П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

„05" січня 2021 року місто Маріуполь Донецької області

Єдиний унікальний номер 265/4110/20

Номер провадження 22-ц/804/251/21

Донецький апеляційний суд у складі:

головуючого: Зайцевої С.А.

суддів: Пономарьової О.М., Ткаченко Т.Б.

за участю секретаря: Грішко С. В.

учасники справи :

позивач - ОСОБА_1

відповідач - ОСОБА_2 ,

треті особи - ОСОБА_3 , ОСББ «Олімп-279»

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Маріуполі Донецької області з повідомленням учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Пітецький Віталій Вікторович, на рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 22 жовтня 2020 року головуючого судді Адамової Т.С. зі складанням повного тексту судового рішення 22 жовтня 2020 року по цивільній справі про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,-

В С Т А Н О В И В :

У червні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Олімп-279» ( далі - ОСББ «Оліип-279») про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Позов мотивовано тим, що позивач є квартиронаймачем квартири АДРЕСА_1 , та постійно проживає у вказаній квартирі разом із сім`єю. До грудня 2017 року у зазначеній квартирі ще мешкав його батько ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який досі зареєстрований у вказаній квартирі. Наразі батько у квартирі не проживає, а він змушений сплачувати за нього комунальні послуги, та не може оформити субсидію. Просив визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_2 .

Рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 22 жовтня 2020 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСББ «Олімп-279», про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Пітецький В.В., просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги, посилаючись на необґрунтованість рішення суду. Зокрема зазначає, що суд першої інстанції обґрунтував рішення тим,що не проживання відповідача у спірному житловому приміщенні обумовлено поважними причинами,як та наявністю тривалого конфлікта між сторонами. Судом не врахована та обставина, яку під час судового засідання підтвердив і сам відповідач, що він виїхав з житлового приміщення в 2017 році добровільно та позивач по справі навіть допомагав йому вивозити речі до нового місця проживання. Доказів перешкоджання відповідачу зі сторони позивача у проживанні в спірній квартирі не надано, відповідач посилався лише на похилий вік та потребу, на його думку, в сторонньому догляді, але це не відноситься до предмету спору у даній справі. Посилання суду першої інстанції у своєму рішенні на постанову Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц та на п.2 ст. 8 Конвенції, вважає необґрунтованим, оскільки предметом розгляду справи Верховним Судом було питання втрати особами житла, як найбільш крайньої форми втручання у право на повагу до житла. Позивач же у справі є власником квартири за іншою адресою, зазначене житло він придбав у особисту власність в 2017 році та переїхав туди для постійного проживання. Також, посилаючись на постанову Великої Палати Верховного Суду у справі № 569/4373/16-ц, вказує, що на відповідача у справі не було б покладено надмірний тягар у зв`язку з можливим визнанням його таким, що втратив право користування житловим приміщенням, оскільки, по-перше, відповідач володіє на праві власності іншим житлом та за власним бажанням проживає в ньому, по-друге, не надав суду доказів поважності причин відсутності в спірному житловому приміщенні понад встановлені строки.

Відзив на апеляційну скаргу не надано. Відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

У судовому засіданні апеляційного суду ОСОБА_1 та його представник адвокат Пітецький В.В. підтримали доводи скарги.

У судовому засіданні апеляційного суду відповідач ОСОБА_2 заперечував проти задоволення апеляційної скарги,пояснюючи,що позивач по справі є його сином,з яким склалися неприязні стосунки,оскільки той не бажає,щоб він проживав у спірній квартирі,оскільки він через захворювання часто ходить по ночам до санітарного вузла з дальньої кімнати.Він ставив питання щодо виділення йому окремої кімнати,яка знаходиться ближче до санітарного вузла,проте йому було відмовлено у такому виділі . Зв*язок зі спірною квартирою він не втратив ,приходив до спірної квартири,щоб мешкати в ній,у його кімнаті залишилися його речі. Вхідні двері та замки у спірній квартирі ,були позивачем змінені та він не має ключа від верхнього замка,на який позивач із сімею постійно закривають двері . Самостійно зробити дублікат ключа він не мав можливості, через витрати по його виготовленню.Через значні витрати на придбання ліків ,допомоги на які позивач не надає, він не має матеріальної можливості самостійно понести такі витрати по виготовленню ключа . Тривалі періоди знаходився на амбулаторному та стаціонарному лікуванні,проте ніякої допомоги з боку сина не відбувається.Він дійсно звертався до департаменту соцзахисту про надання йому соціальної допомоги вдома ,про те йому було відмовлено у наданні соціальних послуг ,оскільки він має працездатних дітей : дорослу доньку ОСОБА_4 ,1984 року народження ,яка з моменту закінчення школи поїхала до Білорусії та по теперішній час мешкає там, та єдиного сина позивача по справі ОСОБА_5 ,1982 року народження .

У судове засідання апеляційного суду треті особи ОСОБА_3 та представник ОСББ «Олімп-279» не з*явилися, належним чином були повідомлені про дату, час і місце судового засідання шляхом отримання 22 грудня 2020 року телефонограм, зареєстрованих в журналі телефонограм № 3.9-13 за №№ 1516,1520 ( а.с.109-111).

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши матеріали цивільної справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав .

На підставі ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

В силу ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Оскаржуване рішення зазначеним вимогам відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до ордеру на жиле приміщення серії КО № 135 від 08 квітня 1977 року відповідачу ОСОБА_2 на сім`ю з чотирьох осіб видана квартира АДРЕСА_1 ,загальною площею 57,40 кв.м.,житловою 37,10 кв.м. та складається з трьох кімнат площею 9,40 кв.м.,17,30 кв.м.,10,40 кв.м. (а.с.5).

З копії особливого рахунку на вказану квартиру, виданого ПП «Житлофонд - 279», а також інформації Управління з оформлення паспортних документів та реєстрації місця проживання Департаменту адміністративних послуг Маріупольської міської ради від 16 червня 2020 року, вбачається що у квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та неповнолітній ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 6).

Відповідно до акту, виданого ОСББ «Олімп-279» 18 червня 2020 року, у квартирі АДРЕСА_1 , ОСОБА_2 з грудня 2017 року не проживає (а.с. 7).

26 травня 2017 року відповідач придбав квартиру АДРЕСА_3 , площею 22,2 кв.м., що підтверджується інформацією з державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с. 15).

З рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя від 12 вересня 2017 року вбачається що , ОСОБА_2 звертаючись до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_6 про зміну договору найму житлового приміщення обгрунтовував свої вимоги тим,що він є основним квартиронаймачем і займає кімнату площею 9,40 кв.м., а відповідачі рідний син,невістка та онук дві кімнати 17,30 кв.м. та 10,40 кв.м. Між ними склалися неприязнені відносини,тому він має намір змінити умови договору найму житлового приміщення. З 2006 року він серйозно захворів і переніс дві операції,а в 2017 році у нього почалося загострення захворювань,внаслідок яких йому важко вночі ходити до санітарного вузла з дальної кімнати,якою він користувався. Це займає багато часу і спричиняє йому фізичний біль.В квартирі є одна ізольована кімната площею 10,40 кв.м.,тому при укладенні з ним окремого договору на цю кімнату вони з відповідачами зможуть вирішити свої неприязнені відносини . В задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_6 про зміну договору найму житлового приміщення квартири АДРЕСА_1 , було відмовлено. При цьому, відповідно до мотивувальної частини вказаного рішення, судом встановлено, що між сторонами, як зареєстрованими мешканцями та користувачами квартири існують конфлікти на побутовому рівні, що і зумовило звернення позивача до суду з даним позовом.

Допитані судом першої інстанції ,як свідки ОСОБА_7 та ОСОБА_8 ,пояснили , що дійсно ОСОБА_2 за місцем реєстрації не проживає більш трьох років. Під час проживання відповідача у квартирі АДРЕСА_1 , там постійно були сварки та скандали, через що він придбав собі інше житло та виїхав туди жити.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із встановлення між сторонами вкрай негативних стосунків,постійного виникнення сварок з приводу порядку користування спірним житлом. Існування тривалого конфлікту між сторонами підтверджується , як рішенням суду про визначення порядку користування спірною квартирою, так і показаннями свідків.Суд,також зазначив,що вказані обставини у сукупності з положеннями чинного законодавства дають підстави для висновку про те, що не проживання відповідача у спірному жилому приміщенні носить тимчасовий характер, обумовлений конфліктом з позивачем ОСОБА_1 та його дружиною ОСОБА_3 . Відповідач у судовому засіданні пояснив, що придбання квартири площею 22,2 кв.м. та переїзд туди, є вимушеною мірою у зв`язку з тими умовами проживання, що склалися у спірній квартирі. Проте, стан його здоров`я та похилий вік не дозволяє йому проживати у вказаній квартирі, та він має намір повернутися на постійне проживання до квартири, в якій він є наймачем та де мається його кімната, в якій, між тим, залишилися деякі його речі. Зазначені обставини позивач не спростував, інших доказів на обґрунтування своїх вимог або доказів відмови відповідача від свого права на проживання у спірній квартирі не надав, а тому суд, враховуючи встановлені обставини та відсутність відповідача за місцем його реєстрації із конкретних життєвих обставин, вважає поважними причини відсутності у квартирі наймача понад встановлені статтею 71 ЖК УРСР строки.З урахуванням встановлених обставин та наявних в матеріалах справи доказів, суд дійшов висновку про недоведеність позивачем обставин щодо застосування положень статті 71 ЖК та визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування жилим приміщенням квартири АДРЕСА_1 .Щодо посилань позивача та його представника на ст. 107 ЖК УРСР, як на підставу задоволення позову, суд зазначив, що правила статей 71 та 107 ЖК Української РСР є різними за своєю правовою природою й кожна з них є окремою підставою для пред`явлення позову, оскільки перше з них регулює збереження житла за тимчасово відсутніми громадянами, а правило другої статті передбачає втрату членом сім`ї наймача права користування цим житловим приміщенням у разі його вибуття на постійне проживання в інше житлове приміщення. Встановивши, що вибуття наймача в інше житлове приміщення є вимушеним та тимчасовим, суд також відмовив у задоволенні вимог позивача на підставі ст. 107 ЖК УРСР за недоведеністю .

Апеляційний суд з таким висновком суду першої інстанції повністю погоджується .

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Вказана стаття , визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ч.1 та ч.6 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло,в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа може мати кілька місць проживання.

Стаття 379 ЦК України вказує, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них.

Статтею 9 ЖК УРСР встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законодавством.

Стаття 71 ЖК УРСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Відповідно до ст. 72 ЖК УРСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Аналіз статей 71, 72 ЖК УРСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов : непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин.

У справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням, необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц зроблено висновок по застосуванню статей 71, 72 ЖК Української РСР, який полягає в тому, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин.

Факт тимчасової відсутності фізичної особи і пов`язані з цим правові наслідки необхідно відмежовувати від факту постійної відсутності особи у житловому приміщенні у зв`язку з вибуттям наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті (ст. 107 ЖК УРСР).

Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені ст. 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтею 79 ЦПК України встановлено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 80 ЦПК України достатніми є доказами, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1-3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Як вбачається з матеріалів справи, як підставу для задоволення позову, позивач,послався на положення ст.ст.71,72,107 ЖК УРСР та в обґрунтування своїх вимог вказував, що його батько відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не проживає у спірній квартирі з грудня 2017 року, добровільно визначив собі інше місця проживання.

Однак, матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , без поважних причин більше ніж півроку не проживає у спірній квартирі та вибув в інше постійне жиле приміщення, а показання свідків ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , допитаних судом першої інстанції, та один акт ОСМД «Олімп-279» від 18 червня 2020 року не є належними та беззаперечними доказами, та ґрунтуються на припущеннях.

Інших,належних письмових доказів в обґрунтування позову,крім зазначених вище,позивач не надав. Показання свідків,суд оцінив у сукупності з іншими доказами,та ретельно дослідив обставини,які мають значення для встановлення обставин справи .

При перевірці указаних висновків суду першої інстанції у контексті доводів апеляційної скарги позивача апеляційний суд виходить з того,що висновки суду щодо відсутності підстав для задоволення позову ОСОБА_1 відповідають обставинам справи.

Всі висновки суду , мотиви, з яких суд вважав встановленою наявність правових підстав для відмови у задоволенні позову , нормативно-правові акти, якими керувався суд при ухваленні рішення, повно та послідовно викладені у мотивувальній частині оскаржуваного рішення . Обставин, які б дали суду апеляційної інстанції підстави для спростування указаних висновків суду, апеляційна скарга не містить.

Таким чином, апеляційний суд зауважує, що підстави для застосування положень ст.ст.71,72,107 ЖК УРСР та визнання особи, такою, що втратила право користування житловим приміщенням, відсутні.

Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновку суду першої інстанції та не дають підстав вважати, що судом порушено норми матеріального та процесуального права.З урахуванням обставин справи та приймаючи оскаржуване позивачем рішення,суд першої інстанції врахував існуючі позиції Верховного Суду з приводу вирішення спірних правовідносин ,тому доводи апеляційної скарги у вказаній частині не є слушними.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Згідно ст.141 ЦПК України, судові витрати, понесені відповідачем у зв`язку з переглядом судового рішення, розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення.

Керуючись ст.ст. 374,375,381,382 ЦПК України, апеляційний суд -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Пітецький Віталій Вікторович - залишити без задоволення.

Рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 22 жовтня 2020 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених ст.389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту.

Повний текст постанови складений 12 січня 2021 року.

Судді: