Провадження № 22-ц/4808/27/21
Головуючий у 1 інстанції Ковалюк І. П.
Суддя-доповідач Фединяк
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 січня 2021 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі колегії суддів:

головуючого Фединяка В.Д. ( суддя-доповідач)

суддів: Бойчука І.В., Девляшевський В.А.

секретаря Єлісевич О.М.

з участю ОСОБА_1 її представника адвоката Колесник Т.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Акціонерного товариства «Таскомбанк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки, за апеляційною скаргою представника Акціонерного товариства «Таскомбанк» Ємчука Андрія Володимировича на рішення Івано-Франківського міського суду від 11 серпня 2020 року, ухвалене у складі судді Ковалюк І. П. в м.Івано-Франківську,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2019 року Акціонерне товариство «Таскомбанк» звернулось в суд з позовом до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки та застави.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 16 березня 2007 року між Відкритим акціонерним товариством «Електрон Банк» (правонаступник - АТ «ТАСКОМБАНК») та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 06-2/40Ф зі змінами та доповненнями, згідно якого банк надав позичальнику грошові кошти в сумі 173 698,68 доларів США з кінцевим строком повернення не пізніше 12.03.2017 року сплатою 12,0% річних. У зв`язку з неналежним виконанням ОСОБА_1 зобов`язання за кредитним договором станом на 09.10.2019р виникла заборгованість у загальній сумі 144 120,09 доларів США, що становить 3 560 775,07 гривень (по курсу НБУ станом на 09.10.2019р. -1$ = 24,70700 гривень, з яких: 96760,35 доларів США = 2 390657,97 гривень - заборгованість по кредиту; 47359,74 доларів США = 1170 117,10 гривень - заборгованість по відсотках. З метою забезпечення виконання зобов`язань за Кредитним договором між сторонами укладено Іпотечний договір від 16 березня 2007 року, посвідчений приватним нотаріусом Івано-Франківського нотаріального округу Кочан М.В. та зареєстрований в реєстрі за № 183-Д, згідно якого Іпотекодавець надав в заставу Іпотекодержателю нерухоме майно, а саме: нежитлове приміщення, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 загальною площею 132,3 кв.м. В забезпечення виконання зобов`язань між сторонами 30 листопада 2007 укладено договір застави, посвідчений приватним нотаріусом Івано-Франківського нотаріального округу КОЧАН М.В. та зареєстрований в реєстрі за № 929-Д, за яким заставодавцем передано застоводержателю рухоме майно, а саме піч ротаційна Gelileo 72E, візок Gelileо під лоток, вітрина холодильна кондиторська С-14G, вітрина холодильна кондиторська W15 SGSP, машина тісторозкатувальна LAM-507B. Враховуючи вказане просить: звернути стягнення на нежитлове приміщення, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 загальною площею 132,3 кв.м. яке належить ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу нежитлового приміщення від 16 березня 2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Івано-Франківського нотаріального округу Кочан М.В. та зареєстрований в реєстрі за № 179-Д, шляхом визначеним статтею 38 Закону України «Про іпотеку», п.п. 16, 19 Іпотечного договору, а саме на підставі рішення суду шляхом продажу майна Акціонерним товариством «ТАСКОМБАНК» від свого імені будь-якій особі покупцю згідно договору купівлі - продажу за ціною визначеною суб`єктом оціночної діяльності, для чого забезпечити право Акціонерному товариству «ТАСКОМБАНК» (01032, м. Київ, 30, вул. Симона Петлюри, ) щодо всіх повноважень продавця (в тому числі, але не виключно: отримання дублікатів правовстановлюючих документів з відповідних установ, організацій, підприємств незалежно від форм власності та підпорядкування чи органів нотаріату, здійснення будь- яких платежів за продавця, отримувати будь-які документи, довідки, витяги, а також вільного доступу уповноважених представників банку до Предмету іпотеки, тощо) необхідних для здійснення такого продажу, а кошти одержані від реалізації скерувати для задоволення вимог АТ «ТАСКОМБАНК» за Кредитним договором № 06-2/40Ф від 16.03.2007 року в розмірі 144 120,09 доларів США, що станом на 09.10.2019р. становить 3 560 775,07 гривень (по курсу НБУ станом на 09.10.2019р. -1$ = 24,70700 гривень); в рахунок погашення заборгованості за Кредитним договором № 06-2/40Ф від 16.03.2007 року в розмірі 144 120,09 доларів США, що станом на 09.10.2019р. становить 3 560 775,07 гривень (по курсу НБУ станом на 09.10.2019р. -1$ = 24,70700 гривень) звернути стягнення на рухоме майно, а саме: піч ротаційна Gelileo 72E, візок Gelileo під лоток 40*60, 18 рівні з н/ж сталі, машина тісторозкатувальна кондитерська LAM-507B, в кількості 1 шт., вітрина холодильна кондиторська С-14G 1 шт., вітрина холодильна кондитерська W15 SGSP, 1 шт.; передати в управління Позивача предмет іпотеки та предмети заставного майна, а саме, нежитлове приміщення, що заходиться за адресою: АДРЕСА_1 загальною площею 132,3 кв.м. та рухоме майно: піч ротаційна Gelileo 72E, візок Gelileo під лоток 40*60, 18 рівні з н/ж сталі, машина тісторозкатувальна кондитерська LAM-507B, в кількості 1 шт., вітрина холодильна кондиторська С-14G 1 шт., вітрина холодильна кондитерська W15 SGSP, 1 шт.; стягнути з ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1921,00 гривень та судові витрати.

Рішенням Івано-Франківського міського суду в задоволенні позову Акціонерного товариства «Таскомбанк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки та застави відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, представник Акціонерного товариства «Таскомбанк» Ємчук А. В. подав апеляційну скаргу, в якій ставить питання про скасування оскаржуваного рішення суду, посилаючись на те, що суд неповно з`ясував обставини справи, допустив порушення норм матеріального та процесуального права, тому постановив незаконне рішення. Зокрема, апелянт вказує на те, що судом першої інстанції помилково не застосовано строк позовної давності. Вказує, що перебіг строку позовної давності для звернення з позовом у даній справі переривався ОСОБА_1 шляхом подання заяви про визнання свого боргу та з пропозиціями щодо врегулювання існуючої заборгованості. Так, боржником була підписана «ВІЕС Банк» мирова угода від 30 травня 2018 року та подано заяву про врегулювання від 30 липня 2020 року. Дії відповідача по визнанню нею, як суми заборгованості так і наявності у банку прав іпотекодержателя на нерухоме майно дають підстави вважати, що строк позовної давності переривався відповідачем і не був пропущений банком при поданні позову.

09 листопада 2020 року ОСОБА_1 подала відзив на апеляційну скаргу, в якому доводи апеляційної скарги заперечила. Вказує, що на виконання рішення Івано-Франківського міського суду від 12 грудня 2013 року про стягнення з неї заборгованості за кредитним договором, нею сплачувались платежі в період 2013 -2018 року. З моменту звернення банку з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором, кредитний договір від 16 березня 2007 року припинив свою дію, договір іпотеки та застави є похідними від основного зобов`язання, тому у банку відсутні підстави для звернення стягнення на заставне майно.

У попередньому судовому засіданні представник Акціонерного товариства «Таскомбанк» Ємчук А. В.. підтримав доводи апеляційної скарги, просить задовольнити подану скаргу.

ОСОБА_1 доводи апеляційної скарги заперечила. Рішення суду вважає законним та обґрунтованим, а тому просить залишити його без змін.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи та перевіривши відповідно до ст. 367 ЦПК України наведені у скарзі доводи, апеляційний суд дійшов висновку про часткове задоволення апеляційної скарги з таких підстав.

Згідно вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність і допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Оскаржуване рішення зазначеним вимогам закону не відповідає.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволення позову Акціонерного товариства «Таскомбанк», суд першої інстанції виходив з того, що наявність рішень судів у справах №344/13062/13-ц та №344/11342/14-ц, якими судами вирішено питання про розмір основного зобов`язання, наявних оплат відповідачем в рахунок погашення заборгованості по основному зобов`язанню за період 2013-2018рр., визначення позивачем ціни позову та розміру виконання, на яке претендує позивач у розмірі 144 120, 09 доларів США (3560775, 07грн), що визначена позивачем станом на 09.10.2019р. є неправомірним та таким, яке не відповідає розміру наявних основних зобов`язань. Кредитний договір від 16.03.2007р. №06-2/40Ф припинив свою дію, а договір іпотеки та договір застави є похідними від основного зобов`язання, а отже, припинили свою дію разом із основним договором, то у позивача відсутня правова підставі для звернення стягнення на заставне та іпотечне майно в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором. Кредитний договір від 16.03.2007р. №06-2/40Ф припинив свою дію, а іпотека, яка має похідний характер від основного зобов`язання, у силу його припинення, не є дійсною та вважається припиненою, тому підстави для задоволення позову в цій частині відсутні.

Проте з таким висновком не можна погодитись, так як суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, вважав встановленими обставини, що мають значення для справи, які є недоведеними, та неправильно застосував норми матеріального права.

Згідно із ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право впорядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно вимог ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Як вбачається з матеріалів справи, 16 березня 2007 року між Відкритим акціонерним товариством «Електрон Банк», правонаступником якого згідно Статуту АТ «ТАСКОМБАНК» є Акціонерне товариство «ТАСКОМБАНК» та ОСОБА_1 було укладено Кредитний договір № 06-2/40Ф зі змінами та доповненнями, згідно якого Позивач надав Відповідачу грошові кошти в сумі 173 698,68 доларів США з кінцевим строком погашення не пізніше 12.03.2017 року (пункт 1.1, 1.2, 1.3, 1.4. Кредитного договору) під 12,0% річних. Відповідач своїх договірних зобов`язань не виконав, а саме заборгував Банку кошти у загальній сумі 144 120,09 доларів США, що станом на 09.10.2019р. становить 3 560 775,07 гривень (по курсу НБУ станом на 09.10.2019р. -1$ = 24,70700 гривень), окремий розрахунок додається, з яких: 96760,35 доларів США = 2 390657,97 гривень - заборгованість по кредиту; 47359,74 доларів США = 1170 117,10 гривень - заборгованість по відсотках.

06 липня 2007 року між банком та ОСОБА_1 укладено додаток № 2 до кредитного договору № 06-2/40Ф згідно якого позивач зобов`язався збільшити позичальнику кредитну лінію до суми 173 698.68 доларів США, під 12 % річних. (а.с.23)

Згідно додаткової угоди від 31.03.2009 року № 8 до кредитного договору збільшено строк користування кредитом з 10 до 15 років та змінено відсоткову ставку.

З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між позивачем та відповідачем укладено іпотечний договір від 16 березня 2007 року, посвідчений приватним нотаріусом Івано-Франківського нотаріального округу Кочан М.В. та зареєстрований в реєстрі за № 183-Д, згідно якого Відповідач (Іпотекодавець) надав в заставу Позивачу (Іпотекодержателю) нерухоме майно, а саме: нежитлове приміщення, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 132,3 кв.м.

Згідно п. 14 іпотечного договору, право звернення стягнення на предмет іпотеки виникає у іпотекодержателя з наступних підстав: а) у разі невиконання або неналежного виконання іпотекодавцем - боржником основного зобов`язання; б) у разі порушення іпотекодавцями обов`язків (умов) встановлених іпотечним договором.

П. 26 договору Іпотеки від 16.03.2007року визначено, що іпотека припиняється у разі припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії цього договору.

21 березня 2009 року укладено договір про внесення змін до договору іпотеки від 16 березня 2007 року, посвідчений приватним нотаріусом Івано-Франківського нотаріального округу Кочан М.В. та зареєстрований в реєстрі за № 183-Д, згідно умов якого іпотекодавець зобовязався не пізніше 12 березня 2022 року виконати основне зобовязання

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Способи захисту цивільного права чи інтересу можуть бути судові (стаття 16 Цивільного кодексу (далі - ЦК) України) та позасудові (статті 17-19 ЦК України).

Відповідно до статей 12 і 33 Закону України «Про іпотеку» одним зі способів захисту прав та інтересів іпотекодержателя є звернення стягнення на предмет іпотеки.

Згідно з частиною першою статті 33 Закону у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 ЦК України).

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

Сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки (частина перша статті 36 Закону).

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки (частина друга статті 36 Закону).

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Встановлено, що сторонами іпотечного договору у пункті 16 передбачено, що звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або договору про задоволення вимог іпотекодержателя (позасудове врегулювання).

На відміну від такого різновиду позасудового способу звернення стягнення на предмет іпотеки, як звернення стягнення на предмет іпотеки згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя (що може передбачати способи задоволення вимог іпотекодержателя, визначені у частині третій статті 36 Закону), судовий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки згідно з абзацом п`ятим частини першої статті 39 Закону передбачає, що суд у резолютивній частині відповідного рішення обов`язково визначає спосіб реалізації предмета іпотеки: або шляхом проведення прилюдних торгів, або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 вказаного Закону (висновок Верховного Суду України, сформульований у постанові від 28 вересня 2016 року у справі № 6-1243цс16).

Процедура продажу предмета іпотеки, передбачена статтею 38 Закону, може бути застосована як спосіб задоволення вимог іпотекодержателя під час звернення стягнення на предмет іпотеки і в судовому порядку (про що суд згідно з абзацом п`ятим частини першої статті 39 Закону має вказати у судовому рішенні про задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки), і у позасудовому порядку (згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя).

Проте звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом встановлення у рішенні суду права іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, визначеному статтею 38 Закону, можливе лише за умови, що сторони договору іпотеки не передбачили цей спосіб задоволення вимог іпотекодержателя у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя або в іпотечному застереженні, яке прирівнюється до такого договору за юридичними наслідками. Якщо ж сторони договору іпотеки передбачили такий спосіб задоволення вимог іпотекодержателя у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя або в іпотечному застереженні, позовна вимога про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом встановлення у рішенні суду права іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, визначеному статтею 38 Закону, є неналежним способом захисту.

Таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 29 травня 2019 року у справі № 310/11024/15-ц (провадження № 14-112цс19).

Аналогічний правовий висновок зроблено також Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 12 травня 2019 року(провадження № 14-112цс19) та від 12 червня 2019 року (провадження № 14-48цс19).

А отже, у спірних правовідносинах продаж іпотекодержателем предмета іпотеки третій особі відповідно до статей 36, 38 Закону України «Про іпотеку» та згідно з умовами іпотечного застереження, визначеного у договорі іпотеки, є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду.

Таким чином, Акціонерне товариство «Таскомбанк» обрав неналежний спосіб захисту своїх прав іпотекодержателя.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції зазначених вимог закону не врахував і прийшов помилкового висновку, що кредитний договір від 16.03.2007р. №06-2/40Ф припинив свою дію, а договір іпотеки та договір застави є похідними від основного зобов`язання, а отже, припинили свою дію разом із основним договором, то у позивача відсутня правова підставі для звернення стягнення на заставне та іпотечне майно в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором не відповідають вимогам статей 36, 38 Закону України «Про іпотеку» та згідно з умовами іпотечного застереження, тому оскаржуване рішення підлягає скасуванню, так як позивач обрав неналежний спосіб захисту своїх прав іпотекодержателя.

Суд відхиляє доводи апеляційної скарги так як суперечать вимогам вищевказаного закону і зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом першої інстанції, який їх обґрунтовано спростував.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі "Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Згідно із п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1)неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2)недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3)невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинами справи;

4)порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є таким, що постановлене з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, а також з допущенням порушення норм матеріальногота процесуального права, тому підлягає скасуванню з ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову Акціонерного товариства «Таскомбанк» з підстав, передбачених статтями 36, 38 Закону України «Про іпотеку».

Відповідно до частини 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ст. 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначаються, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Згідно ч.1,п.п.1,2 ч. 2 ст 141 ЦПК УКраїїни судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

2. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:

1) у разі задоволення позову - на відповідача;

2) у разі відмови в позові - на позивача.

Оскільки позовні вимоги задоволенню не підлягають, то понесені витрати на судовий збір, пов`язані з розглядом справи слід покласти на Акціонерного товариства «Таскомбанк».

Керуючись ст.ст. 374,376, 382-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства «Таскомбанк» Ємчука Андрія Володимировича задовольнити частково.

Рішення Івано-Франківського міського суду від 11 серпня 2020 року скасувати.

Ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову Акціонерного товариства «Таскомбанк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки у рахунок погашення заборгованості в розмірі 144 120,09 доларів США за кредитним договором № 06-2/40Ф від 16 березня 2007 року відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст складено 14 січня 2021 року.

Судді: В.Д.Фединяк І.В.Бойчук

В.А.Девляшевський