Справа № 309/781/20
П О С Т А Н О В А

Іменем України

03 листопада 2021 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

судді-доповідачки Готри Т. Ю.,

суддів Бисаги Т. Ю., Собослоя Г. Г.,

за участю секретарки судового засідання Жганич К. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» на заочне рішення Хустського районного суду Закарпатської області від 16 червня 2020 року, ухвалене суддею Сідеєм Я. Я.,

в с т а н о в и в:

У березні 2020 року Акціонерне товариство комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (далі - АТ КБ «ПРИВАТБАНК, банк) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позов обґрунтований тим, що ОСОБА_1 звернувся до АТ КБ «ПРИВАТБАНК» із метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав заяву б/н від 19.03.2010, за умовами якої отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана ним заява разом із «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами банку» складає між ним і банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується його підписом у цій заяві. Також указаною заявою відповідача підтверджується той факт, що він був повністю проінформований про умови кредитування в банку, які були надані йому для ознайомлення в письмовій формі.

Наголошував банк, що 22.04.2010 ОСОБА_1 також підписав довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», де власноруч підтвердив про ознайомлення його з фінансовими умовами такого кредитування і прикладами розрахунку суми оплати за використання кредитних коштів.

Стверджував і те, що відповідно до умов цього договору відповідач повинен здійснювати погашення заборгованості щомісяця, яка складається із заборгованості за кредитом, відсотками, іншими платежами згідно з умовами договору. Банк свої зобов`язання за кредитним договором виконав у повному обсязі, а саме надав ОСОБА_1 можливість розпоряджатися кредитними коштами на умовах, передбачених договором та в межах установленого кредитного ліміту, який був збільшувався з початкового ліміту в розмірі 500 грн до 13 000 гривень.

Однак ОСОБА_1 належним чином узятих на себе зобов`язань не виконав, у зв`язку з чим, а також з урахуванням унесених ним коштів на погашення кредитної заборгованості, станом на 11.03.2020 у нього перед АТ КБ «ПРИВАТБАНК» виникла заборгованість у розмірі 31 543,54 грн, яка складається з: - 17 967,79 грн простроченого тіла кредиту; - 6 924,58 грн відсотків, нарахованих на підставі ст. 625 ЦК України; - 4 672,91 грн пені; - 500 грн штрафу (фіксована частина) та 1 478,26 грн штрафу (процентна складова).

Посилаючись на те, що відповідач зазначену заборгованість не погасив, а тому банк просив стягнути з нього на свою користь кредитну заборгованість у розмірі 31 543,54 грн, а також 2 102 грн понесених судових витрат по сплаті судового збору.

Заочним рішенням Хустського районного суду Закарпатської області від 16.06.2020 позов АТ КБ «ПРИВАТБАНК» задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК» заборгованість за кредитним договором б/н від 19.03.2010 у розмірі 17 967, 79 грн за тілом кредиту.

У задоволенні решти позовних вимог банку відмовлено.

Також стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК» 245,93 грн судових витрат по сплаті судового збору.

В апеляційній скарзі АТ КБ «ПРИВАТБАНК» просив скасувати зазначене рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог банку та ухвалити в цій частині нове судове рішення про їх задоволення. В іншій частині рішення суду просив залишити без змін, а також вирішити питання про розподіл понесених судових витрат.

Скарга мотивована тим, що місцевим судом порушено норми матеріального і процесуального права, однобічно і неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, та висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи.

Зазначав, що факт укладення кредитного договору та розмір наявної заборгованості відповідачем не заперечувався. ОСОБА_1 підтвердив був свою згоду на те, що підписана ним заява разом із «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Тарифами Банку» складає між ним і банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується його підписом у цій заяві, а тому відсутність такого підпису відповідача на цих умовах, тарифах і правилах банку не свідчить про не укладення між сторонами кредитного договору. До того ж ОСОБА_1 активно та тривалий час користувався картковим рахунком і кредитними коштами, частково погашав наявну заборгованість на протязі 2010-2018 років, а також звертався до банку про перевипуск карток, що дає підстави стверджувати про укладення між ним і банком даного договору.

Також апелянт указував, що в матеріалах справи наявний наказ «Про затвердження Умов та Правил надання банківських послуг для ПриватБанку і всіх дочірніх банків» від 06.03.2010 № СП-2010-256» та редакція цих умов і правил, тобто банком надано до позовної заяви конкретну редакцію умов і правил, до якої і приєднався відповідач при підписанні анкети-заяви й укладенні договору, а відтак місцевий суд повинен був відступити від висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 у справі № 342/180/17-ц щодо можливості банку надати будь-яку редакцію таких умов і правил.

Посилався банк і на помилковість висновків суду про відсутність правових підстав для стягнення з відповідача на його користь процентів (у порядку ч. 2 ст. 625 ЦК України), а також пені і штрафів. Зауважував і те, що місцевим судом належним чином не звернуто уваги на презумпцію правомірності правочину, оскільки ОСОБА_1 не просив розірвати чи визнати недійсним даний кредитний договір.

Правом подати відзив на апеляційну скаргу банку відповідач ОСОБА_1 не скористався.

У судовому засіданні представниця позивача АТ КБ «ПРИВАТБАНК» Дурдинець Р.Ю. апеляційну скаргу підтримала та просила її задовольнити, з підстав наведених у ній.

Відповідач ОСОБА_1 у судове засідання не з`явився, хоча про дату, час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином, а тому його неявка, відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідачки, пояснення представниці АТ КБ «ПРИВАТБАНК» Дурдинець Р.Ю., перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, колегія суддів уважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Відповідно до частин 1, 2 та 6 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Апелянтом рішення суду в частині вирішення позовних вимог банку про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором у розмірі 17 967,79 грн простроченого тіла кредиту не оскаржується, а відтак, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України, апеляційним судом не перевіряється.

Предметом апеляційного перегляду в цій справі є рішення суду в частині відмови у задоволенні вимог АТ КБ «ПРИВАТБАНК» про стягнення з ОСОБА_1 : - 6 924,58 грн відсотків, нарахованих на підставі ст. 625 ЦК України; - 4 672,91 грн пені; - 500 грн штрафу (фіксована частина) та 1 478,26 грн штрафу (процентна складова).

Так, згідно з частинами 1 та 2 ст. 207 ЦК України правочин уважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Положеннями частин 1, 2 ст. 633 ЦК України встановлено, що публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

У частині 1 ст. 634 ЦК України передбачено, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (у даному випадку АТ КБ «ПРИВАТБАНК»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому вони повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За замістом статей 526, 1048, 1054, 1055 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства; кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним; за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України), відповідно до якої позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Отож, у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд ураховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 3 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19) зроблено висновок, що у переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПРИВАТБАНК»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. У разі укладення договору кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). У заяві позичальника процентна ставка не зазначена. Крім того, у цій заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру. В даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду зі вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви витяги з тарифів та умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані умови та правила банківських послуг, відсутність у заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком витяги з тарифів і умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із позичальником кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують указаних обставин. Пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та умов та правил надання банківських послуг, оскільки умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору АТ КБ «ПРИВАТБАНК» дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору.

Судом установлено, що 19 березня 2010 року ОСОБА_1 підписав анкету-заяву про приєднання до умов і правил надання банківських послуг у ПриватБанку, в якій указав лише свої анкетні й особисті дані та в ній є відсутніми відомості щодо: бажаного розміру отримання кредиту; відсоткової ставки за користування кредитом; порядку, розміру, умов відповідальності за порушення зобов`язань; отримання пам`ятки клієнта, яка містить тарифи та основні умови обслуговування і кредитування тощо (а.с.34 і на звороті).

Лише 22 квітня 2010 року ОСОБА_1 підписав довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна», 55 днів пільгового періоду» і, як наслідок, цього ж дня отримав банківську картку з кредитний лімітом у 500 гривень. У цій довідці визначено: тип картки; тип кредитної лінії; пільговий період; базову відсоткову ставку в розмірі 2,5 % на місяць; розмір щомісячного платежу - 7% від заборгованості, але не менше 50 грн; строк внесення щомісячних платежів до 25 числа місяця, наступного за звітним; нарахування пені та розмір штрафів за порушення строків платежів по будь-якому з грошових зобов`язань, передбачених договором, більш ніж на 30 днів (а.с.32, 35).

Як убачається з довідки банку відповідачеві ОСОБА_1 було надано кредитні картки: 22.04.2010 зі строком дії до 03/13; 20.09.2012 зі строком дії до 10/15; 26.10.2013 зі строком дії до 08/17, а також однакові за номером дві картки зі строком дії до 08/21, які видані в різний час, а саме 15.08.2017 і 25.10.2017 (а.с.33).

Із довідки АТ КБ «ПРИВАТБАНК» про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки оформленої на ОСОБА_1 видно, що йому було 22.04.2010 установлено кредитний ліміт у розмірі 500 грн, 16.03.2011 - 3 000 грн; 26.06.2011 - 3 600 грн; 24.05.2013 - 7 200 грн; 02.11.2017 - 13 000 грн; 23.05.2019 - 0.00 гривень (а.с.32).

У позовній заяві банк посилався на виникнення між сторонами правовідносин на підставі зазначених вище анкети-заяви і довідки, додаючи при цьому до позову не підписані відповідачем ОСОБА_1 умови і правила надання банківських послуг від 06.03.2010 № СП-2010-256, а також розрахунок заборгованості і відповідну виписку за договором б/н станом на 12.03.2020 (а.с.6-31, 36-61).

Зважаючи на це, колегія суддів уважає, що в даному випадку неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки умови та правила надання банківських послуг неодноразово змінювалися самим ПАТ КБ «ПриватБанк» (правонаступник АТ «ПРИВТАБАНК) в період із часу виникнення спірних правовідносин (19.03.2010) і до моменту звернення до суду з указаним позовом (31.03.2020), тобто кредитор міг додати до позовної заяви витяг з тарифів та витяг з умов і правил у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу ОСОБА_1 умови та правила банківських послуг, відсутність у заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, у тому числі за рахунок кредитних коштів, їх збільшення в односторонньому порядку банком, пені та штрафів, надані банком витяги з тарифів, умов і правил не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують указаних обставин.

Водночас апеляційний суд констатує, що банком не надано доказів, що саме долучені ним до позовної заяви тарифи, умови та правила, діяли на момент підписання ОСОБА_1 заяви про приєднання до умов та правил надання банківських послуг Приватбанку і що такі, на момент отримання позичальником кредитних коштів, містили умови щодо сплати процентів за рахунок кредитних коштів, унаслідок чого збільшувався розмір кредиту на розмір боргових зобов`язань за кредитом, що мало місце на дату нарахування процентів.

Підписана відповідачем анкета-заява від 19.03.2010 та довідка про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» від 22.04.2010, на які посилається апелянт як на доказ укладення між сторонами кредитного договору та досягнення згоди з усіх істотних умов договору, не містять таких умов, зокрема, як погашення відсотків за рахунок кредиту, внаслідок чого збільшується розмір кредиту на розмір боргових зобов`язань за кредитом, як право банку в односторонньому порядку збільшувати з 30% річних відсоткову ставку за користування кредитом до 34,8% починаючи з 01.09.2014, до 43,2% починаючи з 01.04.2015, про що свідчить наявний у матеріалах справи розрахунок заборгованості відповідача.

Згідно з наданим позивачем розрахунком заборгованості за договором № б/н від 19.03.2010, то станом на 11.03.2020 у ОСОБА_1 перед АТ КБ «ПРИВАТБАНК» виникла заборгованість у розмірі 31 543,54 грн, яка складається з: - 17 967,79 грн простроченого тіла кредиту; - 6 924,58 грн відсотків, нарахованих на підставі ст. 625 ЦК України; - 4 672,91 грн пені; - 500 грн штрафу (фіксована частина) та 1 478,26 грн штрафу (процентна складова).

Однак як слідує з розрахунку заборгованості відповідача ОСОБА_1 станом на 30.09.2019 (а.с.22), то ним було погашено заборгованість за поточним тілом кредиту у розмірі 18 108,72 грн, за простроченим тілом кредиту - 5 230,30 грн, що разом складає 23 339,02 грн, погашено і 800 грн пені, та при цьому в нього залишилася ще не погашеною перед банком заборгованість, зокрема тіла кредиту у розмірі 17 967,79 грн (яка стягнута з нього судом першої інстанції на користь банку і не є предметом апеляційного розгляду), що свідчить про нарахування йому позивачем загалом тіла кредиту в розмірі аж 41 306,81 грн (23 339,02+17 967,79), хоча банком 02.11.2017 йому був установлений максимальний кредитний ліміт (тіло кредиту) лише у розмірі 13 000 гривень, який ОСОБА_1 фактично погасив.

Апеляційний суд констатує, що з розрахунку заборгованості ОСОБА_1 вбачається про нарахування йому відсотків, у порядку ст. 625 ЦК України, в розмірі 6 924,58 грн за період із 01.10.2019 по 11.03.2020 (а.с.23 і на звороті), внаслідок унесення банком відповідних змін до умов і правил надання банківських послуг. Це саме безпосередньо підтвердила у судовому засіданні суду апеляційної інстанції під час розгляду даної справи і представниця апелянта-позивача Дурдинець Р.Ю. , а саме, що в 2019 році АТ КБ «ПРИВАТБАНК» було внесено зміни до умов і правил надання банківських послуг, відповідно до яких і починаючи з 01.10.2019 відповідачу нараховувалися відсотки на підставі ст. 625 ЦК України. При цьому ані підписана відповідачем анкета-заява від 19.03.2010, ані довідка про умови кредитування від 22.04.2010, ані матеріали справи не містять будь-яких доказів про те, що ОСОБА_1 був достеменно обізнаний і погодився на можливість застосування до нього банком в односторонньому порядку вимог ст. 625 ЦК України у вигляді 86,4% річних на залишок кредиту, а відтак це виключає обґрунтованість доводів апелянта про правомірність нарахування ним відповідачу таких відсотків на підставі ст. 625 ЦК України.

За наведених вище обставин, на переконання колегії суддів, є недоведеною і вимога позивача про розмір та правомірність нарахування ОСОБА_1 неустойки.

Дані правовідносини між сторонами є споживчими, а отже, на них поширюються вимоги законодавства у сфері захисту прав споживачів.

Відповідно до частини 3 ст. 12, частин 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, окрім випадків установлених Законом, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Не може бути скасоване правильне по суті рішення суду лише з формальних міркувань. Недоліки вирішення місцевим судом даного спору між сторонами не призвели до порушення прав і законних інтересів сторін та не впливають на правильність і справедливість ухваленого судом першої інстанції рішення в частині апеляційного розгляду.

Доводи апеляційної скарги, колегія суддів уважає безпідставними, оскільки вони не ґрунтується на положеннях закону і фактичних обставинах справи та не спростовують правильність висновків суду першої інстанції.

Поза розумним сумнівом колегія суддів уважає, що вимоги АТ КБ «ПРИВАТБАНК» про стягнення з ОСОБА_1 : - 6 924,58 грн відсотків, нарахованих на підставі ст. 625 ЦК України; - 4 672,91 грн пені; - 500 грн штрафу (фіксована частина) та 1 478,26 грн штрафу (процентна складова) є пред`явлені з підстав, що не знайшли свого підтвердження при апеляційному розгляді справи, та ці вимоги банку не були належним чином обґрунтованими і доведеними.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Положеннями ст. 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Отже, колегія суддів доходить висновку, що оскаржене заочне рішення суду, в частині його апеляційного перегляду, є законним та обґрунтованим і відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга - без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 3 153 гривень (а.с.100) слід віднести за рахунок апелянта-позивача АТ КБ «ПРИВАТБАНК».

Керуючись статтями 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» залишити без задоволення.

Заочне рішення Хустського районного суду Закарпатської області від 16 червня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду на протязі тридцяти днів із дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 11 листопада 2021 року.

Суддя-доповідачка

Судді