Номер провадження: 22-ц/813/6967/21
Номер справи місцевого суду: 496/3031/20
Головуючий у першій інстанції Пасечник М. Л.
Доповідач Таварткіладзе О. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.10.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Таварткіладзе О.М.,

суддів: Князюка О.В., Погорєлової С.О.,

розглянувши у порядку письмового провадження в залі суду в м. Одеса апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Біляївського районного суду Одеської області від 19 листопада 2020 року по цивільній справі за позовом Моторного (транспортного) страхового бюро України до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди в порядку регресу,

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2020 року представник Моторно (транспортне) страхове бюро України (далі - МТСБУ) звернувся до Біляївського районного суду Одеської області з позовом до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди в порядку регресу.

Позовна заява мотивована тим, що 04.10.2018 року приблизно о 10:30 в с. Лиманка Одеської області по Старолюстдорська дорога сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля «VOLKSWAGEN», державний номерний знак « НОМЕР_1 », під керуванням ОСОБА_1 , та автомобіля «TOYOTA AVENSIS», державний номерний знак « НОМЕР_2 », під керуванням ОСОБА_2 , в наслідок чого транспортному засобу «TOYOTA», державний номерний знак « НОМЕР_2 », завдано механічних пошкоджень, а власнику вказаного автомобіля - матеріального збитку. Постановою Біляївського районного суду Одеської області від 22.11.2018 року відповідача визнано винним у вчиненні вказаної дорожньо-транспортної пригоди. На дату скоєння вищевказаної дорожньо-транспортної пригоди відповідач не мав чинного договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Володілець пошкодженого автомобіля «TOYOTA AVENSIS», державний номерний знак « НОМЕР_2 », - ОСОБА_2 05.11.2018 року повідомив МТСБУ про дорожньо-транспортну пригоду та в подальшому звернувся до МТСБУ з заявою про отримання відшкодування шкоди. Згідно Звіту автотоварознавчого дослідження 20.12.2018 року, вартість матеріального збитку, завданого власнику транспортного засобу «TOYOTA AVENSIS», державний номерний знак « НОМЕР_2 », склала: 44 268 грн. 14 коп. На підставі Наказу №4044 від 22.04.2019 року про відшкодування шкоди з фонду захисту потерпілих, МТСБУ здійснило регламентну виплату потерпілому в розмірі 29 778 грн. 14 коп. Крім того, позивачем були понесені додаткові витрати на збір документів та визначення розміру шкоди в розмірі 1 300 грн.

За таких обставин, посилаючись на національне законодавство, що передбачає право подати регресний позов, та вказуючи про неможливість врегулювання даного спору в досудовому порядку, позивач звернувся до суду з дійсним позовом до відповідача просив стягнути з останнього на його, МТСБУ, користь завданні збитки в порядку регресу у розмірі 31 078,14 грн. та судові витрати.

Рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 19 листопада 2020 року позов МТСБУ задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь МТСБУ завдану шкоду в порядку регресу в розмірі 29 778,14 грн. та суму витрат на встановлення розміру збитку та збір документів в розмірі 1 300 грн. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, ОСОБА_1 подав до суду апеляційну скаргу, в якій просить прийняти у справі нове судове рішення та відмовити в задоволенні позовних вимог МТСБУ до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди в порядку регресу в повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні не висловив свою думку з приводу доказів відповідача: дати придбання автомобіля; наданого доказу, що автомобіль був придбаний в період шлюбу свідоцтва про укладення шлюбу, та є спільною сумісною власністю подружжя, натомість фактично прийняв на себе функцію захисника представника позивача, посилаюсь в своєму рішення лише на докази та аргументи позивача.

Апелянт вказує, що він володіє транспортним засобом, яким керував в момент дорожньо-транспортної пригоди, на законних підставах з моменту його придбання у 2014 році, оскільки є співвласником автомобілю разом зі своєю дружинною, шлюб з якою укладено у 1985 році, про що відповідач надав до суду докази.

Разом з цим, апелянт зазначає, що для учасників бойових дій та інвалідів війни, що визначені законом, інвалідів І групи умовою їх страхування є особисте керування належним їм транспортним засобом та ці особи у відповідності до Закону України від 01 липня 2004 року № 1961-IV «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі Закон № 1961-IV) звільняються від обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності на території України, а потерпілі особи мають право на відшкодування збитків від дорожньо-транспортної пригоди, винуватцями якої є зазначені особи, за рахунок МТСБУ. Апелянт також зазначає, що аналіз положень ст. 13 Закону № 1961-IV вказує на те, що умовами відшкодування збитків від дорожньо-транспортної пригоди, винуватцями якої є особи, наведені у п. 13.1 ст. 13 Закону № 1961-IV, є керування транспортним засобом, який належить учасникам бойових дій та інвалідам війни, що визначені законом, інвалідам І групи не тільки на праві власності, а й на будь-якій іншій правовій підставі, тому Конституційний Суд України вважає, що транспортні засоби, які належать учасникам бойових дій та інвалідам війни, що визначені законом, інвалідам І групи, є такі наземні транспортні засоби, якими вони володіють не тільки на праві власності, а й на будь-якій іншій правовій підставі.

Також апелянт наголошує, що оскаржуване судове рішення не містить доводів, за якими районний суд відхилив доводи та докази відповідача та надав перевагу власним припущенням, що має наслідком однобічний розгляд справи судом без повної, належної та всебічної оцінки всіх наявних в матеріалах справи доказів. Крім того, як вказує апелянт, матеріали справи не містять доказів про вручення судової повістки ОСОБА_1 про розгляд справи за зареєстрованим місцем проживання у відповідності до вимог ст. 128 ЦПК України.

На вказану апеляційну скаргу представником МТСБУ подано до апеляційного суду відзив, відповідно до якого позивач вважає доводи апеляційної скарги необґрунтованими, заперечує проти її задоволення та вказує, що відповідач не звільняється від обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності на території України оскільки транспортний засіб не належить йому на прав власності в розумінні п. 13.1 ст. 13 Закону № 1961-IV.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково.

Відповідно до ч.1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню. Порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи та у випадках встановлених ч. 3 цієї статті.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог МТСБУ, районний суд виходив з того, що вимоги позивача основані на законі та підтверджуються доказами, дослідженими в судовому засіданні, разом з тим, суд не прийняв заперечення відповідача через не надання останнім обґрунтованих доказів того, що вказаний транспортний засіб був придбаний у шлюбі, тому суд не вбачав наявності підстав передбачених п.13.1 ст. 13 Закону № 1961-IV.

Проте повністю погодитись з такими висновками районного суду не можна.

З матеріалів справи вбачається, що:

-відповідно копії довідки про дорожньо-транспортну пригоду № 664049, складної 04.10.2018 року ГУ НП в Одеській області, 04.10.2018 року о 10-30 год. за адресою: Одеська область, Овідіопольський район, с. Лиманка, Старалюстдорфська дорога, скоєна дорожньо-транспортна пригода, учасниками якої являються: транспортний засіб «VOLKSWAGEN», державний номерний знак « НОМЕР_1 », що належить ОСОБА_3 , водій - ОСОБА_1 ; транспортний засіб «TOYOTA», державний номерний знак « НОМЕР_2 », водій - ОСОБА_2 ; транспортний засіб «ВАЗ 2107», державний номерний знак « НОМЕР_3 », що належить та водій - ОСОБА_4 . Дорожньо-транспортна пригода сталася внаслідок порушення ОСОБА_1 п. 10.1 Правил дорожнього руху України, у зв`язку з чим складено протокол про адміністративне правопорушення серії БД № 269617 за ст. 124 КУпАП, матеріали направлено до Біляївського районного суду Одеської області (а. с. 10-11);

-згідно копії постанови Біляївського районного суду Одеської області від 22 листопада 2018 року у справі № 496/4356/18 04 жовтня 2018 року о 10-30 год. ОСОБА_1 , керуючи автомобілем марки «VOLKSWAGEN», державний номерний знак « НОМЕР_1 », по вул. Старалюстдорфська дорога перед початком руху та розвороту не пропустив автомобіль марки «TOYOTA», державний номерний знак « НОМЕР_2 », який рухався в зустрічному напрямку та скоїв з ним зіткнення в результаті чого автомобіль марки «TOYOTA» здійснив зіткнення з припаркованим автомобілем марки «ВАЗ», державний номерний знак « НОМЕР_4 ». В наслідок дорожньо-транспортної пригоди автомобілі отримали механічні пошкодження. Цією постановою ОСОБА_1 визнано винним у скоєнні даного адміністративного правопорушення та притягнуто до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП. Дана постанова набрала законної сили 04.12.2018 року (а. с. 12-13);

-на дату скоєння дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_1 не мав чинного договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, що сторонами не заперечується;

-15.01.2019 року ОСОБА_2 звернувся до МТСБУ з заявою про відшкодування оціненої шкоди, заподіяної в результаті дорожньо-транспортної пригоди, що сталася 04.10.2018 року за адресою: Овідіопольський район, с. Лиманка, Старалюстдорфська дорога, за участю транспортного засобу «TOYOTA», державний номерний знак « НОМЕР_2 », під керуванням водія ОСОБА_2 та транспортного засобу «VOLKSWAGEN», державний номерний знак « НОМЕР_1 », під керуванням водія ОСОБА_1 , що вбачається з копії цієї заяви (а. с. 33);

-відповідно до копії наказу від 22.04.2019 року № 4044 «Про відшкодування шкоди з фонду захисту потерпілих ОСОБА_2 » МТСБУ наказано сплатити отримувачу ОСОБА_2 кошти за шкоду, завдану в результаті дорожньо-транспортної пригоди, у сумі 29 778,14 грн. (справа № 54415) (а. с. 82);

-з копії довідки № 1 від 11.04.2019 року у справі ДВС № 54415 вбачається, що у зв`язку дорожньо-транспортною пригодую, що мала 04.10.2018 року в с. Лиманка, Старолюстдорфська дорога, винуватцем якого є водій «VOLKSWAGEN», державний номерний знак « НОМЕР_1 », ОСОБА_1 , водій транспортного засобу «TOYOTA», державний номерний знак « НОМЕР_2 », ОСОБА_2 має право на відшкодування шкоди та підтверджена майнова шкода складає: 29 778,14 грн. (а. с. 83);

-відповідно копії платіжного доручення № 937464 від 23.04.2019 року платник МТСБУ сплатив на рахунок отримувача ОСОБА_2 суму 29 778,14 грн. по справі № 54415, згідно наказу № 4044 від 22.04.2019 року (а. с. 86а);

-згідно копії акту виконаних робіт відповідно листа МТСБУ № 3.1-05/54415 від 22.11.2018 року по справі МТСБУ № 54415 виконавцю АТ «СГ «ТАС» за виконання робіт згідно договору замовником МТСБУ підлягає сплаті сума 1300 грн. (а. с. 85) та відповідно копії рахунку № 271 від 02.04.2019 року платник МТСБУ сплатив одержувачу АТ «СГ «ТАС» за врегулювання справи МТСБУ № 54415 суму коштів у розмірі 1300 грн. (а. с. 84);

-згідно копії листа МТСБУ від 23.04.2019 року у справі МТСБУ № 54415 на ім`я ОСОБА_1 , останньому направлено претензію про відшкодування збитків в порядку регресу (а. с. 86);

-відповідно копії свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_5 власником автомобілю «VOLKSWAGEN», 2008 року випуску, державний номерний знак « НОМЕР_1 », є ОСОБА_3 (а. с. 111);

- ОСОБА_1 має першу групу інвалідності у зв`язку з загальним захворюванням, що встановлена безстроково та вбачається з копії витягу із акту огляду у МСЕК до довідки МСЕК серії 2-18ОБ № 063266, виданої 10.10.2005 року на підставі акту № 634 «б» огляду у МСЕК (а. с. 123);

- ОСОБА_1 та ОСОБА_3 з 21.07.1985 року перебувають у зареєстрованому шлюбі, що підтверджено копією свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_6 , виданого 21.07.1985 року (а. с. 126).

Апеляційний суд зауважує, що місцевим судом правильно встановлено, що правові відносини, які виникли між сторонами в цій справі, підпадають під правове регулювання нормами Закону № 1961-IV.

Так, згідно статті 3 Закону № 1961-IV обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників.

Відповідно статті 4 Закону № 1961-IV суб`єктами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є страхувальники та інші особи, відповідальність яких застрахована, страховики, МТСБУ, потерпілі.

При цьому, об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 Закону № 1961-IV).

Страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого (стаття 6 Закону № 1961-IV).

Приписи п. 13. 1 статті 13 Закону № 1961-IV встановлюють, що учасники бойових дій, постраждалі учасники Революції Гідності та особи з інвалідністю внаслідок війни, що визначені законом, особи з інвалідністю I групи, які особисто керують належними їм транспортними засобами, а також особи, що керують транспортним засобом, належним особі з інвалідністю I групи, у її присутності, звільняються від обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності на території України. Відшкодування збитків від дорожньо-транспортної пригоди, винуватцями якої є зазначені особи, проводить МТСБУ у порядку, визначеному цим Законом.

Отже, у встановлених Законом № 1961-IV випадках МТСБУ виступає гарантом відшкодування шкоди потерпілим від дорожньо-транспортних пригод за рахунок коштів відповідних фондів.

Слід зазначити, що Конституційний Суд в Рішенні № 7-рп/2014 від 23.12.2014 року у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_5 щодо офіційного тлумачення положень пункту 13.1 статті 13 Закону № 1961-IV прийшов до висновку, що положення пункту 13.1 статті 13 Закону № 1961-IV зі змінами необхідно розуміти так, що транспортними засобами, які належать учасникам бойових дій, інвалідам війни та інвалідам I групи, є такі наземні транспортні засоби, якими зазначені особи володіють як на праві власності, так і на будь-якій іншій правовій підставі.

Також, з тексту вищевказаного рішення Конституційного Суду вбачається, що аналіз положень статті 13 Закону № 1961-IV вказує на те, що однією з обов`язкових умов відшкодування збитків від дорожньо-транспортної пригоди, винуватцями якої є особи, зазначені в її пункті 13.2, є керування транспортним засобом, який належить особам на праві власності, тоді як для осіб, наведених у пункті 13.1 вказаної статті, такою умовою є керування транспортним засобом, який належить учасникам бойових дій та інвалідам війни, що визначені законом, інвалідам I групи не тільки на праві власності, а й на будь-якій іншій правовій підставі.

У п. 1.6 статті 1 Закону № 1961-IV визначено, що власники транспортних засобів - юридичні та фізичні особи, які відповідно до законів України є власниками або законними володільцями (користувачами) наземних транспортних засобів на підставі права власності, права господарського відання, оперативного управління, на основі договору оренди або правомірно експлуатують транспортний засіб на інших законних підставах.

Як встановлено матеріалами справи власником транспортного засобу «VOLKSWAGEN», державний номерний знак « НОМЕР_1 », яким керував винуватець у дорожньо-транспортній пригоді ОСОБА_1 , являється ОСОБА_3 , дата реєстрації 15.08.2014 року. Відповідно свідоцтва про укладення шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебувають у зареєстрованому шлюбі з 21.07.1985 року.

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 СК України).

Частина перша стаття 61 СК України встановлює, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Таким чином, автомобіль «VOLKSWAGEN», державний номерний знак « НОМЕР_1 », перебуває у спільній сумісній власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .

ОСОБА_1 є інвалідом І групи, яка встановлена останньому з 10.10.2005 року безстроково.

Таким чином, ОСОБА_1 під час керування 04.10.2018 року транспортним засобом «VOLKSWAGEN», державний номерний знак « НОМЕР_1 », будучи інвалідом 1 групи керував транспортним засобом, співвласником якого він є в силу Закону (ст. 60 СК України), а тому був звільнений від обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності на території України згідно з Законом 1961-IV і згідно з цим же Законом за встановлених обставин у МТСБУ відсутні підстави для стягнення з ОСОБА_1 в порядку регресу суми виплаченого страхового відшкодування (регламентної виплати). Тобто в даному випадку відшкодування збитків від дорожньо-транспортної пригоди, що мала місце 04.10.2018 року та винуватцями якої є ОСОБА_1 , проводить МТСБУ з фонду захисту потерпілих у дорожньо-транспортних пригодах (фонд захисту потерпілих).

Даних обставин суд першої інстанції не врахував і набув помилкового висновку про стягнення з відповідача на користь позивача завданої шкоди в порядку регресу.

Щодо доводів апеляційної скарги про відсутність в матеріалах справи доказів вручення судової повістки ОСОБА_1 про розгляд справи за зареєстрованим місцем проживання, то такі доводи судом не приймаються через наступне.

Як встановлено матеріалами справи, районним судом до відкриття провадження у справі вчинено запит щодо доступу до персональних даних для встановлення місця проживання відповідача та згідно відповіді від 21.08.2020 року, наданої Відділом адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в Одеській області, ОСОБА_1 зареєстрований з 10.06.1997 року за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 95-96). Та як вбачається з повідомлення про вручення поштового відправлення (а. с. 132), ОСОБА_1 09.11.2020 року за адресою: АДРЕСА_1 , отримав судову повістку про виклик до суду на 19.11.2020 року у справі № 496/3031/20. Доказів про інше зареєстроване місце проживання відповідача до апеляційної скарги не додано та матеріали справи не містять.

Разом з тим, за встановлених в цій постанові обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції про відшкодування шкоди в порядку регресу підлягає скасуванню з ухваленням судового рішення про залишення цих вимог без задоволення.

Таким чином, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду першої інстанції - скасуванню з ухваленням нового судового рішення про залишення вимог МТСБУ до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди в порядку регресу без задоволення.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 383 ЦПК України, Одеський апеляційний суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Біляївського районного суду Одеської області від 19 листопада 2020 року - скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов Моторного (транспортного) страхового бюро України до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди в порядку регресу - залишити без задоволення.

Стягнути з Моторного (транспортного) страхового бюро України судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 3153 гривень на користь держави Україна.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повний текст постанови складено: 29.10.2021 року.

Головуючий О.М. Таварткіладзе

Судді: О.В. Князюк

С.О. Погорєлова