ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1111/21 Справа № 214/69/17 Суддя у 1-й інстанції - Попов В. В. Суддя у 2-й інстанції - Бондар Я. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 січня 2021 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Бондар Я.М.

суддів - Барильської А.П., Зубакової В.П.

секретар судового засідання Кислиця І.В.

сторони:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Публічне акціонерне товариство «ВСЕУКРАЇНСЬКИЙ БАНК РОЗВИТКУ», правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія», Уповноважена особа Фонд гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «ВСЕУКРАЇНСЬКИЙ БАНК РОЗВИТКУ» Міхно Сергій Семенович, ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 на ухвалу Саксаганського районного суду м.Кривого Рогу від 30 вересня 2020 року, яка постановлена суддею Поповим В.В. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області відомості про дату складання повного тексту судового рішення відсутні,-

В С Т А Н О В И В:

У січні 2017 року позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «ВСЕУКРАЇНСЬКИЙ БАНК РОЗВИТКУ» (надалі ПАТ «ВСЕУКРАЇНСЬКИЙ БАНК РОЗВИТКУ») про визнання договору поруки недійсними.

Ухвалою Саксаганського районного суду м.Кривого Рогу від 30 вересня 2020 року позовну заяву залишено без розгляду у зв`язку з повторною неявкою позивача та його представника у судове засідання.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 посилаючись на порушення судом норм процесуального права просить скасувати ухвалу суду та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду. В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає про те, що в оскаржуваній ухвалі судом першої інстанції чітко зафіксовано факти щодо повідомлення суду позивачем та представником позивача про підстави поважності причин неявки до суду , з проханням перенести розгляд справи на іншу дату.

Таким чином, суд першої інстанції не забезпечив належної організації судового розгляду справи та порушив право ОСОБА_1 на доступ до правосуддя.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_3 , відповідача ОСОБА_2 , який кожен окремо підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Залишаючи позовну заяву без розгляду, суд першої інстанції керувався п.3 ч.1 ст. 257 ЦПК України й виходив з того, що позивач ОСОБА_1 та її представник будучи належним чином повідомленими про час і місце судових засідань повторно не з`явились до суду, заяв про розгляд справи за їх відсутності до суду не надали, надані ними заяви про перенесення розгляду справи суд розцінив як затягування судового розгляду, адже незважаючи на заяви свого представника про відкладення розгляду справи позивач не позбавлена при цьому можливості самостійно представляти свої інтереси, так само як і представник позивача не позбавлений можливості представляти інтереси позивача у разі неможливості прибуття останньої до суду.

Колегія суддів, погоджується з висновком суд першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ст.1 «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод». Високі Договірні сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією права і свободи, визначенні в розділі І «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод».

В силу ст.13 розділу І «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод», кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обовязків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі.

Ключовими принципами цієї статті є верховенство права та належне здійснення правосуддя. Ці принципи також є основоположними елементами права на справедливий суд.

Так, у справі Delcourt v. Belgium, Європейський суд з прав людини зазначив, що „у демократичному суспільстві у світлі розуміння Конвенції, право на справедливий суд посідає настільки значне місце, що обмежувальне тлумачення статті 6 не відповідало б меті та призначенню цього положення".

У справі Bellet у. France Європейський суд з прав людини зазначив, що „стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії. які становлять втручання у її права".

Як свідчить позиція Європейського суду з прав людини у багатьох справах, основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.

Згідно з частиною 5 статті 223 ЦПК України у разі повторної неявки позивача в судове засідання без поважних причин або неповідомлення ним про причини неявки суд залишає позовну заяву без розгляду, крім випадку, якщо від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, і його нез`явлення не перешкоджає вирішенню спору.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 257 ЦПК України позов залишається без розгляду, якщо належним чином повідомлений позивач повторно не з`явився в судове засідання або не повідомив про причини неявки, крім випадку, якщо від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності і його нез`явлення не перешкоджає розгляду справи.

Залишення заяви без розгляду - це форма закінчення розгляду цивільної справи без ухвалення судового рішення у зв`язку із виникненням обставин, які перешкоджають розгляду справи.

Правом на залишення позовної заяви без розгляду суд наділений лише за сукупності певних установлених законом умов: належного повідомлення позивача про час та місце судового засідання; повторної неявки позивача в судове засідання, яка в такому разі визнається як друга поспіль неявка; ненадходження від позивача клопотання про розгляд справи за його відсутності і його нез`явлення перешкоджає розгляду справи.

При цьому процесуальний закон не вказує на необхідність врахування судом поважності причин повторної неявки позивача до суду.

Такі положення процесуального закону пов`язані із принципом диспозитивності цивільного судочинства, у відповідності до змісту якого особа, яка бере участь у справі, самостійно розпоряджається наданими їй законом процесуальними правами.

Зазначені наслідки настають незалежно від причин повторної неявки, які можуть бути поважними.

Таким чином, навіть маючи докази поважності причин неявки позивача, суд повинен залишати позовну заяву без розгляду. Зазначена норма дисциплінує позивача, як ініціатора судового розгляду, стимулює його належно користуватися своїми правами та не затягувати розгляд справи. Якщо позивач не може взяти участь в судовому засіданні, він може подати заяву про розгляд справи за його відсутності. Така заява може бути подана на будь-якій стадії розгляду справи.

Правове значення в такому випадку має лише належне повідомлення позивача про день та час розгляду справи, повторність неявки в судове засідання та неподання ним заяви про розгляд справи за його відсутності.

Наведені правові висновки викладені у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 20 вересня 2018 року у справі № 756/8612/16-ц, від 24 жовтня 2018 року у справі № 569/347/16-ц, від 28 лютого 2019 року у справі № 752/9188/13-ц, від 22 травня

2019 року у справі № 310/12817/13, від 06 червня 2019 року у справі № 760/3301/13-ц, від 20 червня 2019 року у справі № 522/7428/15,від 26 вересня 2019 року у справі № 295/19734/13-ц, від 07 жовтня

2019 року у справі № 612/403/16-ц, від 27 березня 2020 року у справі № 522/22303/14-ц, від 21.12.2020 року у справі №361/5590/18 провадження №61-72св20.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Залишаючи без розгляду позовну заяву ОСОБА_1 до ПАТ «Всеукраїнський Банк Розвитку» про визнання договору поруки недійсними, суд першої інстанції виходив з того, що позивач та її представник у судові засідання, що призначались починаючи з 29 травня 2019 року не з`являлись, про час і місце судових засідань повідомлялись належним чином, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення позивачу поштових відправлень та її заявами, а також заявами її представника, про перенесення розгляду справи на інший день.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_1 , 10.01.2017 року звернулась з позовом до суду. Ухвалою Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 27 січня 2017 року відкрито провадження у справі та призначено судове засідання на 10.04.2017 року. У період 10 квітня 2017 року, проведено ряд судових засідань за участю сторін. Починаючи з 29 травня 2019 року позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_3 будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи у судові засідання призначені на 29 травня 2019 року (заява представника ОСОБА_3 про відкладення, у зв`язку із зайнятістю представника в інших судових засіданнях), 14 серпня 2019 року (заява представника ОСОБА_3 про відкладення, у зв`язку із зайнятістю представника в інших судових засіданнях), 20 листопада 2019 року (заява представника ОСОБА_3 про відкладення, у зв`язку із зайнятістю представника в інших судових засіданнях), 03 лютого 2020 року (заява ОСОБА_1 про відкладення, у зв`язку з перебуванням представника у відпустці), 22 квітня 2020 року (заява представника ОСОБА_3 про відкладення, у зв`язку з запровадженням карантину на території України), 08 липня 2020 року (заява позивача ОСОБА_1 про відкладення, у зв`язку з запровадженням карантину на території України), 30.09.2020 року(заява представника ОСОБА_3 про відкладення, у зв`язку із зайнятістю представника в інших судових засіданнях), не з`являлись, надавали заяви про відкладення слухання справи.

Частиною першою статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» закріплено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Суду як джерело права.

Обґрунтовуючи висновки про обов`язок сторони належним чином використовувати процесуальні права, у пункті 35 рішення Європейського суду з прав людини «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» визначено, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, пов`язаних зі зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання («Union Alimentaria Sanders S.A. v. Spain», № 11681/85).

Саме позивач має бути у першу чергу зацікавлений у розгляді його позовних вимог у розумний строк.

Відповідно до § 23 рішення ЄСПЛ від 06 вересня 2007 року, заява № 3572/03 у справі «Цихановський проти України» національні суди мають створювати умови для того, щоб судове провадження було швидким та ефективним. Зокрема, національні суди мають вирішувати, чи відкласти судове засідання за клопотанням сторін, а також, чи вживати якісь дії щодо сторін, чия поведінка спричинила невиправдані затримки у провадженні.

Вказаний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 07 грудня 2020 року у справі № 686/31597/19 провадження № 61-15254св20.

З урахуванням наведеного, колегія суддів погоджується з висновками сулу першої інстанції, щодо наявності підстав для залишення позову без розгляду.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вжив усіх необхідних заходів для надання позивачу достатніх можливостей викладення своєї позиції у судових засіданнях з метою дотримання вимоги змагальності процесу та забезпечення права на публічне слухання, а пункт 3 частини першої статті 257 ЦПК України судом першої інстанції застосовано вірно.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що ухвала є обґрунтованою, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є правильними , у зв`язку з чим вона повинна бути залишена без змін, а апеляційна скарга без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 30 вересня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 12 січня 2021 року.

Головуючий:

Судді: