Справа № 174/375/21
п/с № 2/174/230/2021
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 листопада 2021 року м. Вільногірськ

Вільногірський міський суд Дніпропетровської області в складі :

головуючого судді - Ілюшик І.А.,

за участю: секретаря - Бальвас К.О.,

представника позивача - Григор`єва Д.В. ,

відповідачки - ОСОБА_2 ,

представника відповідачки- ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду в м. Вільногірськ, Дніпропетровської області, цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя та за зустрічною позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_5 , звернувся до суду з позовною заявою до відповідача ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя.

В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що 15.01.2010 року між ним та відповідачем було зареєстровано шлюб. Від шлюбу у них народилася спільна дитина ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1 . З 10.03.2021 року він з відповідачем не проживають однією сім`єю і спільне господарство не ведуть. На даний час ним подана заява про розірвання шлюбу.

В свою чергу між ним та відповідачем існує спір щодо поділу майна, яке вони з відповідачем придбали у шлюбі за спільні кошти а саме: автомобіль марки ВАЗ, модель 210990, кузов НОМЕР_1 , 2006 року випуску, державний реєстраційний № НОМЕР_2 вартістю 42000 ,00 грн.; кухня (стільниця, вісім шаф) вартістю 7000, 00 грн.; холодильник «LG » вартістю 3000, 00 грн.; морозильна камера «Delfa» вартістю 6000,00 грн.; шафа кухонна (купе, як уточнено в судовому засіданні) вартістю 8000, 00 грн.; телевізор «Hisense» вартістю 12000, 00 грн.; диван вартістю 3000, 00 грн.; комод вартістю 1500, 00 грн.; комод під телевізор вартістю 1000, 00 грн.; дитяча стінка вартістю 8000, 00 грн.; диван вартістю 8000, 00 грн.; пральна машина «LG» вартістю 12000, 00 грн., бойлер на 80 літрів вартістю 4000, 00 грн. Всього на суму 115 500,00 грн.

Вважає, що буде справедливим, в порядку поділу їхнього рухомого спільного майна з відповідачем виділити йому в особисту приватну власність наступне майно, автомобіль марки ВАЗ, модель 210990, кузов НОМЕР_1 , 2006 року випуску, державний реєстраційний № НОМЕР_2 вартістю 42000 ,00 грн.; а відповідачу кухню (стільниця, вісім шаф) вартістю 7000, 00 грн.; холодильник «LG » вартістю 3000, 00 грн.; морозильну камеру «Delfa» вартістю 6000,00 грн.; шафа кухонна вартістю 8000, 00 грн.; телевізор «Hisense» вартістю 12000, 00 грн.; диван вартістю 3000, 00 грн.; комод вартістю 1500, 00 грн.; комод під телевізор вартістю 1000, 00 грн.; дитячу стінку вартістю 8000, 00 грн.; диван вартістю 8000, 00 грн.; пральну машину «LG» вартістю 12000, 00 грн., бойлер на 80 літрів вартістю 4000, 00 грн. Всього на суму 73500,00 грн. Та просить суд позовну заяву задовольнити.

В зустрічній позовній заяві відповідачка по первісному позову не згодна з розподілом майна який пропонував ОСОБА_5 , так як не враховані інтереси дітей. Крім того під час шлюбу з відповідачем, за кошти її батьків був придбаний автомобіль, та знаходитися у її фактичному користуванні відповідач по зустрічному позову ним не користується , тому вона вважає що майно слід розділити таким чином їй - автомобіль марки ВАЗ, модель 210990, кузов НОМЕР_1 , 2006 року випуску, державний реєстраційний № НОМЕР_2 вартістю 42000 ,00 грн.; пральну машину «LG» вартістю 12000, 00 грн., диван вартістю 3000, 00 грн. Всього на суму 54 899,00 грн. Все інше майно телевізор «Hisense» вартістю 12000, 00 грн.; холодильник «LG » вартістю 3000, 00 грн.; комод вартістю 1500, 00 грн.; кухню (стільниця, вісім шаф) вартістю 8000, 00 грн.; комод під телевізор вартістю 1000, 00 грн.; дитячу стінку вартістю 8000, 00 грн.; диван вартістю 8000, 00 грн.; шафу купе вартістю 8000, 00 грн.; бойлер на 80 літрів вартістю 4000, 00 грн. Всього на суму 53 500,00 грн. Тому просить суд зустрічну позовну заяву задовольнити.

Питання щодо стягнення грошової компенсації сторони не ставили.

Ухвалою судді Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 22.06.2021 року позовну заяву ОСОБА_4 залишено без руху у зв'язку з недоплатою судового збору.

Ухвалою судді Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 02.07.2021 року заяву ОСОБА_4 про забезпечення позову повернуто заявнику.

Ухвалою судді Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 07.07.2021 року в задоволенні заяви ОСОБА_4 про забезпечення позову відмовлено.

Ухвалою Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 13.07.2021 року у справі відкрито спрощене позовне провадження, сторонам роз'яснені їх процесуальні права та обов'язки.

27.07.2021 року відповідачка ОСОБА_2 подала зустрічну позовну заяву до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя.

Ухвалою Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 28.07.2021 року заяву залишено без руху для усунення недоліків.

27.08.2021 року відповідачка ОСОБА_2 усунула недоліки та ухвалою Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 15.09.2021 року зустрічний позов прийнято до спільного розгляду з первісним позовом та призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою суду від 01.10.2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

В процесі судового розгляду сторони погодили вартість спірного майна, тому відповідна експертиза судом не призначалась.

Представник позивача ОСОБА_4 адвокат Григор`єв Д.В. в судовому засіданні позов підтримав в повному обсязі, просив його задовольнити. Зустрічний позов не визнав, з варіантом поділу, запропонованим ОСОБА_2 не погодився. Пояснив, що ОСОБА_4 на теперішній час не може прибути у судове засідання, оскільки перетнув кордон із Республікою Польща, тимчасово перебуває на заробітках за межами України, однак має намір повернутися. Його матері належить квартира у м. Вільногірську, тому житлом його забезпечено і місце для паркування автомобіля є. ОСОБА_4 має водійське посвідчення. Автомобіль і усе придбане у шлюбі майно знаходяться у ОСОБА_2

ОСОБА_2 позов ОСОБА_4 не визнала, з варіантом розподілу, запропонованим позивачем не погодилась. Вона та її представник адвокат Шевчук О.М. в судовому засіданні пояснили, що спірний автомобіль придбано за кошти батьків ОСОБА_2 , хоча оформлено на ОСОБА_4 , морозильна камера придбана її батьком, а вартість пральної машини складає 9899, 00 грн., що підтверджується чеком. Вона проживає з двома дітьми, житлом забезпечена, відповідач по зустрічному позову під час шлюбу проживав в належній їй та її батькам квартирі, вона має місце для паркування автомобіля, її батьки проживають за межами м. Вільногірськ і вона із дочкою та сином їздить їм допомагати, крім того дочку потрібно возити раз на місяць і раз на три місяці до лікарів у м. Кам`янське та м. Дніпро. Вказане підтверджується медичними довідками із зазначенням діагнозів. ОСОБА_2 також має водійське посвідчення.

ОСОБА_2 та її представник пояснили, що позивачка по зустрічному позову не заперечує передати ОСОБА_4 дитячі меблі, хоча діти проживають з нею, оскільки це меблі, які можуть використовуватись у будь-якій кімнаті, а не тільки в дитячій і вона вже має інші меблі для того, щоб забезпечити потреби дітей.

Заслухавши пояснення представника ОСОБА_4 адвоката Григор`єва Д.В., ОСОБА_2 та її представника, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про розподіл спільного майна подружжя та зустрічний позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про розподіл спільного майна подружжя підлягають частковому задоволенню з таких підстав.

Як встановлено в судовому засіданні, сторони з 15.01.2010 року перебували в зареєстрованому шлюбі (а.с. 8).

Фактично шлюбні стосунки припинили в березні 2021 року. Від сумісного проживання мають неповнолітнього сина ОСОБА_6 (а.с. 7), який проживає із ОСОБА_2 (а.с. 46). ОСОБА_2 так має доньку ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 41), батьком якої не є позивач, яка також проживає із нею.

Рішення Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 13.07.2021 року шлюб між сторонами розірвано. Відомостей про набрання рішенням законної сили копія не містить (а.с. 49).

Згідно копій свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, автомобіль марки ВАЗ, модель 210990, кузов НОМЕР_1 , 2006 року випуску, державний реєстраційний № НОМЕР_2 придбано 21.10.2020 року, зареєстровано на ОСОБА_4 (а.с. 9, 47).

ОСОБА_2 має водійське посвідчення з 2019 року (а.с. 48).

Згідно чеку вартість пральної машини 9899 грн. (а.с. 51), вона є в наявності на даний час, щодо її вартості заперечень не надійшло.

Гарантійний талон б/н не містить відомостей до якої техніки він має відношення (а.с. 73).

Згідно чеку від 10.09.2020 року вартість морозильної камери «Delfa» становить 2999,10 грн. (а.с. 74).

Медичні довідки на ім'я ОСОБА_7 з даними про періодичність відвідування долучені до матеріалів справи (а.с. 71,72).

Згідно зі ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до статей 12, 13 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Суд, розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. За приписами ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майно, що є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Аналогічні положення щодо рівності часток у спільній сумісній власності містить ч. 2 ст. 372 ЦК України.

Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку.

Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (ч.ч. 1, 2 ст. 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (ч. 2 ст. 364 ЦК України).

При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу).

Стаття 63 СК України, передбачає, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено за домовленістю між ними.

Відповідно до ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 60, 68, ч. 1 ст. 69, ч. 1 ст. 70, ч. 1 ст. 71 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.

Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція зазначених норм свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку.

Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24.05.2017 року у справі № 6-843цс17.

Тлумачення норм сімейного законодавства свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в пунктах 23, 24 постанови від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК України).

Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу, набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування, набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна за кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Це не суперечить правовій позиції Верховного Суду України у справі №6-399цс17 де зазначено, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 09.06.2021 року у справі № 760/789/19 (провадження № 61-16632св20) зазначив наступне.

Стаття 71 СК України, зокрема, визначає, що неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними; присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України.

Принцип обов'язкового отримання згоди особи на присудження їй грошової компенсації насамперед застосовується до правовідносин, які виникають при зверненні одного з подружжя до суду з вимогами про припинення права іншого з подружжя на частку у спільному майні з одночасним присудженням грошової компенсації. Гарантуючи, що компенсація буде виплачена, позивач вносить необхідну суму на депозитний рахунок суду.

У пунктах 1-3 ч. 1 ст. 365 ЦК України передбачено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим.

Правовідносини, в яких позивачка у цій справі просила припинити не право власності відповідача у спільному майні з виплатою компенсації, а своє право на частку в майні з отриманням компенсації на свою користь, є відмінними за своєю природою і регулюються ст. 364 ЦК України, яка передбачає, що співвласник, частка якого в майні не може бути виділена в натурі, має право на отримання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості цієї частки.

Заявляючи відповідні вимоги, позивач погоджується на отримання грошової компенсації, а відповідач у свою чергу не завжди згоден її виплачувати. При цьому залишення неподільної речі у спільній власності без проведення реального поділу не позбавить того з подружжя, хто фактично цією річчю користується, можливості користуватися нею надалі. Одночасно інший із подружжя позбавляється як можливості користуватися спірною річчю, хоча вона перебуває у спільній власності, так і грошової компенсації, яку інша сторона добровільно на депозитний рахунок не внесла.

Такий підхід відповідає закріпленим у ст. 7 СК України засадам розумності й добросовісності, оскільки відповідач надає свою згоду на позбавлення його частки у праві власності, отримуючи гарантоване грошове відшкодування.

Верховним Судом України викладена правова позиція у справі № 6-37цс13 від 23.09.2015 року, відповідно до якої при поділі майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, в разі, якщо речі є неподільними, присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно допускається лише за його згодою та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду (ч.ч. 4, 5 ст. 71 СК України). За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених статтею 365 ЦК України. Для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої із обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Частиною першою та другою статті 364 ЦК України визначено, що співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній, якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання.

Таким чином, у випадку, коли один із співвласників погодився отримати грошову компенсацію замість своєї частки в спільному майні, а інша сторона не погодилася її добровільно виплачувати з будь-якої причини, зацікавлений в одержанні замість своєї частки у майні грошової компенсації співвласник звертається до суду із позовом на підставі статті 364 ЦК України.

Отже, хоча і за загальним правилом частки подружжя є рівними - це не означає, що суд кожну річ поділить порівну між ними. Майно, яке не можна фізично поділити, як правило, присуджують лише одному з подружжя. Другий у зв'язку з цим може отримати: іншу неподільну річ такої ж вартості, або грошову компенсацію, або річ меншої вартості та часткову грошову компенсацію. При цьому, суд не може ініціативно присудити неподільну річ одному з подружжя і зобов`язати його виплатити іншому компенсацію.

Представник ОСОБА_4 адвокат Григор'єв Д.В. та ОСОБА_2, а також її представник адвокат Шевчук О.М. в судовому засіданні категорично заперечували проти визнання за сторонами у порядку поділу майна право власності по 1/2 частині автомобіля ВАЗ та іншого майна, оскільки на їх думку це не вирішить спір, який виник між сторонами. Вважають, що право власності на автомобіль ВАЗ має бути визнано лише за одним із подружжя, а інше майно поділено між ними в натурі.

Слід зазначити, що позивач по первісному позову, як і позивачка по зустрічному позову просили поділити майно пордужжя і не просили припинити свої право на частку в майні з отриманням компенсації на свою користь, а також не просили припинити право власності відповідача у спільному майні з виплатою компенсації.

Оскільки самостійно вирішити питання про виплату компенсації за відсутності відповідних вимог суд не має права, враховуючи, що ОСОБА_4 у своїй позовній заяві вказував на справедливісь розподілу майна при якому більша частка спільного майна буде присуджена позивачці, не заявляючи вимогу про виплату йому компенсації вартості, враховуючи наведені вище доводи представників сторін та ОСОБА_2 , суд дійшов наступного висновку.

При вирішенні спору про поділ майна подружжя, суд може не погодитись із запропонованим кожним із подружжя варіантом поділу такого майна та провести його поділ виходячи з інтересів дружини, чоловіка, дітей та інших обставин, що мають істотне значення. Обрання судом при вирішенні спору варіанту поділу майна подружжя, при наявності вимоги про його поділ, відмінного від того, про який просили ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , не може бути розцінене як вихід суду за межі позовних вимог.

Твердження позивачки, що автомобіль було придбано в шлюбі за кошти, які надали її батьки, суд не приймає до уваги, оскільки воно є голослівним та не доведено належними, достатніми та допустимими доказами. Щодо морозильної камери «Delfa», то суд не може прийняти, як доказ її придбання не подружжям, оскільки гарантійний талон містить іншу дату придбання товару, ніж долучений до матеріалів справи чек і ці розбіжності позивачка по зустрічному позову і її представник в судовом засіданні не пояснили. Інших належних, достатніх та допустимих доказів суду не надали. Морозильна камера «Delfa» є в наявності на момент поділу майна, що сторонами не заперечувалось. Тому вказану морозильну камеру суд відносить до майна набутого під час шлюбу, враховуючи дату її придбання.

Отже, за час шлюбу сторони придбали наступне майно: автомобіль марки ВАЗ, модель 210990, кузов НОМЕР_1 , 2006 року випуску, державний реєстраційний № НОМЕР_2 вартістю 42000,00 грн., який придбано в період шлюбу та зареєстровано на ОСОБА_4 ; телевізор «Hisense» вартістю 12000,00 грн.; холодильник «LG» вартістю 3000,00 грн.; комод вартістю 1500,00грн.; кухню (стільниця, вісім шаф) вартістю 8000, 00 грн.; диван вартістю 3000, 00 грн.; дитячу стінку вартістю 8000, 00 грн.; комод під телевізор вартістю 1000, 00 грн.; диван вартістю 8000, 00 грн.; шкаф купе вартістю 8000, 00 грн. (в позовній заяві ОСОБА_4 вказаний, як кухоний шкаф); бойлер на 80 літрів вартістю 4000, 00 грн.; пральну машину «LG» вартістю 9899,00 грн.; морозильну камеру «Delfa» вартістю 2999,10 грн. Всього майна на суму 111 398,10 грн.

Суд відносить до переліку спільного майна подружжя як спірний автомобіль так і морозильну камеру «Delfa» вартістю 2999,10 грн. Усе майно придбано за кошти подружжя під час сумісного проживання, доказів протилежного сторонами суду не надано.

Виходячи з рівності часток при поділі майна подружжя, частки сторін у спільному майні складають 55 699 грн. 05 коп. (111 398,10 грн.:2).

Враховуючи викладене та аналізуючи докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що вищевказане майно, було набуте сторонами як подружжям за час шлюбу, і воно належить їм на праві спільної сумісної власності, частки яких відповідно до ст. 70 СК України є рівними, а поділу між сторонами підлягає майно загальною вартістю 111 398,1 грн., і сторони мають право на 1/2 частку зазначеного спільного сумісного майна подружжя кожний, вартістю по 55 699,05 грн.

Зазначене вище майно слід поділити між ними наступним чином.

Визнати за ОСОБА_4 в порядку поділу спільного майна подружжя, право особистої приватної власності на: телевізор «Hisense» вартістю 12000, 00 грн.; холодильник «LG » вартістю 3000, 00 грн.; комод вартістю 1500, 00 грн.; кухню (стільниця, вісім шаф) вартістю 8000, 00 грн.; диван вартістю 3000, 00 грн.; дитячу стінку вартістю 8000, 00 грн.; диван вартістю 8000, 00 грн.; шкаф купе вартістю 8000, 00 грн.; бойлер на 80 літрів вартістю 4000, 00 грн. Всього на суму 55 500 грн.

Визнати за ОСОБА_2 в порядку поділу спільного майна подружжя, право особистої приватної власності на автомобіль марки ВАЗ, модель 210990, кузов НОМЕР_1 , 2006 року випуску, державний реєстраційний № НОМЕР_2 вартістю 42000 ,00 грн.; пральну машину «LG» вартістю 9899, 00 грн., морозильну камеру «Delfa» вартістю 2999,10 грн.; комод під телевізор вартістю 1000, 00 грн. Всього на суму 55 898,10 грн.

Різниця між вартістю майна становить 398,10 грн. Вказаний варіант розподілу на переконання суду найбільш відповідає принципам розумності та справедливості, рівності часток подружжя у спільному майні. І сприяє виконанню завдання цивільного судочинства, визначеного ч.ч. 1, 2 ст. 2 ЦПК України.

В даному випадку не вбачається підстав для відступлення від рівності часток. Цей висновок грунтується на аналізі підстав первісного та зустрічного позовів та наданих особами, які беруть участь у справі доказів. Однак суд враховує те, що позивач по первісному позову фактично відмовився від стягнення на свою користь компенсації з відповідачки в разі присудження їй більшої частини майна, а позивачка по зустрічному позову також про присудження подібної компенсації не зазначала.

Слід підкреслити, що ОСОБА_2 відмовилась від виділення їх дитячих меблів, які вона вважає за можливе передати відповідачу, оскільки вона не має потреби у цьому майні, та відмову останнього у стягненні компенсації з позивачки у разі виділення їй більшої частини майна. Також судом враховано конкретні обставини справи, підстави позову ОСОБА_4 , які суд не може змінювати, який вважає справедливим виділити йому спірний автомобіль, фактично не наводячи інших підстав, оскільки посилання на положення діючого законодавства та судову практику такими вважати не можна. Тобто ОСОБА_4 просить виділити йому автомобіль, а усе інше майно виділити ОСОБА_2 без наведення будь-яких конкретних доводів на підтримання запропонованого ним варіанту поділу майна подружжя. Судом надано оцінку потребі сторін у користуванні спірним автомобілем, наявність у сторін дитини, яка проживає із ОСОБА_2 інші обставини, що мають істотне значення.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України та з урахуванням часткового задоволення позовів про розподіл майна подружжя, з ОСОБА_2 слід стягнути на користь ОСОБА_4 судовий збір у розмірі 577,50 грн., а з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 - судовий збір у розмірі 454,00 грн.

На підставі викладеного і керуючись ст.ст. 10, 11, 76-80, 133, 141, 258, 259, 263-265 ЦПК України, суд -

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя та зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя - задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_4 в порядку поділу спільного майна подружжя, право особистої приватної власності на: телевізор «Hisense» вартістю 12000,00 грн.; холодильник «LG » вартістю 3000,00 грн.; комод вартістю 1500, 00 грн.; кухню (стільниця, вісім шаф) вартістю 8000,00 грн.; диван вартістю 3000,00 грн.; дитячу стінку вартістю 8000,00 грн.; диван вартістю 8000, 00 грн.; шкаф купе вартістю 8000,00 грн.; бойлер на 80 літрів вартістю 4000, 00 грн. Всього на суму 55 500 грн.

Визнати за ОСОБА_2 в порядку поділу спільного майна подружжя, право особистої приватної власності на автомобіль марки ВАЗ, модель 210990, кузов НОМЕР_1 , 2006 року випуску, державний реєстраційний № НОМЕР_2 вартістю 42000,00 грн.; пральну машину «LG» вартістю 9899,00 грн., морозильну камеру «Delfa» вартістю 2999,10 грн; комод під телевізор вартістю 1000,00 грн. Всього на суму 55 898,10 грн.

В задоволенні позовів в іншій частині - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 на користь ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , судовий збір у розмірі 577 грн. 50 коп.

Стягнути з ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 судовий збір у розмірі 454 грн. 00 коп.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Дніпровського апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення складено 15.11.2021 року.

Суддя Вільногірського міського суду

Дніпропетровської області І.А.Ілюшик