ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.01.2021 року м. Одеса

Єдиний унікальний номер справа №522/12939/16-ц

Апеляційне провадження № 22-ц/813/2606/21

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Колеснікова Г.Я. (суддя-доповідач),

суддів: Сєвєрової Є.С., Ващенко Л.Г.,

розглянув у спрощеному провадженні апеляційну скаргу адвоката Козака Максима Олександровича в інтересах ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м.Одеси від 22 червня 2020 року, постановлене під головуванням судді Салтан Л.В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог, відзиву на позов та рух справи

У липні 2016 року акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» (далі -АТ КБ «Приватбанк», банк) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором (т.1 а.с.1-4).

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 25 лютого 2011 року ОСОБА_1 звернулася до ПАТ КБ «Приватбанк» з метою отримання банківських послуг та підписала заяву, згідно якої отримала кредит у розмірі 25 000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. У зв`язку з неналежним виконанням своїх зобов`язань, станом на 16 травня 2015 року утворилася заборгованість на суму 46 301,64 грн, з яких:

-тіло кредиту 24456,79 грн.;

-відсотки за користування кредитом - 7033,12 грн.;

-пеня -11391,32 грн.;

-штраф - 750 грн.;

-штраф (фіксована складова) -500 грн.;

-штраф (процентна складова) - 2181,03 грн.

Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 20 лютого 2017 року позовна заява задоволена (т.1 а.с.60-61)

Постановою Одеського апеляційного суду від 02 квітня 2019 року заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 20 лютого 2017 року скасоване, в зв`язку з порушенням правил територіальної підсудності, справу направлено для розгляду до Київського районного суду м. Одеси (т.2 а.с.76-78).

Відповідач ОСОБА_1 позовні вимоги не визнала, посилаючись на те, що вона ніколи не користувалась кредитною карткою, кошти не знімала, картка у неї була викрадена 20 серпня 2015 року, про що вона 22 серпня 2015 року заявила до правоохоронних органів. Крім того, зазначала, що Умови та правила надання банківських послуг вона не підписувала, банк з нею не укладав угоду 17 грудня 2014 року, на підставі якої видані кредитні картки. Не надані докази узгодження з нею розміру кредитного ліміту та отримання нею кредитних коштів. Заява від 25 лютого 2011 року, на підставі якої банк звернувся до суду, не містить даних яка картка була їй видана. Послалась на відсутність її вини у знятті кредитних коштів з карток, що в неї викрадені, та зазначала про неправомірність розрахунків заборгованості банка (т.2 а.с.124-134).

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 26 вересня 2019 року позовна заява залишена без розгляду на підставі п.9 ч.1 ст.257 ЦПК України (т.2 а.с.234-236).

Постановою Одеського апеляційного суду від 19 лютого 2020 року ухвала Київського районного суду м. Одеси від 26 вересня 2019 року скасована, цивільна справа передана до суду першої інстанції для продовження розгляду (т.3 а.с.45-50).

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 22 червня 2020 року позов АТ КБ «Приватбанк» задоволено частково (т.3 а.с.146-149).

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором за № б/н від 25 лютого 2011 року станом на 16 травня 2015 року у розмірі 24 456,79 грн. та судовий збір у розмірі 1 378 грн.

Задовольняючи частково позов банку, суд виходив з доведеності позовних вимог в частині стягнення тіла кредиту, в іншій частині залишив позов без задоволення за недоведеністю, оскільки відсутнє підтвердження того, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань. На час винесення судового рішення не було винесено вироку суду, яке набрало законної сили, відносно відкритого кримінального провадження за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.185 КК України, тому суд роз`яснив право сторін на звернення до суду з заявою про розгляд справи за нововиявленими обставинами, якщо такі будуть.

Доводи апеляційної скарги

В апеляційній скарзі адвокат Козак М.О. в інтересах ОСОБА_1 посилаючись на порушення норм процесуального права та невірне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та відмовити в задоволенні позову. При цьому зазначено, що рішення оскаржується в частині задоволених вимог на суму 24 456,79 грн. (т.3 а.с.209-227).

Апеляційна скарга мотивована тим, що:

-заява б/н від 25 лютого 2011 року, підписана ОСОБА_1 , не являється кредитним договором, оскільки не містить жодних положень на підтвердження укладання між сторонами кредитного договору;

- відсутні докази укладання з відповідачкою угоди від 17 грудня 2014 року №SAMDNWFC4, вказаний у виписці по картковому рахунку НОМЕР_1 ;

-судом першої інстанції не враховано, що матеріали справи не містять доказів підтвердження укладення між сторонами кредитного договору, зокрема узгодження розміру кредитного ліміту, та відсутні докази отримання відповідачкою кредитних коштів;

- суд першої інстанції не звернув увагу на відсутність доказів того, що відповідачка взагалі користувалась кредитними коштами;

- не враховано того, що за заявою ОСОБА_1 22 серпня 2015 року було відкрито досудове розслідування №0004300 Київським РВ по факту проникнення в період часу з 16.00год. 19 серпня 2015 року до 12.00 год. 20 серпня 2015 року невстановленими особами шляхом пошкодження дверного замка квартири АДРЕСА_1 , звідки таємно викрадено майно в тому числі і дві пластикові картки «Приватбанку». Відповідачка не несе відповідальності через неспроможність органів досудового розслідування встановити особу крадія;

-матеріали справи не містять документів про збільшення розміру кредитного ліміту з 0,00 грн. до 25 000 грн., узгодження з відповідачкою зазначеного розміру;

-суд не звернув увагу на те, що відповідачка, не заперечуючи факт отримання картки, не знімала кошти з кредитної картки та не користувалася кредитними коштами іншим чином, а стала жертвою посягання на її майно іншими особами, а саме: в результаті крадіжки та не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо електронний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем та/або електронної ідентифікації самого електронного платіжного засобу і його користувача, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність користувача призвели до втрати, незаконного використання ПІНу, або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції;

- суд першої інстанції не врахував відсутності вини з боку відповідачки та накладення на неї відповідальності за зняття кредитних коштів з вкраденої кредитної картки, оскільки кредитні кошти вона не знімала та зробила все залежне від неї для запобігання зняттю коштів з кредитної кратки;

- суд неправильно відмовив у задоволенні заяв сторони відповідачки щодо виклику свідка для з`ясування обставин справи та витребування доказів з «Приватбанку» та «Київстар»;

- положення Умов та Правил надання банківських послуг в частині безспірного зняття відповідальності з банку є нікчемними, так як суперечать нормам права.

Банк не скористався правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу.

Позиція апеляційного суду

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на таке.

Установлені судами фактичні обставини справи

25 лютого 2011 року ОСОБА_1 звернулася до ПАТ КБ «Приватбанк» з заявою б/н з метою отримання банківських послуг (т.1 а.с.8-10).

Зазначена заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг, Тарифами банк складають договір про надання банківських послуг.

На виконання зазначеного договору банк відкрив відповідачці рахунок із встановленим кредитним лімітом на платіжну картку, зі сплатою відсотків за користування кредитом.

У заяві зазначено, що відповідачка ознайомлена та згодна з Умовами та Правилами надання банківських послуг, Тарифами банку, а також надала згоду про те, що ця заява разом з пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг.

До договору банк додав витяг з Умов та Правил надання банківських послуг, який відповідачем не підписано (т.1 а.с.11-94).

Судом встановлено, що відповідачкою отримано кредит у розмірі 25 000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок та кредитну картку «Універсальна» № НОМЕР_2 (т.1 а.с.7, т.2 а.с.169,185,186-188).

17 грудня 2014 року банком було перевипущено картку та відповідачкою отримано картки № НОМЕР_2 та № НОМЕР_1 . У зв`язку з ідентифікацією клієнта 15 лютого 2011 року, за нормами діючого законодавства при перевипуску карток підписання нової анкети не було необхідним.

Вказані кредитні картки зберігались у відповідачки.

Згідно з наданою банком випискою за період з 01 лютого 2011 року по 14 серпня 2019 року з використанням кредитної картки № НОМЕР_2 в банкоматі, який розташований в магазині «Одяг з Європи» за адресою: АДРЕСА_2 були зняті кошти в загальній сумі 23 500 грн. та з урахуванням комісії банка залишок після операції на картковому рахунку склав 24 456,79 грн., що не відповідає виписці, наданою відповідачкою (т.2 а.с.186-187, т.3 а.с.125-126).

Оскільки зазначена картка була видана на ім`я ОСОБА_1 , банк розцінив зняття коштів з банкомату за допомогою цієї картки як отримання кредитного ліміту самим держателем картки, у зв`язку із чим розпочав нарахування відсотків на суму знятого кредитного ліміту, а також неустойку за порушення строків платежів.

20 серпня 2015 року відповідачка в телефонному режимі повідомила банк про несанкціоноване зняття коштів з її кредитних карток, після отримання смс-повідомлень про зняття коштів.

На запит суду ні банк, ні ПрАТ «Київстар» не надали суду аудіозапис телефонного дзвінка: банк у зв`язку з відсутністю можливості з технічних причин, а ПрАТ «Київстар» у зв`язку з відсутністю таких даних за спливом строку зберігання (т.2 а.с.167,193-194).

Матеріали справи не містять доказів звернення відповідачки до банку з письмовою заявою про викрадення кредитних карток.

З матеріалів справи вбачається, що 22 серпня 2015 року ОСОБА_1 звернулась до правоохоронних органів з приводу крадіжки у її помешканні, зазначивши про викрадення у неї крім іншого двох платіжних карток Приватбанку (т.3 а.с.133-143).

На запит суду про надання відеозапису з банкомату під час здійснення операцій з карткою на ім`я ОСОБА_1 банк листом від 19 серпня 2019 року повідомив, що період зберігання відеоматеріалів з банкомату залежить від певної групи показників, а саме: від технічних характеристик запам`ятовувального пристрою, клієнтопотоку та ін., в середньому термін зберігання відеоматеріалів з банкомату становить від 1 до 6 місяців, тому надити відео з банкомату немає можливості (т.2 а.с.167).

За розрахунком банку заборгованість відповідачки станом на 16 травня 2015 року становить 46 301,64 грн, з яких:

-тіло кредиту 24 456,79 грн.;

-відсотки за користування кредитом - 7 033,12 грн.;

-пеня -11 391,32 грн.;

-штраф - 750 грн.;

-штраф (фіксована складова) -500 грн.;

-штраф (процентна складова) - 2 181,03 грн. (т.1 а.с.6).

Мотиви, з який виходив апеляційний суд, та застосовані норми права

Відповідно до п.14.12 ст.14 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» (далі - Закон) користувач зобов`язаний використовувати електронний платіжний засіб відповідно до вимог законодавства України та умов договору, укладеного з емітентом, і не допускати використання електронного платіжного засобу особами, які не мають на це права або повноважень. Використання електронного платіжного засобу за довіреністю не допускається, крім випадку емісії додаткового електронного платіжного засобу для довіреної особи.

Згідно з п.14.16 ст.14 Закону користувач після виявлення факту втрати електронного платіжного засобу зобов`язаний негайно повідомити банк у спосіб, передбачений договором. До моменту повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій та відповідальність несе користувач, а з часу повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій за електронним платіжним засобом користувача несе банк. Втратою електронного платіжного засобу є неможливість здійснення держателем контролю (володіння) за електронним платіжним засобом, неправомірне заволодіння та/або використання електронного платіжного засобу чи його реквізитів; під час реєстрації банком повідомлення користувача щодо втрати електронного платіжного засобу банк зобов`язаний відобразити дату та час повідомлення.

Аналогічні норми містить Положення про порядок емісії електронних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, затверджене постановою Правління НБУ від 05.11.2014 № 705 (в редакції на час виникнення звернення відповідачки до правоохоронних органів). Вказаним Положенням передбачено, що користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо спеціальний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем або електронної ідентифікації самого спеціального платіжного засобу та його держателя, крім випадків, коли доведено, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

Зазначені норми є спеціальними для спірних правовідносин.

За змістом ст. 614 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання.

Як вбачається з виписки по рахунку, 20 серпня 2015 року було знято кошти з картки відповідача в банкоматі, що розташований в магазині «Одяг з Європи» за адресою: АДРЕСА_2 :

-1 000 грн. та списано комісії за цю операцію- 47 грн.;

-4 000 грн. та списано комісії - 160 грн.;

-4 000 грн. та списано комісії - 160 грн.;

-4 000 грн. та списано комісії - 160 грн.;

-4 000 грн. та списано комісії - 160 грн.;

-4 000 грн. та списано комісії - 160 грн.;

-2 000 грн. та списано комісії - 80 грн.;

-500 грн. та списано комісії - 30 грн. (т.2 а.с.186-187, т.3 а.с.125-126).

Всього знято 23 500 грн. та з урахуванням комісії банка у загальному розмірі 957 грн., нарахованих та списаних відсотків за депозитом у розмірі 0,21 грн., залишок після операції на картковому рахунку склав 24 456,79 грн. Отже, тіло кредиту, яке просить стягнути банк, становить 24 456,79 грн. (23 500+957-0,21).

Зняття коштів у банкоматі є можливим лише із застосуванням картки та за умови знання ПІН-коду, про який є обізнаним тільки держатель картки.

З листа банку від 18 жовтня 2017 року вбачається, що 20 серпня 2015 року під час зняття грошових коштів з платіжної картки відповідачки, ПІН-код був введений правильно (3 а.с.243-244).

20 серпня 2015 року відповідачка в телефонному режимі повідомила банк про несанкціоноване зняття коштів з її кредитних карток, після отримання смс-повідомлень про зняття коштів.

Матеріали справи не містять доказів звернення відповідачки до банку з письмовою заявою про викрадення кредитних карток.

З матеріалів справи вбачається, що 22 серпня 2015 року ОСОБА_1 звернулась до правоохоронних органів з приводу крадіжки у її помешканні, зазначивши про викрадення у неї крім іншого двох платіжних карток Приватбанку (т.3 а.с.133-143).

Зважаючи на вищевикладене у сукупності, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, який зводиться до того, що сам по собі факт порушення кримінального провадження без наявності відносно крадія обвинувального вироку, яким би було встановлено, що він скористався карткою для викрадення кредитних коштів, наданих відповідачці, не доводить, що картка в дійсності була викрадена. Крім того, зважаючи також на той факт, що операції із зняття коштів були здійснені коректно, тобто з використанням ПІН-коду, який мав зберігатись відповідачкою, не мається підстав для звільнення останньої від обов`язку погасити наданий кредит.

Крім того, до моменту повідомлення користувачем (відповідачем) банку ризик збитків від здійснення операцій та відповідальність несе користувач, а з часу повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій за електронним платіжним засобом користувача несе банк.

Враховуючи, що відповідачка повідомила банк про неправомірне зняття грошових коштів з її карткового рахунку після зняття коштів, банк не несе відповідальність за збитки від операцій, здійснених до цього повідомлення.

Відтак, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідачки суми кредиту у розмірі 24 456,79 грн.

Не є обґрунтованими посилання в апеляційній скарзі на неврахування судом першої інстанції того, що за заявою ОСОБА_1 22 серпня 2015 року було відкрито досудове розслідування №0004300 Київським РВ по факту проникнення в період часу з 16.00 год. 19 серпня 2015 року до 12.00 год. 20 серпня 2015 року невстановленими особами шляхом пошкодження дверного замка квартири АДРЕСА_1 , звідки таємно викрадено майно в тому числі і дві пластикові картки «Приватбанку», у зв`язку з чим вона (відповідачка) не несе відповідальності через неспроможність органів досудового розслідування встановити особу крадія, з огляду на вищезазначене.

Доводи апеляційної скарги про те, що заява б/н від 25 лютого 2011 року, підписана ОСОБА_1 , не являється кредитним договором, оскільки не містить жодних положень на підтвердження укладання між сторонами кредитного договору є безпідставними, оскільки 25 лютого 2011 року відповідачка підписала заяву про надання банківських послуг та приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг. В даному випадку зміст договору зафіксовано в заяві позичальника, Умовах та Правилах надання банківських послуг та Тарифах. Між банком та позичальником укладено договір у письмовій формі. Укладення договору таким чином не суперечить чинному законодавству України. До карткового рахунку встановлено кредитний ліміт, яким клієнт банку може скористатись у будь-який час. 25 лютого 2011 року ОСОБА_1 було відкрито картковий рахунок та видано кредитну карту «Універсальна», а 17 грудня 2014 року - перевипущено кредитну картку на престижну «Універсальна Голд». З огляду на положення п.2.2 постанови НБУ від 17 листопада 2003 року за №492 (в редакції на час перевипуску карти) ідентифікація клієнта не є обов`язковою, якщо клієнт вже має рахунки в цьому банку і був раніше ідентифіковани1 відповідно до вимог законодавства України.

Тому колегія суддів погоджується із позицією банка, що з урахуванням ідентифікації ОСОБА_1 25 лютого 2011 року, під час перевипуску карти 17 грудня 2014 року підписання нової анкети про надання банківських послуг не було потрібно, з огляду на те, що під перевипуском карти розуміється випуск та приєднання карти з новим строком дії до раніше відкритого клієнту карткового рахунку, а тому вся сума заборгованості за кредитним лімітом буде враховуватись і на перевипущеній карті.

Доводи апеляційної скарги про те, що відсутні докази укладання з відповідачкою угоди від 17 грудня 2014 року №SAMDNWFC4, вказаний у виписці по картковому рахунку НОМЕР_1 помилкові, оскільки №SAMDNWFC4 не є номером договору, а відноситься до технічної нумерації активу, використовується тільки у внутрішніх сервісах банку з метою ідентифікації зобов`язання.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не враховано, що матеріали справи не містять доказів підтвердження укладення між сторонами кредитного договору, зокрема узгодження розміру кредитного ліміту, та відсутні докази отримання відповідачкою кредитних коштів спростовуються матеріалами справи.

Позивачем надано довідку щодо виданих карток відповідачці, що підтверджує строки дії кредитних карток, та їх цільове призначення; фотографія вручення кредитної картки відповідачці, виписка по рахунку, що підтверджує використання кредитного карткового рахунку відповідачкою (т.1 а.с.7, т.2 а.с.169, 185, 186-187,188).

У постанові від 28 березня 2019 року у справі № 428/2873/17 Верховний Суд зазначив, що підписанням анкети заяви про приєднання до умов та правил надання банківських послуг позичальник погоджується з умовами та правилами надання банком послуг, які разом з цією заявою, зразками підписів складають змішаний договір банківського рахунку і кредитного договору; приєднання до умов та правил надання банківських послуг є укладенням договору з банком; саме по собі посилання на не ознайомлення з умовами та правилами надання банківських послуг не може бути підставою для визнання неукладеними кредитних правовідносин.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не звернув увагу на відсутність доказів того, що відповідачка взагалі користувалась кредитними коштами безпідставні. На підтвердження використання кредитного карткового рахунку банком надано виписку, яка відповідно до п. 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженим постановою НБУ №254 від 18 червня 2003 року (в редакції чинній на момент зняття кредитних коштів та звернення до суду) є регістрами аналітичного обліку, вміщує записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій і призначається для видачі або відсилання клієнту. Аналогічні положення містяться у п.62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженою постановою Правління НБУ 04 липня 2018 року за № 75.

З виписки по рахунку, наявної в матеріалах справи, вбачається використання кредитного рахунку, а саме зняття готівки в банкоматі.

Вказані операції підтверджують надання банком кредитного ліміту, його використання відповідачкою, з огляду на коректне зняття кредитних коштів з рахунку, шляхом вірно введення ПІН-коду.

Безпідставними є доводи апеляційної скарги, що суд не звернув увагу на те, що відповідачка, не заперечуючи факт отримання картки, не знімала кошти з кредитної картки та не користувалася кредитними коштами, а стала жертвою посягання на її майно іншими особами, а саме в результаті крадіжки та не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо електронний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем та/або електронної ідентифікації самого електронного платіжного засобу і його користувача, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність користувача призвели до втрати, незаконного використання ПІНу, або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Встановлено, що грошові кошти знімалися з картки через банкомат. Відповідно особа, яка знімала кошти, мала в наявності платіжну картку і знала ПІН-код властивий даній картці, хоча ПІН-код повинен бути відомий тільки держателю картки. Докази своєчасного звернення відповідачки в банк із заявою про внесення картки в стоп-лист платіжної системи в матеріалах справи відсутні.

Відповідачкою не заперечувався факт отримання кредитної картки, яку вона зберігала вдома.

Доводи апеляційної скарги, що відповідачка не здійснювала дій, спрямованих на прийняття пропозиції банку щодо кредитних коштів, є безпідставними з огляду на те, що вона отримала кредитну карту.

Доводи скарги про безпідставне збільшення банком розміру кредитного ліміту до 25 000 грн. не заслуговують на увагу, оскільки порядок зміни кредитного ліміту встановлений Умовами та Правилами надання банківських послуг, а підпис ОСОБА_1 на анкеті-заяві свідчить про те, що їй добре були відомі і цілком зрозумілі всі умови надання банківських послуг.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції не врахував відсутності вини з боку відповідачки та накладення на неї відповідальності за зняття кредитних коштів з вкраденої кредитної картки, оскільки кредитні кошти вона не знімала та зробила все залежне від неї для запобігання зняттю коштів з кредитної кратки, не є підставою для скасування рішення суду та відмови в задоволенні позову банку. Відповідачка згідно з умовами договору та нормами діючого законодавства несе повну відповідальність за операції, проведені з її картою. При встановленні винних осіб відповідачка має право на стягнення з них суми відшкодування. Оскільки на даний час в кримінальному провадження винних осіб не встановлено, то такі доводи є безпідставними.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції неправильно відмовив у задоволенні заяв сторони відповідачки щодо витребування доказів та виклику свідка для з`ясування обставин справи не знайшли свого підтвердження в суді апеляційної інстанції. При розгляді справи в суді апеляційної інстанції ухвалою суду від 13 січня 2021 року відмовлено в задоволенні клопотання адвоката Козака М.О. в інтересах ОСОБА_1 про виклик свідка та витребування доказів.

Відтак, апеляційна скарга не містить доводів, які б спростовували висновок суду першої інстанції щодо необхідності стягнення з відповідачки на користь банку заборгованість за тілом кредиту.

Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно з указаними положенням закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.

Разом з тим, відповідно до п.5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління НБУ від 18 червня 2003 року № 254 (в редакції чинній на момент зняття кредитних коштів та звернення до суду), виписка з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Аналогічна за змістом норма закріплена у п.62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління НБУ від 04 липня 2018 року № 75.

Аналіз зазначених норм дає підстави дійти висновку, що виписки по рахунку за кредитним договором можуть бути належними доказами щодо заборгованості по тілу кредиту за договором. До аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 16 вересня 2020 року у справі № 200/5647/18, від 28 жовтня 2020 року у справі № 760/7792/14-ц, від 17 грудня 2020 року у справі №278/2177/15-ц.

З огляду на те, що виникнення заборгованості по боргових зобов`язаннях та їх розмір підтверджується розрахунком заборгованості та випискою по рахунку, що свідчить про те, що судом першої інстанції досліджувались первинні документи при встановленні розміру заборгованості по тілу кредиту, а отже і доведеність обґрунтованості позову банку в цій частині.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Доводи, наведені в обґрунтування апеляційної скарги, не можуть бути підставами для скасування оскаржуваного судового рішення.

Колегія суддів прийшла до висновків, що оскаржуване судові рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги цих висновків не спростовують.

Керуючись ст.ст.374,375,381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу адвоката Козака Максима Олександровича в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 22 червня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення за правилами ст.389 ЦПК України.

Повне судове рішення складено 13 січня 2021 року.

Головуючий:

Судді: