Дата документу 09.11.2021 Справа № 330/2650/20
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №330/2650/20 Головуючий у 1 інстанції: Гусарова В.В.
Провадження № 22-ц/807/3024/21 Суддя-доповідач: Поляков О.З.
Провадження № 22-ц/807/3024/21-2
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 листопада 2021 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого: Полякова О.З.,

суддів: Крилової О.В.,

Онищенка Е.А.

при секретарі: Бєловій А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Якимівського районного суду Запорізької області від 01 червня 2021 року та додаткове рішення Якимівського районного суду Запорізької області від 18 червня 2021 року по справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про захист прав споживача, відновлення залишку коштів на рахунках, зупинення нарахування штрафних санкції,-

В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2020 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду з позовом

до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» зазначали, що ОСОБА_1 звернулась до Банку з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала заяву № б/н від 04 січня 2011 року.

Відповідач приєдналась до умов та правил надання банківських послуг з метою укладання кредитного договору без номеру та отримання кредитної картки. На підставі анкети-заяви про приєднання до умов та правил відповідачу надано кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну карту зі сплатою процентів за користування кредитом .

Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана нею заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами Банку, які викладені на банківському сайті, складає між нею і банком договір, що підтверджується підписом у заяві.

ПАТ КБ «ПриватБанк» свої зобов`язання за Договором та угодою виконав в повному обсязі, а саме надав Відповідачу кредит у розмірі, встановленому Договором.

Відповідач у порушення умов кредитного договору а також ст. ст. 509, 526, 1054 ЦК України зобов`язання за вказаним договором не виконувала, не надавала своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості за Кредитом, відсотками, у зв`язку з чим утворилась заборгованість. Станом на 21 липня 2020 року заборгованість дорівнює 24536,36 грн. та складається з наступного: заборгованість за тілом кредиту 21554,70 грн.; заборгованість за простроченими відсотками 2981,66 грн.

Посилаючись на наведені обставини, АТ КБ «ПриватБанк» просило суд стягнути з ОСОБА_1 заборгованість у розмірі 24536,36 грн. за кредитним договором та судові витрати у розмірі 2102 грн.

У грудні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду із зустрічним позовом до АТ КБ «ПриватБанк» про захист прав споживача, відновлення залишку коштів на рахунках, зупинення нарахування штрафних санкції.

В обґрунтування своїх вимог, ОСОБА_1 зазначала, що дійсно, 06 січня 2011 року між нею та АТ КБ «ПриватБанк» укладено Кредитний договір б/н відповідно до якого відкрито картковий рахунок та видано відповідну кредитну картку із початковим кредитним лімітом 100 грн., про що було зроблено відмітку в системі банку про укладення угоди 8АМВН7284.

В подальшому, протягом користування послугами банку, номер карткового рахунку неодноразово змінювався у зв`язку із перевиданням, та підвищувалась сума кредитного ліміту.

З 06 січня 2011 року по 18 жовтня 2019 року ОСОБА_1 добросовісно виконувала умови встановлені Відповідачем в частині своєчасного та добровільного повернення використаного кредитного ліміту та відсотків за його використання. Станом на 18 жовтня 2019 року ОСОБА_1 користувалась картковим рахунком № НОМЕР_1 .

В подальшому, 18 жовтня 2020 року, близько 10.00 години, невстановлена особа, яка в подальшому була ідентифікована як ОСОБА_2 , використовуючи банківську картку № НОМЕР_2 та № НОМЕР_3 , під приводом купівлі у ОСОБА_1 товарів з торгівельної інтернет-площадки «ОЛХ», шляхом введення останньої в оману, заволоділа персональними даними Позивача та використовуючи електронно-обчислювальну техніку та картковий рахунок № НОМЕР_1 (належний Позивачу), діючи шахрайським шляхом здійснив незаконні операції з вищевказаним банківським рахунком Позивача які виразились в наступному:

- 18 жовтня 2020 року, за рахунок кредитного ліміту, двома операціями знято грошові кошти в розмірі 16637,36 грн. в банкоматі по вул. Центральній 1 в смт. Кирилівка;

- 18 жовтня 2020 року здійснено переказ грошових коштів в розмірі 3640 грн. на картку НОМЕР_3 ;

- 18 жовтня 2020 року оформлено послуги «Миттєва розстрочка» на суми 3000 грн., 3640 грн., 8317,36 грн., 2400 грн., 1047 грн.

- 19 жовтня 2020 року, за рахунок збільшеного кредитного ліміту, двома операціями знято грошові кошти в розмірі 16640 грн. в банкоматі по вул. Центральній 1 в смт. Кирилівка.

- 19 жовтня 2020 року, здійснено спробу переказу грошових коштів в розмірі 2722,79 грн. на картковий рахунок № НОМЕР_2 на ім`я ОСОБА_2 , яка була заблокована Відповідачем.

Надалі, 19 жовтня 2020 року, ОСОБА_1 , усвідомивши факт вчинення щодо неї шахрайських дій, особисто звернулась з цього приводу до Кирилівського ВП МВП ГУНП в Запорізькій області (реєстраційний номер звернення в системі Єдиного обліку №3212 від 19.10.2019), після чого, 22 листопада 2019 року за вищевказаною заявою були внесені відповідні відомості до ЄРДР під №0000385 від 19.10.2019.

Крім того, 19 жовтня 2020 року, ОСОБА_1 , у зв`язку із відсутністю у її населеному пункті відділення банку АТ КБ «ПриватБанк» повідомила Відповідача через гарячу лінію 3700 про факт шахрайських дій по її банківському рахунку, на що співробітник банку повідомив про отримання вищевказаної інформації та блокування карткових рахунків.

30 жовтня 2020 року ОСОБА_1 особисто звернулась із повідомленням до АТ КБ «Приват Банк» по вул. Центральній 79 в смт. Якимівка Запорізької області, в ході якого повідомила про вищевказані події.

Однак, незважаючи на явні протиправні дії невстановленої особи, що було підтверджено співробітниками банку, останніми було зазначено, що все одно існуючу на сьогодні заборгованість належить платити Позивачу.

Після цього, зважаючи на те, що картковий рахунок № НОМЕР_1 було заблоковано, співробітник банку запропонував ОСОБА_1 послугу оформлення нового карткового рахунку для погашення існуючої заборгованості та видав останній кредитну картку № НОМЕР_4 , на яку Позивач внесла грошові кошти в розмірі 19800 грн.

Отже, як зазначала ОСОБА_1 АТ КБ «Приватбанк» не тільки не відновлює її порушені права та не повертає викрадені кошти на його рахунок, а і застосовує до неї штрафні санкції, як до боржника, та нараховує проценти, пеню та штрафні санкції на викрадені кошти, внаслідок чого заборгованість зростає.

Посилаючись на наведені обставини, ОСОБА_1 просила суд

- зобов`язати АТ КБ «ПриватБанк» припинити нарахування за картковим рахунком № НОМЕР_4 та всіма додатковими рахунками за угодою № SAMDN7284 по Договору №б/н від 04 січня 2011 року укладеному між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 - відсотків, пені, щомісячних платежів за послугою «Миттєва розстрочка» та інших штрафних санкцій за користування використаним кредитним лімітом що утворився внаслідок проведення фінансових операцій (транзакцій) 18 жовтня 2019 року 19 жовтня 2019 року;

- зобов`язати АТ КБ «ПриватБанк» скасувати нараховані з 18 жовтня 2019 року по 01 червня 2021 року за картковим рахунком № НОМЕР_4 та всіма додатковими

рахунками за угодою № SAMDN7284 по Договору №б/н від 04 січня 2011 року укладеному між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 - відсотків, пені, щомісячних платежів за послугою «Миттєва розстрочка» та інших штрафнихсанкцій за користування використаним кредитним лімітом що утворився внаслідок проведення фінансових операцій (транзакцій) 18 жовтня 2019 року 19 жовтня 2019 року;

- зобов`язати АТ КБ «ПриватБанк» відновити залишок коштів на картковому рахунку № НОМЕР_4 та всіма додатковими рахунками за угодою № SAMDN7284 по Договору №б/н від 04 січня 2011 року укладеному між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 до того стану, в якому він був перед виконанням фінансових операцій 18.10.2019, тобто станом на 17 жовтня 2019 року, врахувавши внесену ОСОБА_1 плату на суму 19800 грн.;

Стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 840,80 грн. та витрати на правову допомогу в розмірі 9500 грн.

Ухвалою Якимівського районного суду Запорізької області від 07 грудня 2020 року позови об`єднано в одне провадження.

Рішенням Якимівського районного суду Запорізької області від 01 червня 2021 року позов АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором залишено без задоволення.

Зустрічний позов ОСОБА_1 до АТ КБ «Приватбанк» про захист прав споживача, відновлення залишку коштів на рахунках, зупинення нарахування штрафних санкцій задоволено.

Зобов`язано АТ КБ «ПриватБанк» припинити нарахування за картковим рахунком № НОМЕР_4 та всіма додатковими рахунками за угодою № SAMDN7284 по Договору №б/н від 04 січня 2011 року укладеному між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 - відсотків, пені, щомісячних платежів за послугою «Миттєва розстрочка» та інших штрафних санкцій за користування використаним кредитним лімітом що утворився внаслідок проведення фінансових операцій (транзакцій) 18 жовтня 2019 року 19 жовтня 2019 року;

Зобов`язано АТ КБ «ПриватБанк» скасувати нараховані з 18 жовтня 2019 року по 01 червня 2021 року за картковим рахунком № НОМЕР_4 та всіма додатковими

рахунками за угодою № SAMDN7284 по Договору №б/н від 04 січня 2011 року укладеному між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 - відсотків, пені, щомісячних платежів за послугою «Миттєва розстрочка» та інших штрафнихсанкцій за користування використаним кредитним лімітом що утворився внаслідок проведення фінансових операцій (транзакцій) 18 жовтня 2019 року 19 жовтня 2019 року;

Зобов`язано АТ КБ «ПриватБанк» відновити залишок коштів на картковому рахунку № НОМЕР_4 та всіма додатковими рахунками за угодою № SAMDN7284 по Договору №б/н від 04 січня 2011 року укладеному між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 до того стану, в якому він був перед виконанням фінансових операцій 18.10.2019, тобто станом на 17 жовтня 2019 року, врахувавши внесену ОСОБА_1 плату на суму 19800 грн.;

Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 840,80 грн. та витрати на правову допомогу в розмірі 9500 грн.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що АТ КБ «ПриватБанк» не надано доказів на підтвердження вчинення ОСОБА_1 дій чи бездіяльності, які сприяли втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера (коду) або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції за кредитною карткою 18 та 19 жовтня 2019 року. Вказане свідчить про відсутність вини позивача, у зв`язку з чим, вимоги, щодо стягнення з ОСОБА_1 заборгованості, нарахованої за ці операції, задоволенню не підлягають. З цих підстав, суд першої інстанції визнав неправомірною відмову банку у відновленні залишку кредитних коштів та зупиненні нарахування відсотків та інших штрафних санкцій на кошти, які були списані з рахунку ОСОБА_1 . Відповідно залишок коштів на рахунку № НОМЕР_4 та всіма додатковими рахунками за угодою № SAMDN7284 по Договору №б/н від 04 січня 2011 року в AT КБ «ПриватБанк» до того стану, в якому він був перед виконанням фінансових операцій 18 жовтня 2019 року, тобто станом на 17 жовтня 2019 року, врахувавши внесену ОСОБА_1 плату на суму 19800 грн.

Крім того, суд першої інстанції дійшов висновку, що підлягають задоволенню і вимоги зустрічного позову в частині зобов`язання відповідача припинити нарахування за картковим рахунком № НОМЕР_4 та всіма додатковими рахунками за угодою № SAMDN7284 по Договору №б/н від 04 січня 2011 року укладеному між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 - відсотків, пені, щомісячних платежів за послугою «Миттєва розстрочка» та інших штрафних санкцій за користування використаним кредитним лімітом що утворився внаслідок проведення фінансових операцій (транзакцій) 18 жовтня 2019 року 19 жовтня 2019 року.

Додатковим рішення Якимівського районного суду Запорізької області від 18 червня 2021 року заяву представника ОСОБА_1 ОСОБА_3 про стягнення витрат на правничу допомогу задоволено частково.

Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу у розмірі 5000 грн.

Вирішуючи питання розподілу витрат на правничу допомогу, суд першої інстанції встановив, що вартість юридичних послуг, понесених ОСОБА_1 дорівнює 5000 грн., які у відповідності до вимог ст.ст. 137, 141 ЦПК України підлягають стягненню з АТ КБ «ПриватБанк». Щодо інших витрат на правову допомогу у сумі 9500 грн., а також судових витрат на суму 840,80 грн., суд зазначив, що вони були стягнуті рішенням суду від 01 червня 2021 року, а тому повторному стягненню не підлягають.

Не погоджуючись із вищезазначеним рішенням та додатковим рішенням, АТ КБ «ПриватБанк» подали апеляційну скаргу, в якій просять скасувати рішення Якимівського районного суду Запорізької області від 01 червня 2021 року та додаткове рішення Якимівського районного суду Запорізької області від 18 червня 2021 року. Ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги банку задовольнити у повному обсязі, а у задоволенні зустрічного позову відмовити.

В обґрунтування апеляційної скарги АТ КБ «ПриваБанк» зазначають, що відповідно до укладеного договору від 04 січня 2011 року ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 24500 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на кредитну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 3,6% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. При цьому, ОСОБА_1 разом з Анкетою-заявою також підписала Довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», в якій зазначено основні умови кредитування. Довідка про умови кредитування була подана до суду першої інстанції разом із позовом. Відповідач не навів ніяких обставин та не надав будь-яких доказів, які б свідчили про те, шо договір був укладений без її вільного волевиявлення. Крім того, ОСОБА_1 також не скористалась правом на відмову від отримання кредитних коштів та умов їх повернення, які запропоновані на умовах Банку.

Щодо використання грошових коштів АТ КБ «ПриватБавнк, посилаються на п. 14.16 ст. 14 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», яким передбачено, що користувач після виявлення втрати електронного платіжного засобу зобов`язаний негайно повідомити банк у спосіб, передбачений договором. До моменту повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій та відповідальність несе користувач, а з часу повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій за електронним платіжним засобом користувача несе банк. Втратою електронного платіжного засобу є неможливість здійснення держателем контролю (володіння) за електронним платіжним засобом, неправомірне заволодіння та/або використання електронного платіжного засобу чи його реквізитів. 18 жовтня 2020 року, за рахунок кредитного ліміту, двома операціями знято грошові кошти розмірі 16637,36 грн. в банкоматі. Судом встановлено, що 18 жовтня 2020 року, здійснено переказ грошових коштів в розмірі 3640 грн. та оформлено послуги Миттєва розстрочка на суми 3000 грн., З640 грн., 8317,36 грн., 2400 грн., 1047 грн. 19 жовтня 2020 року, за рахунок збільшеного кредитного ліміту, двома операціями знято грошові кошти в розмірі 16640 грн. ОСОБА_1 повідомила Банк лише 19 жовтня 2020 року, вже після зняття коштів, а отже ризик збитків від здійснення операцій та відповідальність несе користувач. Грошові кошти знімалися за допомогою банкомату відповідно особа (або ж сам Відповідач) яка знімала кошти мала в наявності платіжну карту і знала ПІН-код властивий даній карті, а згідно Умов та Правил надання банківських послуг ПІН-код відомий лише держателю карти та необхідний для здійснення операцій з Платіжною картою. Пунктом 9 розділу VI Положення «Про порядок емісії електронних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням», затвердженого постановою Правління Національного банку України 05 листопада 2014 року № 705, встановлено, що користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо електронний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем та/або електронної ідентифікації самого електронного платіжного засобу і його користувача, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність користувача призвели до втрати, незаконного використання ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Зазначене узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду України від 13 травня 2015 року у справі № 6-71цс15. Верховний Суд у постановах від 17 липня 2019 року у справі № 564/678/15-ц (касаційне провадження № 61-13643св18), від 14 серпня 2019 року у справі № 317/2745/16-п (касаційне провадження № 61-16611св18), від 18 вересня 2019 року у справі № 564/2153/16-ц (касаційне провадження № 61-30804св18), від 09 жовтня 2019 року у справі № 545/3918/16-ц (касаційне провадження № 61-28615св18) зазначений правовий висновок підтримав. Таким чином, суд порушив порядок, встановлений для вирішення питання, допустив однобічність та неповноту судового розгляду.

Щодо витрат на професійну правничу допомогу, АТ КБ «ПриватБанк» зазначають, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини, відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Оскільки ціна позову - 24536,36 грн., що відносить цю справу до малозначних справ, тому виходячи з критерію розумності, АТ КБ «ПриватБанк» не може відповідати за дії чи бездіяльність державної виконавчої служби, тому вважає необґрунтованими стягнення з АТ КБ «ПриватБанк» витрат на правничу допомогу у розмірі 14500 грн.

Учасники справи, своїм правом, передбаченим ст. 360 ЦПК України на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалися, що в силу ч. 3 цієї статті не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Представник ОСОБА_1 ОСОБА_3 у судовому засіданні проти апеляційної скарги заперечував, просив залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися, своїх представників не направили, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися відповідно до вимог чинного законодавства (т. 2 а.с. 155-159), клопотання про відкладення розгляду справи до апеляційного суду не надходили.

Згідно частини другої статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, а тому колегією суддів вирішено розглядати справу за відсутності осіб, що не з`явилися.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Так, за матеріалами справи вбачається, та визнається учасниками справи, що 04 січня 2011 року між ОСОБА_1 та АТ КБ «ПриватБанк» укладено договір про надання банківських послуг, шляхом підписання ОСОБА_1 анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил про надання банківських послуг в АТ КБ «ПриватБанк» (т. 1 а.с. 16).

Також вбачається, що 06 січня 2011 року ОСОБА_1 підписано довідку про умови кредитування з використанням кредитку «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» (17).

У вищезазначеній довідці сторони погодили наступні умови кредитування: тип картки MasterCard Mass; тип кредитної лінії поновлювальна; пільговий період; валюта картрахунку UAH; базова відсоткова ставка в місяць 2,5%; розмір та строк внесення щомісячних платежів; пеня та штраф за несвоєчасне погашення заборгованості.

На підставі вищезазначеного договору, ОСОБА_1 було отримано платіжні картки: № 225070 06 січня 2011 року з терміном дії до 09/14; № НОМЕР_5 - 06 січня 2011 року з терміном дії до 11/14; № НОМЕР_6 03 вересня 23014 року з терміном дії до 05/18; № НОМЕР_1 13 серпня 2017 року з терміном дії до 08/21 (а.с. 14).

З виписки по картковому рахунку ОСОБА_1 вбачається, що станом на 17 жовтня 2019 року залишок на картці складав 2500 грн. (т. 1 а.с. 54, зворот).

18 жовтня 2019 року з картки № НОМЕР_1 здійснено операцію: переказ коштів на картку № НОМЕР_7 у розмірі 2400 грн. Також, 18 жовтня 2019 року здійснено дві операції щодо зняття готівки в банкоматі по 8000 грн. кожна, здійснено переказ коштів на картку № НОМЕР_3 на суму 3500 грн. (3640 в валюті картки).

19 жовтня 2019 року по картці № НОМЕР_1 було збільшено кредитний ліміт до 23000 грн., та в цей же день здійснено дві операції щодо зняття готівки в банкоматі по 8000 грн. кожна (8320 грн. в валюті картки) (т. 1 а.с. 54).

З протоколу прийняття заяви про кримінальне правопорушення та іншу дію від 19 жовтня 2019 року встановлено, що ОСОБА_1 , звернулась до Кирилівського ВП із заявою щодо зняття з її картки ПриватБанк зловживаючи довірою грошових коштів невідомою особою (т. 1 а.с. 98).

З витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань, вбачається, що 22 листопада 2019 року до реєстру внесено відомості про заяву, вчинення кримінального правопорушення за заявою ОСОБА_1 від 19 жовтня 2019 року (а.с. 97).

З листа ОСОБА_1 надіслано на адресу АТ КБ «ПриватБанк» також вбачається, що про вказані події ОСОБА_1 було повідомлено співробітнику АТ КБ «ПриватБанк» та погашено існуючу на той момент заборгованість (т. 1 а.с. 93).

27 листопада 2019 року ОСОБА_1 звернулась до АТ КБ «ПриватБанк» із письмовою заявою, в якій зазначено про те, що в період часу з 100 год. до 18 жовтня 2019 року по 19 жовтня 2019 року, раніше невідома їй особа, яка представилась ОСОБА_2 , шляхом введення її в оману заволоділа персональними даними ОСОБА_1 та у невідомий спосіб здійснив незаконні операції з банківськими рахунками. Після повідомлення про вказані події співробітнику Банку, ОСОБА_1 було запропоновано оформити картку «Універсальна, голд». В подальшому, ОСОБА_1 стало відомо, що невідома особа, яка представилась ОСОБА_2 , маючи доступ до її банківських рахунків здійснив оформлення миттєвих розстрочок в сумі 3000 грн., 3640 грн., 8317,36 грн., 2400 грн., 1047 грн. Зважаючи на наведене, ОСОБА_1 , просила Банк надати інформацію щодо всіх транзакції в період часу з 18 жовтня 2019 року по 30 жовтня 2019 року; дати та часу відкриття рахунків на ОСОБА_1 за вказаний період, та дати, часу, способу оформлення «миттєвих розстрочек» від 18 жовтня 2019 року на суми 3000 грн., 3640 грн., 8317,36 грн., 2400 грн., 1047 грн. Крім наведеного, в заяві ОСОБА_1 , просила провести службову перевірку дій співробітника відділення АТ КБ «ПриватБанк», який видав їй картку «Універсальна, голд» з встановлених кредитним лімітом при наявності миттєвих розстрочок, оформлених невстановленою особою.

На вищезазначений лист, АТ КБ «ПриватБанк» надано ОСОБА_1 відповідь з роз`ясненнями Умов та правил надання банківських послуг та рекомендацією звернутись до правоохоронних органів (т. 1 а.с. 94-95).

Вбачається також, що з метою захисту своїх прав ОСОБА_1 зверталася до АТ КБ «ПриватБанк» із заявою, в якій вказувала, що транзакції за її картковими рахунками 18 та 19 жовтня 2019 року відбулися без її відома та просила повернути грошові кошти на карткові рахунки, та не нараховувати штрафних санкцій та відсотків на суму кредитів, які вона не отримувала. Листом Банку вимоги ОСОБА_1 залишені банком без задоволення.

27 лютого 2020 року ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_3 повторно звернулась до АТ КБ «ПриватБанк» із заявою з проханням організувати службову перевірку за фактами, вказаними у запиті від 27 листопада 2019 року (т. 1 а.с. 96).

З листа ГУНП в Запорізькій області від 24 березня 2020 року вбачається, що за заявою ОСОБА_1 проводиться досудове розслідування, кримінальне провадження № 0000385 перекваліфіковано з ч. 1 ст. 190 КК України на ч. 3 ст. 190 КК України (т. 1 а.с. 100).

На виконання ухвали Якимівського районного суду Запорізької області від 12 січня 2021 року про надання інформації, АТ КБ «ПриватБанк» надало наступні відомості: Період зберігання фотоматеріалів з банкомату залежить від певної групи показників, а саме від технічних характеристик запам`ятовувального пристрою, клієнтопотоку та ін. В середньому термін зберігання фотоматеріалів з банкомату становить від 1 до 6 місяців. У зв`язку з цим надати фото з банкомату немає змоги. Стосовно того, чи змінювався пароль для входу в Приват-24, пін-коди та інші ідентифікаційні дані ОСОБА_1 станом на 18 жовтня 2019 року зазначимо, що таких змін не було. За результатами звернень ОСОБА_1 що мали місце 19 жовтня 2019 року, 30 жовтня 2019 року, 27 листопада 2019 року її представника - адвоката Тимошенко А.В. 27 лютого 2020 року до АТ КБ «ПриватБанк про здійснення транзакцій та зняття (перерахування) грошових коштів з рахунку ОСОБА_1 було рекомендовано звернутись до правоохоронних органів для питання за їх зверненнями. Щодо звукозаписів дзвінків здійснених в період 18 жовтня 2019 року - 30 жовтня 2019 року на «гарячу лінію 3700» від імені ОСОБА_1 зазначаємо, що надати такі не вбачається можливим через технічні причини (т. 1 а.с. 146).

Відповідно до розрахунку заборгованості, долучено АТ КБ «ПриватБанк» до позову, заборгованість ОСОБА_1 станом на 21 липня 2020 року дорівнює 24536,36 грн. та складається з: заборгованість за тілом кредиту 21554,70 грн.; заборгованість за простроченими відсотками 2981,66 грн. (т. 1 а.с. 5-13).

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (стаття 509 ЦК України).

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з частиною першою статті 1066 ЦК України за договором банківського рахунку банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.

Стаття 1073 ЦК України визначає, що у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунка клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом.

Згідно зі статтею 1 Закону України від 05 квітня 2001 року № 2346-ІІІ «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» платіжною картою є електронний платіжний засіб у вигляді емітованої в установленому законодавством порядку пластикової чи іншого виду карти, що використовується для ініціювання переказу коштів з рахунка платника або з відповідного рахунка банку з метою оплати вартості товарів і послуг, перерахування коштів зі своїх рахунків на рахунки інших осіб, отримання коштів у готівковій формі в касах банків через банківські автомати, а також здійснення інших операцій, передбачених відповідним договором.

Держателем такого платіжного засобу є фізична особа, яка на законних підставах використовує спеціальний платіжний засіб для ініціювання переказу коштів з відповідного рахунку в банку або здійснює інші операції із застосуванням зазначеного спеціального платіжного засобу.

Неналежним переказом для цілей цього Закону вважається рух певної суми коштів, внаслідок якого з вини ініціатора переказу, який не є платником, відбувається її списання з рахунка неналежного платника та/або зарахування на рахунок неналежного отримувача чи видача йому суми переказу в готівковій чи майновій формі. Неналежним платником є особа, з рахунка якої помилково або неправомірно переказана сума коштів, а неналежним отримувачем - особа, якій без законних підстав зарахована сума переказу на її рахунок або видана їй у готівковій формі.

Відповідно до пункту 14.12 статті 14 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» користувач спеціального платіжного засобу зобов`язаний використовувати його відповідно до вимог законодавства України і умов договору, укладеного з емітентом, та не допускати використання спеціального платіжного засобу особами, які не мають на це права або повноважень.

Згідно з пунктом 2 розділу VI Положення № 705 про порядок емісії електронних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 05 листопада 2014 року № 705 (далі - Положення № 705, в редакції на час виникнення спірних правовідносин), емітент зобов`язаний не розкривати іншим особам, крім користувача, ПІН або іншу інформацію, яка дає змогу виконувати платіжні операції з використанням електронного платіжного засобу.

Відповідно до пункту 3 розділу VI Положення № 705 банк зобов`язаний у спосіб, передбачений договором, повідомляти користувача про здійснення операцій з використанням електронного платіжного засобу. Банк у разі невиконання обов`язку з інформування користувача про здійснені операції з використанням електронного платіжного засобу несе ризик збитків від здійснення таких операцій.

Згідно з пунктом 5 розділу VI Положення № 705 користувач зобов`язаний контролювати рух коштів за своїм рахунком та повідомляти емітента про операції, які ним не виконувалися.

Користувач після виявлення факту втрати електронного платіжного засобу та/або платіжних операцій, які він не виконував, зобов`язаний негайно повідомити банк або визначену ним юридичну особу в спосіб, передбачений договором. До моменту повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій та відповідальність несе користувач, а з часу повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій за електронним платіжним засобом користувача несе банк. Втратою електронного платіжного засобу є неможливість здійснення користувачем контролю (володіння) за електронним платіжним засобом, неправомірне заволодіння та/або використання електронного платіжного засобу чи його реквізитів (пункт 6 розділу VI Положення № 705).

Пунктами 7, 8 розділу VI Положення № 705 визначено, що емітент після надходження повідомлення та/або заяви про втрату електронного платіжного засобу та/або платіжні операції, які не виконувалися користувачем, зобов`язаний негайно зупинити здійснення операцій з використанням цього електронного платіжного засобу. Емітент у разі здійснення помилкового або неналежного переказу, якщо користувач невідкладно повідомив про платіжні операції, що ним не виконувалися, після виявлення помилки негайно відновлює залишок коштів на рахунку до того стану, у якому він був перед виконанням цієї операції.

Відповідно до пункту 9 розділу VI Положення № 705 користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо електронний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем та/або електронної ідентифікації самого електронного платіжного засобу і його користувача, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність користувача призвели до втрати, незаконного використання ПІН або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 13 травня 2015 року у справі № 6-71цс15. Верховний Суд у постанові від 14 лютого 2018 року у справі № 127/23496/15-ц (касаційне провадження № 61-3239св18) вказану правову позицію підтримав.

Банк зобов`язаний розглядати заяви (повідомлення) користувача, що стосуються використання електронного платіжного засобу або незавершеного переказу, ініційованого з його допомогою, надати користувачу можливість одержувати інформацію про хід розгляду заяви (повідомлення) і повідомляти в письмовій формі про результати розгляду заяви (повідомлення) у строк, установлений договором, але не більше строку, передбаченого Законом України «Про звернення громадян» (пункт 10 розділу VI Положення № 705).

Згідно зі статтею 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частинами першою, шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до положень статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Суд першої інстанції, дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку, правильно застосувавши норми Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», Положення № 705, правовий висновок, викладений Верховним Судом України у постанові від 13 травня 2015 року у справі № 6-71цс15, дійшов обґрунтованого висновку про задоволення зустрічного позову ОСОБА_1 , оскільки АТ КБ «ПриватБанк» не надано доказів на підтвердження вчинення нею дій чи бездіяльності, які сприяли втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера (коду) або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції за кредитною та пенсійною картками.

Отже, не встановивши обставин, які безспірно доводять, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню пін-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність вини ОСОБА_1 , а отже, й відсутність підстав для цивільно-правової відповідальності.

Посилання АТ КБ «ПриватБанк» в апеляційній скарзі, що грошові кошти знімалися з використанням картки клієнта та введенням паролю, не підтверджені належними і допустимими доказами. Та ґрунтуються на припущеннях, недопустимими з огляду на приписи частини шостої статті 81 ЦПК України.

У зв`язку з неправомірним, без волевиявлення ОСОБА_1 , збільшенням кредитного ліміту до 23000 грн. та подальшим переказом грошових коштів та зняттям готівки в банкоматі, суд першої інстанції правильно задовольнив позовні вимоги ОСОБА_1 про зобов`язання банку припинити нарахування відсотків, пені, щомісячних платежів та інших штрафних санкцій за користування використаним кредитним лімітом, що утворився внаслідок проведення спірних операцій (транзакцій) 18 та 19 жовтня 2019 року, та відновити залишок коштів на картковому рахунку до того стану, в якому він був перед виконанням спірних фінансових операцій, тобто станом на 17 жовтня 2019 року, врахувавши внесену позивачем плату на суму 19800 грн.

Оскільки встановлено, що ОСОБА_1 виконувала свої зобов`язання за кредитним договором від 04 листопада 2011 року перед банком, зокрема, щодо погашення заборгованості за договором кредиту, повідомила банк про несанкціоноване списання грошових коштів з її рахунків та звернулась до правоохоронних органів з приводу вчинення шахрайських дій з картковим рахунком, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для стягнення з ОСОБА_1 заборгованості, які утворилась внаслідок фінансових операції, здійснених 18-19 жовтня 2019 року.

При цьому, вимоги первісного позову щодо стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором, не підлягають задоволенню саме з вищенаведених підстав, а отже посилання апеляційної скарги щодо доведеності АТ КБ «ПриватБанк» факту укладання кредитного договору на наведених у позові умовах, не є підставою для скасування оскаржуваного рішення, оскільки наведені в апеляційній скарзі доводи учасниками справи не оспорювались.

Таким чином, суд першої інстанції виконав вимоги статті 89 ЦПК України щодо оцінки доказів і статті 263 ЦПК України щодо законності та обґрунтованості рішення суду, повно і всебічно дослідив і оцінив докази та встановив обставини у справі, проте суд апеляційної інстанції безпідставно скасував рішення суду першої інстанції.

Водночас колегія суддів не може погодитись із задоволенням судом першої інстанції позовної вимоги про зобов`язання АТ КБ «ПриватБанк» скасувати нараховані з 18 жовтня 2019 року по 01 червня 2021 року за картковим рахунком № НОМЕР_4 та всіма додатковими рахунками за угодою № SAMDN7284 по Договору №б/н від 04 січня 2011 року укладеному між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 - відсотків, пені, щомісячних платежів за послугою «Миттєва розстрочка» та інших штрафних санкцій за користування використаним кредитним лімітом що утворився внаслідок проведення фінансових операцій (транзакцій) 18 жовтня 2019 року 19 жовтня 2019 року, з огляду на наступне.

Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Оскільки положення Конституції України та цієї Конвенції мають вищу юридичну силу (статті 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, відповідно до викладеної у позові вимоги, який не суперечить закону.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У пункті 49 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2018 року у справі № 905/2260/17 вказано, що «як захист права розуміють державно-примусову діяльність, спрямовану на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав».

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (стаття 3 ЦПК України).

Згідно зі статтею 16 ЦК України захист цивільних прав та інтересів здійснюється у встановленому порядку судом шляхом: визнання цих прав; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусового виконання обов`язку в натурі; зміни правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконним рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Відповідно до частин першої та другої статті 14 ЦК України цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї.

У постанові від 10 жовтня 2019 року в справі № 320/8618/15-ц (провадження № 61-4393сво18) Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду зробив такі висновки: «Критерії правомірності примусу суб`єкта цивільного права до певних дій (бездіяльності) пов`язуються з тим, що відповідні дії (бездіяльність) мають бути обов`язковими для такого суб`єкта. Тлумачення статей 14, 16 ЦК України дозволяє зробити висновок, що не є ефективним способом захисту визнання неправомірними дії в частині не зарахування сплати, зобов`язання зарахувати перераховані щомісячні платежі, скасування та списання безнадійної заборгованості, зобов`язання скасувати суму пені, заборона здійснювати подальше нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитним договором, зобов`язання вчинити дії із скасування нарахування відсотків за користування кредитом та штрафних санкцій, зобов`язання скасувати незаконно нараховані штрафні санкції за несвоєчасну здійснену оплату, оскільки не передбачають відповідного обов`язку іншого суб`єкта цивільного правовідношення та не забезпечують відновлення прав особи, що заявляє такі вимоги.

Нарахування позивачу пені (штрафу тощо) є лише попередньою фіксацією факту порушення цивільно-правових зобов`язань, яка безпосередньо не впливає на права позивача. Відповідний розрахунок може бути письмовим доказом, який у разі виникнення спору між сторонами повинен оцінюватися судом відповідно до вимог процесуального законодавства».

Результат аналізу статей 12, 89 ЦПК України дозволяє зробити висновок, що у разі виникнення спору між сторонами суд має з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку відсотків, пені, штрафних санкцій тощо та здійснити оцінку доказів, на яких такі дії ґрунтуються.

З урахуванням викладеного колегія суддів вважає, що позовна вимога про зобов`язання скасувати нараховані відсотки та штрафні санкції за кредитним договором є неефективним способом захисту, оскільки не відновлює порушене право і жодним чином не нівелює негативні наслідки порушення права ОСОБА_1 , тому у її задоволенні суд першої інстанції мав відмовити.

До аналогічного висновку також дійшов Верховний Суд у постанові від 711/11121/18 від 17 лютого 2021 року.

В іншій частині рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим.

З огляду на викладене, враховуючи, що судом першої інстанції необґрунтовано задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 у повному обсязі, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги АТ КБ «ПриватБанк» та скасування рішення суду першої інстанції в частині зобов`язання банку скасувати нараховані з 18 жовтня 2019 року по 01 червня 2021 року за картковим рахунком № НОМЕР_4 та всіма додатковими рахунками за угодою № SAMDN7284 по Договору №б/н від 04 січня 2011 року укладеному між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 - відсотків, пені, щомісячних платежів за послугою «Миттєва розстрочка» та інших штрафних санкцій за користування використаним кредитним лімітом що утворився внаслідок проведення фінансових операцій (транзакцій) 18 жовтня 2019 року 19 жовтня 2019 року, і ухвалення в цій частині нового рішення про відмову в задоволенні позовної вимоги та залишення рішення суду першої інстанції в іншій частині без змін.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги АТ КБ «ПриватБанк» в частині оскарження додаткового рішення Якимівського районного суду Запорізької області від 18 червня 2021 року, колегія суддів дійшла висновку про їх безпідставність з огляду на наступне.

Вбачається, що ОСОБА_1 в особі представника Тимошенка А.В., який діє на підставі договору про надання правової допомоги від 16 листопада 2019 року, при поданні зустрічного позову, заявлено вимоги щодо стягнення з АТ КБ «ПриватБанк» понесених нею витрат на правничу допомогу у розмірі 9500 грн. (т. 1 а.с. 85).

Також, 07 червня 2021 року ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_3 подано заяву, в якій зазначено, що понесені нею витрати на правничу допомогу за час розгляду справи збільшились до 15000 грн. (т. 2 а.с. 18-19).

Відповідно до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 зазначеного Закону).

Згідно зі статтею 11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги (стаття 15 ЦПК України).

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи: 1) попереднє визначення суми судових витрат (стаття 134 ЦПК України); 2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (стаття 137 ЦПК України); 3) розподіл судових витрат між сторонами (стаття 141 ЦПК України).

Згідно зі статтею 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до частини першої та другої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Водночас зі змісту частини четвертої статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 137 ЦПК України).

У розумінні положень частини п`ятої статті 137 ЦПК України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Загальне правило розподілу судових витрат визначене в частині четвертій статті 141 ЦПК України. Разом із тим, у частині п`ятій наведеної норми цього Кодексу визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.

Зокрема відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.

Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, унормованого частиною четвертою статті 141 ЦПК України, визначені також положеннями частин 6, 7, 9 статті 141 цього Кодексу.

Таким чином, зважаючи на наведені положення законодавства, у разі недотримання вимог частини п`ятої статті 137 ЦПК України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони.

При цьому, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами (частини п`ята, шоста статті 137 ЦПК України).

Наведене правове обґрунтування надає можливість суду ефективно захистити порушені права заявника, забезпечити реалізацію принципу цивільного судочинства - відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення, але у порядку, передбаченому законом.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 12 лютого 2020 року по справі № 648/1102/19.

На виконання вищевказаних вимог, представником ОСОБА_1 ОСОБА_3 було надано суду належно завірені копії договору про надання правової допомоги від 16 листопада 2019 року; розрахунок вартості юридичних послуг від 16 листопада 2019 року; акти приймання-передачі виконаних робіт від 16 листопада 2019 року, від 27 листопада 2019 року, від 27 лютого 2020 року, від 02 грудня 2020 року; розрахунок вартості юридичних послуг від 16 квітня 2021 року; акти приймання-передачі виконаних робіт від 12 січня 2021 року, від 14 квітня 2021 року, від 11 травня 2021 року, від 26 травня 2021 року, від 01 червня 2021 року (т. 1 а.с. 87-88, 105, 106-109, т. 2 а.с. 20-25).

АТ КБ «ПриватБанк» в своїй заяві заперечували проти задоволення заяви про стягнення витрат на правову допомогу, просили розглядати її без участі їх представника (т. 2 а.с. 30), проте, клопотання про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу адвоката Акішевої С.С., які підлягають розподілу між сторонами, надано не було.

Крім того, АТ КБ «ПриватБанк» в апеляційній скарзі також не надано не належних та допустимих доказів неспівмірності таких витрат. Доводи скаржника про те, що АТ КБ «ПриватБанк» не може відповідати за дії чи бездіяльність державної виконавчої служби, є безпідставним, оскільки в оскаржуваному рішенні та додатковому рішенні, відсутні будь-які посилання на стягнення цих витрат у зв`язку з бездіяльністю виконавчої служби.

Посилання АТ КБ «ПриватБанк» на те, що справа є малозначною, з тих підстав, що ціна позову складає 24536,36 грн. також є помилковим, оскільки окрім первісного позову, судом також розглянуто зустрічний позов з вимогами немайнового характеру.

За таких обставин, підстав для скасування додаткового рішення Якимівського районного суду Запорізької області від 18 червня 2021 року колегією суддів не встановлено.

Статтею 382 ЦПК України передбачено, що постанова суду апеляційної інстанції складається, в тому числі, із розподілу судових витрат.

Відповідно до частин першої-другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина тринадцята статті 141 ЦПК України).

Відповідно до пункту 6 статті 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

З огляду на висновок щодо суті апеляційної скарги судові витрати АТ КБ «ПриватБанк», пов`язані з розглядом справи, залишаються за ним та не підлягають відшкодуванню.

Керуючись ст. ст. 141, 374, 376, 381-384 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Якимівського районного суду Запорізької області від 01 червня 2021 року в частині зобов`язання Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» скасувати нараховані ОСОБА_1 з 18 жовтня 2019 року по 01 червня 2021 року за картковим рахунком № НОМЕР_4 та всіма додатковими рахунками за угодою № SAMDN7284 по Договору №б/н від 04 січня 2011 року укладеному між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 - відсотків, пені, щомісячних платежів за послугою «Миттєва розстрочка» та інших штрафнихсанкцій за користування використаним кредитним лімітом що утворився внаслідок проведення фінансових операцій (транзакцій) 18 жовтня 2019 року 19 жовтня 2019 року - скасувати.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про зобов`язання Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» скасувати нараховані ОСОБА_1 з 18 жовтня 2019 року по 01 червня 2021 року за картковим рахунком № НОМЕР_4 та всіма додатковими рахунками за угодою № SAMDN7284 по Договору №б/н від 04 січня 2011 року укладеному між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 - відсотків, пені, щомісячних платежів за послугою «Миттєва розстрочка» та інших штрафнихсанкцій за користування використаним кредитним лімітом що утворився внаслідок проведення фінансових операцій (транзакцій) 18 жовтня 2019 року 19 жовтня 2019 року - відмовити.

Рішення Якимівського районного суду Запорізької області від 01 червня 2021 року в іншій частині - залишити без змін.

Додаткове рішення Якимівського районного суду Запорізької області від 18 червня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 12 листопада 2021 року.

Головуючий:

Судді: