РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 листопада 2021 року м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси

під головуванням судді Єршової Л.С.,

за участю секретаря судового засідання Тончевої П.В.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

представника відповідача ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про відшкодування витрат,

встановив:

Позивач ОСОБА_1 , яка мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 , яка мешкає за адресою: АДРЕСА_2 , у якому позивач просить стягнути з відповідача витрати, на які збільшилась вартість квартири.

Предмет та підстави позову - відшкодування витрат на проведення капітального ремонту квартири, яка була на підставі судового рішення витребувана у позивача на користь відповідача, в порядку ч. 4 ст. 390 ЦК України.

В обґрунтування вимог позивач зазначила, що 30.01.2002 року ОСОБА_5 придбала у ОСОБА_6 квартиру АДРЕСА_3 (надалі - квартира) на підставі договору купівлі-продажу. 16.02.2002 року ОСОБА_5 продала квартиру ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 подарувала квартиру ОСОБА_8 . 16.11.2004 року ОСОБА_8 продала квартиру ОСОБА_1 . Рішенням апеляційного суду Одеської області від 22.06.2016 року квартиру було витребувано у ОСОБА_1 на користь відповідача. З моменту придбання квартири ОСОБА_7 зробила в ній капітальний ремонт на суму 67700 гривень (12725 доларів США) згідно з актом приймання підрядних робіт №35. До проведення вказаного ремонту квартира перебувала у непридатному для життя стані, що підтверджено поясненнями свідків в ході розгляду іншої справи. ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_7 померла, її спадкоємцем є позивач, яка також неодноразово проводила ремонт квартири. За результатами проведених ремонтів вартість квартири збільшилась на 52550 доларів США, що еквівалентно 1391640,71 гривень станом на 16.11.2017 року. Правовими підставами своїх вимог позивач зазначила ч.1 ст.216 Цивільного кодексу України, ст.76 Закону України «Про міжнародне приватне право.

03.05.2019 року позивач подала до суду заяву про збільшення позовних вимог, в якій остаточно просила стягнути з відповідача на її користь 2108658.71 гривень, з яких 1391640,71 гривень витрат, на які збільшилася вартість квартири, 473157.60 грн. пені за останній рік, 60164,60 грн. 3% річних за період з 22.11.2017 року по 03.05.2019 року, 183696,51 грн індекс інфляції за період з 22.11.2017 року по 03.05.2019 року. Також просила стягнути з відповідача судові витрати по сплаті судового збору у сумі 9605,00 грн.

Відповідач із вказаними вимогами не погодилась, через що адвокатом відповідача до суду 15.06.2020 року подано письмові пояснення, відповідно до яких відповідач та її представник не погоджуються з твердженням позивача про нібито збільшення вартості квартири внаслідок проведення ремонтних робіт позивачем та її матір`ю; також відповідач та її представник не визнають доводів позивача про перебування квартири у непридатному для життя стані до її купівлі ОСОБА_7 . Крім того, рішення суду, на підставі якого право власності на квартиру було визнано за ОСОБА_6 , скасоване судом апеляційної інстанції.

З приводу вимог, викладених у заяві про збільшення позовних вимог, адвокат наголосив на відсутності їх правового обґрунтування та на відсутності правових підстав для стягнення з відповідача вказаних позивачем сум.

Адвокатом позивача у засіданні 02.11.2021 року були надані письмові пояснення по справі, які були судом приєднані до матеріалів справи. У поясненнях адвокат акцентувала увагу суду на тому, що фактична вартість квартири з моменту набуття її у власність ОСОБА_1 є значно вищою від вартості квартири на момент вибуття з власності осіб, правонаступниками яких є відповідач. Також адвокат наполягала на тому, що ОСОБА_4 є належним відповідачем у справі.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 28.11.2017 року позов повернуто позивачу.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 10.04.2018 року ухвалу Приморського районного суду м.Одеси від 28.11.2017 року скасовано, позовну заяву направлено до Приморського районного суду м.Одеси для вирішення питання про відкриття провадження у справі.

Відповідно до ухвали суду від 02 травня 2018 року вказаний позов було залишено без руху.

Ухвалою судді Приморського районного суду м. Одеси Єршової Л.С. від 11.06.2018 року справу прийнято до провадження та призначено розгляд справи в загальному позовному провадженні.

22.06.2021 року судом закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду.

У судове засідання з`явилась позивач ОСОБА_1 , яка підтримала позовні вимоги, просила суд їх задовольнити, після оголошення перерви у судове засідання не з`явилась, була повідомлена належним чином.

У судове засідання з`явився адвокат позивача, позовні вимоги повністю підтримав, наполягав на їх задоволенні.

Відповідач у судове засідання не з`явився, був повідомлений належним чином, адвокат відповідача, присутній у судовому засіданні, проти задоволення позову заперечував, просив у задоволенні позову відмовити повністю.

Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне.

Рішенням Жовтневого місцевого суду м.Одеси від 22.11.2001 року було задоволено позов ОСОБА_6 до ОСОБА_9 , ОСОБА_10 про зміну способу та порядку виконання рішення суду, передано ОСОБА_6 в рахунок погашення боргу ОСОБА_9 в сумі 58700 гривень квартиру, стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_10 6757 грн. 50 коп,, визнано за ОСОБА_6 право власності на квартиру.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 19.06.2003 року вказане рішення суду було скасоване, постановлено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_6 відмовлено.

До скасування рішення суду першої інстанції, ОСОБА_6 уклав нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу від 30.01.2002 року, відповідно до якого продав квартиру ОСОБА_5 за 26010 гривень (п.2 договору).

16.02.2002 року ОСОБА_5 уклала нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу квартири з ОСОБА_7 , за яким остання набула право власності на квартиру, сплативши за неї 2109 гривень (п.2 договору).

30.07.2002 року ОСОБА_7 подарувала квартиру ОСОБА_8 , оцінивши дарунок в 2109 гривень (п.1, абзац 3 договору).

16.11.2004 року ОСОБА_8 продала квартиру ОСОБА_1 за 104533 гривні (п.3 договору).

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 22.06.2016 року у справі №2-1694/11 частково задоволено позов ОСОБА_4 , визнано за нею право власності на квартиру, витребувано квартиру з чужого незаконного володіння ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 .

Зазначені вище обставини підтверджені матеріалами справи та сторонами не заперечуються.

Враховуючи зміст вказаних договорів, 16.02.2002 ОСОБА_7 придбала квартиру за 2109 гривень, та 30 липня 2002 року подарувала квартиру ОСОБА_8 , оцінивши дарунок у ці самі 2109 гривень, а 16.11.2004 року ОСОБА_1 придбала квартиру у ОСОБА_8 за 104533 гривні.

Отже, наведені вище докази підтверджують збільшення вартості квартири в період перебування у власності ОСОБА_11 та не доводять тверджень позивача про збільшення вартості квартири за час перебування у власності ОСОБА_7 або ОСОБА_1 .

Надаючи оцінку поданому позивачем акту №35 приймання виконаних підрядних робіт від 25.02.2002 року за лютий-квітень 2002 року, суд зазначає наступне. Вказаний акт містить посилання на договір №28 від 25.02.2002 року, який позивачем під час розгляду справи суду не надано. Також, акт містить посилання на те, що до сплати підлягає сума у розмірі 67766 гривень, проте докази здійснення оплати позивачем суду також не надані. В своїх поясненнях позивач та її адвокат пояснили, що такі документи в них не збереглися, інші документи щодо оплати за виконання підрядних робіт в них також не збереглися.

У підтвердження своїх вимог, позивачем надано суду договір іпотеки від 24.02.2006 року, укладений між Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль» та ОСОБА_1 . Об`єктом іпотеки за договором є квартира, заставна вартість якої визначена сторонами договору у розмірі 291132 гривні, що еквівалентно 57650 доларам США (п.1.4. договору).

При правовому аналізі вказаних доказів, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.3 ст.390 ЦК України, добросовісний або недобросовісний набувач (володілець) має право вимагати від власника майна відшкодування необхідних витрат на утримання, збереження майна, здійснених ним з часу, з якого власникові належить право на повернення майна або передання доходів.

За ч.4 ст.390 ЦК України добросовісний набувач (володілець) має право залишити собі здійснені ним поліпшення майна, якщо вони можуть бути відокремлені від майна без завдання йому шкоди. Якщо поліпшення не можуть бути відокремлені від майна, добросовісний набувач (володілець) має право на відшкодування здійснених витрат у сумі, на яку збільшилася його вартість.

При цьому, застосування зазначених норм матеріального права суттєво різниться залежно від визначення підстав та сум, які підлягають відшкодуванню.

Зокрема за положеннями частини третьої підлягають відшкодуванню фактичні витрати, здійснені добросовісним або недобросовісним набувачем, які необхідно було зробити задля збереження майна або на його утримання з часу, коли власнику належало право зокрема на повернення майна.

На відміну від норми частини третьої статті 390 ЦК України, за положеннями частини четвертої цієї статті добросовісному набувачу або володільцю належить право отримати відокремлювані поліпшення майна або право на відшкодування невідокремлюваних поліпшень пропорційно збільшенню вартості майна унаслідок цих поліпшень.

Позовні вимоги в частині стягнення витрат, на які збільшилася вартість квартири, вмотивовані приписами ч.4 ст.390 ЦК України, а питання про відшкодування необхідних витрат на утримання, збереження квартири позивачем не ставиться.

Для правильного застосування ч.4 ст.390 ЦК України необхідним є встановлення факту збільшення ринкової вартості квартири саме внаслідок виконаних позивачем будівельних робіт як невід`ємних поліпшень квартири.

Саме таке правова позиція наведена у постановах Верховного Суду від27.04.2021 року у справі № 161/10477/18, від 11.11.2020 року №654/223/18, від 25.05.2020 року у справі №199/2924/17, від 12.02.2020 року у справі № 761/17142/15-ц.

Водночас, матеріали справи не містять даних та доказів щодо ринкової вартості квартири на час розгляду справи, так само, як і доказів того, наскільки збільшилася ця вартість саме внаслідок виконаних позивачем певних робіт.

При цьому суд наголошує, що позивачем не було заявлено клопотання про призначення та проведення у справі відповідних експертиз (будівельно-технічної та/або товарознавчої) та не надано самостійно висновків таких експертиз.

Вказана у договорі іпотеки від 24.02.2006 року заставна вартість квартири не може бути підставою для задоволення позову, оскільки зі змісту договору та інших доказів відсутня можливість встановити причини збільшення ринкової вартості квартири ремонтні роботи, загальний ріст цін на нерухомість.

Також наявні у справі докази не надають можливості визначати час збільшення ринкової вартості квартири, натомість, як вказувалось, наявні у справі договори відчуження квартири свідчать про збільшення вартості квартири в період її перебування у власності ОСОБА_8 , а не у власності ОСОБА_1 або ОСОБА_7 .

Відповідно до ч.ч.1-3 ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Тобто, принцип диспозитивності цивільного судочинства полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів не є обов`язком суду, учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Вказана правова позиція послідовно дотримується Верховним Судом, зокрема вказана правова позиція наведена у постановах від 29.09.2021 у справі №2608/7123/12, від 29.09.2021 у справі №166/1222/20, від 06.10.2021 у справі №191/590/20.

З приводу наданих позивачем письмових показів ОСОБА_12 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , суд зазначає, що вказані пояснення не містять даних про обставини, які входять до предмету доказування у справі. Зокрема, ці пояснення не містять даних про ринкову вартість квартири на сьогоднішній день, даних про те, наскільки змінилася вказана ринкова вартість в наслідок виконання тих чи інших будівельних робіт.

Також суд не бере до уваги посилання позивача на перебування квартири в занедбаному стані, який вимагав проведення ремонту, оскільки такі посилання спростовуються матеріалами справи. Зокрема, договором купівлі-продажу від 30.01.2002 року підтверджено, що на момент його укладання ОСОБА_6 (продавець) та ОСОБА_5 (покупець) зовнішніх недоліків квартири чи дефектів, які можуть перешкоджати використанню її за призначенням, не виявили.

Суд також не сприймає посилання адвоката позивача на дані, викладені в рішенні Жовтневого районного суду м. Одеси від 22.11.2001 року, оскільки вказане рішення було скасоване рішенням апеляційного суду Одеської області від 19.06.2003 року з постановленням нового рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_6 .

Враховуючи наведене, підстави для задоволення позовної вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача 139640 грн. витрат, на які збільшилася вартість квартири, відсутні.

Також, у суду відсутні підстави для задоволення інших вимог позивача про стягнення з відповідача пені, 3% річних та індексу інфляції, нарахованих на вказану суму, оскільки вказані вимоги є похідними вимогами в розумінні абз.2 ч.1 ст.188 ЦПК України від вимоги про стягнення витрат, на які збільшилася вартість квартири.

Відповідно до положень ст.ст. 55, 124 Конституції України та ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно, зокрема, для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно з ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо який у учасників справи, виникає спір. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Згідно з ч. 5, 6 ст.81ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 11постанови від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Враховуючи викладене, суд вважає, що позов не може бути задоволений.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 76, 81, 89, 258, 259, 263-265, 273, 354 ЦПК України,

ВИРІШИВ:

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про відшкодування витрат.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.

Повне рішення складено 12.11.2021 року.

Суддя Л.С. Єршова