВ «Видавничий дім «Толока», що позивачу було відомо про порушення її прав у березні 2012 року, достовірно не встановив, коли саме позивач довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, що з огляду на положення частини першої статті 261 ЦК України і є початком перебігу позовної давності.

У зв`язку з викладеним, розглядаючи спір у даній справі в частині вирішення позовних вимог про витребування майна з чужого незаконного володіння та скасування державної реєстрації права власності суд апеляційної інстанції не дотримався вимог процесуального закону щодо прийняття судового рішення на підставі всебічного, повного і об`єктивного розгляду в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, не надав належної оцінки доводам і запереченням сторін, не встановив всіх обставин, що входять до предмету доказування у спірних правовідносинах.

Крім того, право на справедливий суд, передбачене статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) передбачає право особи на обґрунтоване рішення.

У рішенні від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», заява № 49684/99, ЄСПЛ зазначив, що лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватися публічний контроль здійснення правосуддя.

ЄСПЛ оцінює ступінь вмотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності у ньому достатніх аргументів щодо прийняття чи відмови у прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.

У справі, яка переглядається, допущені апеляційним судом процесуальні порушення на предмет повноти дослідження всіх обставин справи, колегія суддів вважає такою процесуальною помилкою, яка порушила принцип пропорційності цивільного судочинства та баланс інтересів сторін у справі, та, як наслідок, не забезпечила справедливого розгляду справи.

У зв`язку з цим Верховний Суд вважає, що суд апеляційної інстанції, належним чином не дослідив зазначене вище, не врахував вимоги статті 6 Конвенції про справедливий судовий розгляд і справедливі судові процедури та дійшов передчасного висновку про витребування спірного нерухомого майна із володіння ТОВ «Видавничий дім «Толока» на користь ОСОБА_1 та скасування державної реєстрації права власності на це нерухоме майно.

Суд касаційної інстанції у силу своїх процесуальних повноважень не може встановлювати обставин справи, давати оцінку чи переоцінку наданим учасниками справи доказам, а тому не може ухвалити власне рішення в частині вирішення позовних вимог про витребування майна з чужого незаконного володіння та скасування державної реєстрації права власності, відтак, прохання касаційної скарги про ухвалення нового рішення в цій частині не може бути задоволено.

За загальними вимогами процесуального права, закріпленими у статтях 76-78, 81, 83-84, 228, 229, 235, 243, 263-265 ЦПК України, визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позовів.

Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення в справі в частині вирішення позовних вимог про витребування майна з чужого незаконного володіння та скасування державної реєстрації права власності неможливо.

Враховуючи вищенаведені норми права та встановлені у справі фактичні обставини, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для скасування постанови апеляційного суду в частині вирішення позовних вимог про витребування майна з чужого незаконного володіння, скасування державної реєстрації права власності та направлення справи в цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини першої статті 412 ЦПК України суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права.

Ураховуючи те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів в частині вирішення позовних вимог про встановлення нікчемності договору купівлі-продажу, визнання права власності на нерухоме майно, обставини справи в цій частині вимог встановлені судами повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, це порушення призвело до ухвалення незаконних судових рішень, тому рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду в зазначеній частині необхідно скасувати та ухвалити нове рішення про відмову ОСОБА_1 в задоволенні позовних вимог про встановлення нікчемності договору купівлі-продажу, визнання права власності на нерухоме майно.

Згідно з частиною третьою, четвертою статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; або суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

Отже, постанова суду апеляційної інстанції в частині вирішення позовних вимог про витребування майна з чужого незаконного володіння та скасування державної реєстрації права власності підлягає скасуванню з направленням справи в цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Щодо судових витрат

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно з частиною першою, пунктом 2 частини другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови у позові - на позивача.

За подання апеляційної скарги ТОВ «Видавничий дім «Толока» сплатило судовий збір у розмірі 6 538,20 грн, за подання касаційної скарги - 8 718 грн.

Оскільки судом касаційної інстанції скасовано оскаржувані судові рішення в частині вирішення позовних вимог про встановлення нікчемності правочину, визнання права власності на нерухоме майно та в цій частині ухвалено нове рішення про відмову ОСОБА_1 у задоволенні таких позовних вимог, тому з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Видавничий дім «Толока» необхідно стягнути 7 628,10 грн судового збору за подання до суду апеляційної та касаційної скарг.

Керуючись статтями 141, 400, 402, 409, 411, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Видавничий дім «Толока» задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 10 вересня 2019 року

та постанову Київського апеляційного суду від 19 листопада 2020 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Видавничий дім «Толока», приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Перевертуна Олександра Юрійовича, про встановлення нікчемності договору купівлі-продажу, визнання права власності скасувати та в цій частині ухвалити нове рішення.

Відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Видавничий дім «Толока», приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Перевертуна Олександра Юрійовича, про встановлення нікчемності договору купівлі-продажу, визнання права власності.

Постанову Київського апеляційного суду від 19 листопада 2020 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Видавничий дім «Толока», приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Перевертуна Олександра Юрійовича, про витребування майна з чужого незаконного володіння, скасування державної реєстрації права власності скасувати, справу в цій частині направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Видавничий дім «Толока» 7 628 (сім тисяч шістсот двадцять вісім) гривень 10 копійок судових витрат.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий І. М. Фаловська

Судді В. М. Ігнатенко

С. О. Карпенко

С. Ю. Мартєв

Є. В. Петров