РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 293/815/19

Провадження № 2/293/53/2021

12 січня 2021 рокусмт Черняхів

Черняхівський районний суд Житомирської області в складі:

головуючого судді Бруховського Є.Б.

секретаря судового засідання Давиденко Л.П.

позивача-відповідача ОСОБА_1

представника позивача-відповідача ОСОБА_2

відповідача-позивача ОСОБА_3

представника відповідача-позивача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт Черняхів цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання членом сім`ї наймача та визнання права на проживання, та за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням,-

ВСТАНОВИВ:

20.05.2019 року ОСОБА_1 звернувся із позовом до ОСОБА_3 в якому просив визнати його членом сім`ї наймача будинку АДРЕСА_1 - ОСОБА_3 та визнати за ним право на проживання в будинку АДРЕСА_1 , належного ОСОБА_3 . В обгрунтування позовних вимог вказав, що влітку 2002 року він познайомився з ОСОБА_3 та з липня цього ж року вони стали спільно проживати в належному їй будинку АДРЕСА_1 . 06 липня 2002 року він зареєструвався (прописався) в будинку відповідача, про що свідчить відмітка в його паспорті. Весь час спільного проживання він та відповідач перебували в фактичних шлюбних відносинах, тобто вони постійно проживали разом та разом вели спільне господарство. Вказані обставини не заперечує і сама відповідач, про що вона зазначила в протоколі її допиту в якості потерпілої по кримінальному провадженню. Він постійно працював, мав стабільний дохід та всі кошти витрачав на потреби їхньої сім`ї. З часу спільного проживання він вважав себе чоловіком відповідача і так само вона вважала його своїм чоловіком. Вони спільно проживали в одному житлі як члени сім`ї, піклувалися один про одного, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки як подружжя. З цього часу між ними склались усталені стосунки, які притаманні подружжю: вони разом відмічали родинні свята, проводили дозвілля, спільно відпочивали, займалися веденням домашнього господарства, купували продукти харчування, доглядали за будинком та здійснювали його капітальний ремонт, здійснювали обробіток присадибної земельної ділянки. Ним було обладнано будинок газопостачанням та металопластиковими вікнами. Таким чином, з врахуванням положення ст. ст. 1,3 Сімейного Кодексу України він та відповідач складали фактичну сім`ю, оскільки вони спільно проживали, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки. За декілька місяців до подання позову відносини між ним та відповідачем припинились, між ними почали виникати сварки, відповідач вигнала його з будинку, так як він їй належить. На даний час він вимушений проживати де прийдеться, оскільки будь-якого іншого житла не має. Відповідач добровільно проживати в будинку не дає дозволу, що порушує його конституційні права.

19.08.2019 року відповідач ОСОБА_3 подала відзив на позов із зазначенням заперечень щодо обставин викладених у позові. Вказала, що вимога позивача про визнання його членом сім`ї наймача (тобто членом сім`ї відповідача) є безпідставною, оскільки відносин, які мали місце між ними не існує, незалежно від того чи буде встановлено факт спільного проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу, та , що така вимога могла бути заявлена впродовж спільного проживання. Припинивши спільне проживання разом з нею позивач втратив право на вимогу про визнання його членом сім`ї.

Зазначені норми, на які посилається в позовній заяві позивач, регулюють відносини користування жилими приміщеннями в будинках державного і громадського житлового фонду та поширюються виключно на коло осіб (членів сім`ї наймача) які проживають, а не проживали разом з наймачем. Тобто, член сім`ї користується певним правами лише якщо проживає разом з наймачем тому, що ці права йому потрібні для проживання.Крім того, позивач не повідомив суд про своє місце проживання станом на день подання позову та не обгрунтував потреби в праві на проживання в її будинку. Вважає, що з боку позивача це є зловживанням процесуальними правами, скільки позивач навмисно замовчує частину фактів з метою переконати суд в обгрунтованості позовних вимог.

22.07.2019 року ОСОБА_3 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні житловим будинком шляхом виселення. В обгрунтування позовних вимог зазначила, що є власником житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . В даному житловому будинку зареєстровані двоє осіб, вона та відповідач (співмешканець) - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .. Однак, відповідач, хоча і зареєстрований в житловому будинку АДРЕСА_1 , однак не проживає вже більше 3 місяців.У добровільному порядку відповідач не має наміру зніматися з реєстрації місця проживання, а також систематично порушує правила співжиття, що робить неможливим спільне проживання з ним в одному будинку. Щодо ОСОБА_1 відкрито кримінальне провадження у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, де вона є потерпілою особою. Зокрема, реєстрація місця проживання іншої особи впливає на можливість надання їй пільг, зокрема призначення житлової субсидії для відшкодування витрат на оплату житлово-комунальних послуг. ОСОБА_1 , будучи зареєстрованим в належному їй будинку, порушує її право як власника вільно користуватися і розпоряджатися своїм майном, а тому просила усунути перешкоди у користуванні житловим приміщенням, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом виселення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 .

11.11.2019 року ухвалою суду цивільний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом виселення об`єднано в одне провадження з позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання членом сім`ї наймача та визнання права на проживання. Об`єднаній цивільній справі присвоєно загальний номер 293/815/19.

13.11.2019 року позивачем ОСОБА_3 подано заяву про зміну предмету позову, посилаючись на те, що посилання про виселення не є актуальним, оскільки відповідач ОСОБА_1 не проживає у належному їй будинку більше як півроку, свої речі забрав. Підстави позову не змінились.Таким чином, просить усунути перешкоди у користуванні житловим приміщенням шляхом зняття з реєстраційного обліку ОСОБА_1 .

Позивач-відповідач ОСОБА_1 та його представник в судовому засіданні позов підтримали, з викладених в ньому підстав, просили його задовольнити. В позові ОСОБА_3 просили відмовити за безпідставністю вимог. ОСОБА_1 вказав, що під час спільного проживання із ОСОБА_3 перебував у зареєстрованому шлюбі , шлюб розірвано в 2018 році. Під час спільного проживання з відповідачем провів до будинку газ, поставив металопластикові вікна, побудував гараж, однак доказів надати не може. Факт побиття відповідача та наявності кримінального провадження щодо даних обставин не заперечує, однак кримінальне провадження закрито у зв`язку з відмовою від обвинувачення потерпілою особою. Місце проживання залишив, так як йому погрожувала відповідач, на даний час проживає в знайомих без права наймання.

Відповідач-позивач в судовому засіданні заявлений позов ОСОБА_1 не визнала, вважає його необгрунтованим та безпідставним, посилаючись при цьому на зміст відзиву на позов. В позові просила відмовити. Заявлений нею позов з врахуваям заяви про зміну предмету позову до ОСОБА_1 підтримала, просила його задовольнити та визнати останнього таким, що втиратив право користування житловим будинком, з метою зняття останнього з реєстраційного обліку в належному їй житловому будинку. Зазначила, що ОСОБА_1 залишив зареєстроване місце проживання після того як завдав їй тілесних ушкоджень.

Представник відповідача-позивача підтримав позицію свого довірителя.

Свідок ОСОБА_5 в судовому засіданні показала, що є сусідкою ОСОБА_3 , раніше вони товаришували, а з 2004 року таких відносин не підтримують. Вказала, що їй не відомо з якого саме приводу виник спір, однак по сусідству вона завжди чула як ОСОБА_3 лається на Якименка . Вони проживали як чоловік та дружина, вели спільне господарство, придбали худобу, трактора та інше майно.

Свідок ОСОБА_7 в судовому засіданні показала, що є сестрою ОСОБА_3 , та зазначила, що ОСОБА_1 мав іншу сім`ю до знайомства із ОСОБА_3 З 2002 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 проживали спільно як подружжя, вели спільне господарство, тобто обробляли город, доглядали за худобою, робили ремонт в будинку.

Вислухавши сторони, свідків, дослідивши матеріали справи, повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги кожного позивача, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про задоволення позову ОСОБА_3 та відмови у позові ОСОБА_1 із наступних підстав:

Відповідно до ст.82 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

В судовому засіданні встановлені наступні обставини:

ОСОБА_3 є власником житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . ОСОБА_1 в житловому будинку АДРЕСА_1 зареєстрований на правах члена сім`ї позивача - співмешканець. Проживаючи з 2002 року із ОСОБА_3 , ОСОБА_1 перебував в зареєстрованому шлюбі з іншою жінко. Шлюб розірвано в 2018 році. З 2019 року ОСОБА_1 за місцем реєстрації не проживає, будинком не користується.

Під час спільного проживання сторін ОСОБА_1 порушував правила співжиття, влаштовував конфлікти та суперечки, як наслідок такої поведінки мав місце факт завдання тілесних ушкоджень ОСОБА_3 про що внесено відомості до ЄРДР з ст.125 КК України. Кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 125 КК України закрито у зв`язку з відмовою потерпілої ОСОБА_3 від обвинувачення.

Вказані обставини сторонами не оспорюються та підтверджуються матеріалами справи.

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ст. 16 ЦК України).

Відповідно до ч. 1ст. 30 Конституції України, кожному гарантується недоторканність житла.

Відповідно до ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно ч. ч. 1, 3ст. 47 Конституції України, кожен має право на житло.

Відповідно до ч.1 ст.383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

За присами ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні та розпорядженні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Частиною 1 ст.156 ЖК України передбачено, що члени сім`ї власника житлового будинку (квартири), які проживають разом із ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються житловим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до ч.4 ст.156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в ч.2 ст.64 цього Кодексу, а саме - подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

В ході судового розгляду справи встановлено, що ОСОБА_1 співмешкаючи із ОСОБА_3 , тобто проживаючи у фактичних шлюбних відносинах з 2002 року, офіційно не розірвав шлюб з іншою жінкою (шлюб зі слів останнього розірвано в 2018 році) та з 2019 року будь-яких відносин з відповідачем ОСОБА_3 не підтримує, проживаючи окремо.

За таких обставин, враховуючи при цьому положення ст. 74 СК України, суд дійшов висновку, що вимоги позивача про визнання відповідача членом сім`ї наймача не знайшли свого підтвердження належними та допустими доказами.

Аналізуючи встановлені в ході судового розгляду обставини справи, положення цивільного та житлового законодавства, наявні у матеріалах справи докази, зокрема покази свідків, суд дійшов висновку, що позивач ОСОБА_1 не набув права користування спірним будинком, у зв`язку із чим його право не є порушеним, а позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Враховуючи, що реєстрація місця проживання відповідача у належному позивачу будинку порушує її права як власника на розпорядження майном, суд дійшов до висновку про наявність підстав для задоволення позову ОСОБА_3 .

Відповідно до ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» рішення суду про позбавлення права користування житловим приміщенням є підставою для зняття з реєстрації місця проживання.

Керуючись ст.ст.64, 156 ЖК України, 317, 321,383, 391 ЦК України, ст.ст. 263-265, 354 ЦПК України,-

УХВАЛИВ:

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання членом сім`ї наймача та визнання права на проживання відмовити.

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням задовольнити.

Визнати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право користування житловим будинком АДРЕСА_1 .

На рішення може бути подано апеляційну скаргу до Житомирського апеляційного суду через Черняхівський районний суд Житомирської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення.

Головуючий суддя: Є.Б. Бруховський