КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 січня 2021 року м. Київ

Унікальний номер справи № 369/7918/19

Апеляційне провадження 22-ц/824/1161/2021

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача Махлай Л.Д.,

суддів Кравець В.А., Мазурик О.Ф.

при секретарі Гойденко Д.В.

сторони

позивач ОСОБА_1

відповідачі ОСОБА_2

ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 27 лютого 2020 року, ухвалене під головуванням судді Пінкевич Н.С., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості,

в с т а н о в и в :

у червні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , у якому просив стягнути з відповідачів солідарно борг з урахуванням пені та трьох відсотків річних у сумі 1 084 082,66 грн.

В обґрунтування вимог зазначав, що між ним та ОСОБА_2 укладено договір позики у січні 2007 року на суму 150 000 грн, які не були повернуті.

У період 2008-2009 років ОСОБА_2 запевняв його, що має власний будівельний бізнес і тому йому необхідні кошти для завершення будівництва. 24.12.2009 між ними укладено договір позики на суму 250 000 грн, на строк до 01.06.2010, а також попередній договір купівлі-продажу квартири, за яким ОСОБА_2 отримав 125 000 грн. При підписанні даних угод дружина ОСОБА_3 надала згоду на укладення цих правочинів. У подальшому між ними ще були укладені такі договори позики: 11.11.2011 на суму 100 000 грн та 30 000 доларів США; 30.11.2011 на суму 10 000 доларів США; 25.07.2017 - на суму 25 000 доларів США. Дані кошти не були повернуті. Протягом 2018 року він намагався домовитись з відповідачем щодо повернення коштів в досудовому порядку. 28.12.2018 шляхом спільних перемовин ними був погоджений загальний розмір заборгованості в розмірі 40 000 доларів США, які ОСОБА_2 зобов`язувався повертати частинами до 01.10.2019. Разом з тим, погоджений графік виплат відповідач порушив та став уникати зустрічей. На час звернення до суду прострочена заборгованість складає 17 000 доларів США, що за курсом НБУ складає 448 596 грн, загальна заборгованість становить 40 000 доларів США, що за курсом НБУ складає 1 055 520 грн. Пеня за період з 01.03.2019 по 20.06.2019 виходячи з розрахунку прострочених платежів 448 596 грн складає 24 433,12 грн. 3 % річних за цей же період становить 4 129,54 грн.

Оскільки грошові кошти бралися та були використані в інтересах сім`ї, то дружина ОСОБА_3 також несе відповідальність за прострочення виконання грошового зобов`язання.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 27.02.2020 позов задоволено частково. Стягнуто солідарно з ОСОБА_2. та ОСОБА_3 на користь позивача заборгованість у сумі 1 055 520 грн та три відсотки річних у сумі 4 129,54 грн. Вирішено питання про стягнення судових витрат.

Не погоджуючись з даним рішенням суду, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог. Посилається на неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи. А саме, суд не врахував, що розписка від 28.12.2018 складена під психологічним тиском з боку позивача. Будь - яких коштів по цій розписці він не отримував, а інші розписки та попередній договір не мають відношення до даного спору. Всі зобов`язання перед позивачем виконані та заборгованості він не має. Суд не встановив дійсну правову природу правовідносин між сторонами. Крім того, суд помилково застосував до спірних правовідносин ст. 65 СК України, оскільки будь - якого майна, використаного в інтересах сім`ї придбано не було.

У відзиві представник позивача ОСОБА_8 просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість. Зазначає, що дружина позичальника надала свою згоду на отримання позики, яка бралася в інтересах сім`ї. Вважає, що відповідачі намагаються приховати належне їм майно і грошові кошти, щоб уникнути відповідальності. Після домовленостей та прощення позивачем значної частини боргу відповідач вказує, що на нього чинився психологічний тиск. Проте останній не звертався з позовом про визнання недійсною розписки від 28.12.2018. Відповідач не заперечує, що має багаторічні боргові зобов`язання перед позивачем. Саме розпискою від 28.12.2018 сторони дійшли компромісу та визначили суму, яка підлягає поверненню.

У судовому засіданні відповідач та його представник ОСОБА_9 підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити.

Позивач просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Відповідач ОСОБА_3 у судове засідання не з`явилася, про день та час розгляду справи повідомленау встановленому законом порядку, у зв`язку з чим колегія суддів вважає за можливе розгляд справи у їївідсутності, за правилами ч. 2 ст. 372 ЦПК України.

Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з`явилися у судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 28.01.2007 ОСОБА_2 отримав у позику від ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 150 000 грн із строком повернення до 28.11.2007, про що сторони склали відповідну письмову розписку.

24.12.2009 ОСОБА_2 позичив у ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 250 000 грн гривень із строком повернення до 01.06.2010, про що сторони уклали письмовий договір позики грошових коштів, посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Бишовцем Р.В. та зареєстрованого у реєстрі за номером 1938.

24.12.2009 ОСОБА_2 отримав грошові кошти у сумі 125 000 грн за попереднім договором купівлі-продажу квартири у АДРЕСА_1 , яку зобов`язувався відчужити у власність ОСОБА_1 не пізніше 01.06.2010. Попередній договір, посвідчений приватним нотаріусом Києво - Святошинського районного нотаріального округу Київської області Бишовцем Р.В. та зареєстрований у реєстрі за номером 1938.

Під час укладання вищевказаних нотаріальних договорів, ОСОБА_3 (дружина відповідача), надано нотаріальну згоду на підписання її чоловіком - ОСОБА_2 договору позики грошових коштів, а також попереднього договору купівлі-продажу квартири та основного договору купівлі-продажу квартири, з наданням права ОСОБА_2. в кожному конкретному випадку визначати суму (розмір), ціну, умови, строки на власний розсуд. Також, дана згода містила зауваження, що вищевказані правочини укладаються в інтересах сім`ї ОСОБА_2 , й ОСОБА_3 розуміє значення своїх дій і не помиляється у відношенні майбутніх правочинів, яка посвідчена приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Бишовцем Р.В. та зареєстрована у реєстрі за номером 1936.

11.11.2011 ОСОБА_2 отримав у позику від ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 100 000 грн та 30 000 доларів США із зобов`язанням придбати за ці кошти цех для розливу води, про що складено розписку.

30.11.2011 ОСОБА_2 отримав у позику від ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 10 000 доларів США для поїздки в Нігерію із зобов`язанням повернення цих коштів, про що склав відповідну письмову розписку.

25.07.2017 ОСОБА_2 отримав у борг у ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 25 000 доларів США із терміном повернення всієї суми боргу на протязі семи місяців, про що видав відповідну письмову розписку.

28.12.2018 ОСОБА_2 написав розписку, у якій вказав, що він отримав у борг від ОСОБА_1 грошові кошти у сумі40 000 доларів США та зобов`язується повертати вказану суму періодичними платежами наступним чином: до 01.03.2019 -3 000 доларів США; до 01.04.2019 -4 000 доларів США; до 01.05.2019 - 5 000 доларів США; до 01.06.2019, 01.07.2019, 01.08.2019, 01.09.2019 повертати по 5 000 доларів США; повний розрахунок провести до 01.10.2019.

Задовольняючи частково позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами досягнуто згоди щодо загальної суми грошових коштів, які підлягають поверненню, сторони погодили строки повернення позики і ці зобов`язання відповідачами не виконані. Факт передачі грошових коштів підтверджується договорами позики та розписками. Обов`язок повернення коштів виник з моменту передання грошей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки передував факт передачі коштів у борг. Стягуючи заборгованість з відповідачів у солідарному порядку суд виходив з того, що позика використана в інтересах сім`ї.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (сума позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно зі статтею 1047 цього Кодексу договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Згідно з ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Отже, розписка як документ, або договір, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником у борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

У розписці від 28.12.2018 (а.с. 74) зазначено, що ОСОБА_2 взяв у борг 40 000 доларів США, які зобов`язався повернути до 01.10.2019. Зміст розписки не дає будь - якого іншого тлумачення, ніж того, що зазначено у тексті розписки, у тому числі не вказує на будь - яку іншу правову природу спірних правовідносин, окрім правовідносин за договором позики. Відповідач не заперечує, що зазначену розписку він писав позивачу.

Доводи апеляційної скарги про те, що дана розписка написана під психологічним тиском не мають правового значення, оскільки договір позики відповідачем не оспорювався та недійсним не визнавався.

Договір позики укладено у письмовій формі, а відтак він не є нікчемним в силу закону. А тому доводи представника відповідача про те, що договір позики є нікчемним суперечать положенням чинного законодавства.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.

Позивач у обґрунтування позовних вимог зазначав, що з відповідачем було укладено ряд договорів позики, за якими останній не виконав взятих зобов`язань щодо повернення боргу, а тому сторони дійшли згоди про те, що розмір грошового зобов`язання за попередніми договорами складає 40 000 доларів США та визначили строки повернення цієї суми боргу.

Відтак написанню розписки від 28.12.2018 передувала передача грошових коштів відповідачу, а тому сам по собі факт, що у день написання цієї розписки не було передано грошових коштів не має правового значення.

Закон не містить заборони оформити передачу грошових коштів у позику розпискою чи договором позики уже після передачі грошових коштів. Закон також не забороняє анулювати попередні розписки та скласти іншу розписку, у якій зафіксувати суму не повернутих грошових коштів та змінити дату їх повернення.

У даній справі сторони у розписці від 28.12.2018 визначили залишок боргу та дату його повернення, відтак доводи відповідача про те, що він не мав будь - якої заборгованості перед позивачем на день складання розписки суперечать діям самого відповідача, який видав боргову розписку позивачу. Крім того, відповідач не надав будь - яких доказів, які б підтверджували виконання ним всіх боргових зобов`язань перед позивачем по попереднім розпискам та про наявність таких доказів не зазначав.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 1 ст. 530 цього ж Кодексу закріплено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Оскільки відповідач не виконав взятих на себе зобов`язань щодо повернення позики у строк, встановлений у розписці, суд першої інстанції, керуючись вимогами вищезазначених норм, та на підставі доказів, наданих сторонами, дійшов правильних висновків про законність та обґрунтованість позовних вимог в частині стягнення суми позики.

Згідно з ч. 4 ст. 65 СК України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Виходячи із змісту вказаної норми, той з подружжя, хто не брав участі в укладанні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником), якщо отримане майно за договором використане в інтересах сім`ї, навіть якщо другий з подружжя не знав про укладання договору, він вважається зобов`язаною особою.

Правовий статус майна, набутого у період шлюбу, а відтак і зобов`язання щодо повернення боргу, отриманого одним з подружжя у період шлюбу, презюмується.

Як на час отримання позики, так і на час складання розписки, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебували узареєстрованому шлюбі.

Будь- яких доказів про те, що позика була витрачена не в інтересах сім`ї відповідачі не подавали та ОСОБА_3 не оскаржує стягнення з неї боргу у солідарному порядку.

Висновки суду першої інстанції щодо солідарного стягнення боргу відповідають встановленим у справі обставинам та правовим висновкам, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.06.2020 у справі № 638/18231/15-ц.

Доводи апеляційної скарги про те, що позика не була витрачена в інтересах сім`ї будь - якими доказами не підтверджені та на такі докази апелянт не посилається.

За таких обставин колегія суддів прийшла до висновку, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим і не може бути скасоване з підстав, викладених у апеляційній скарзі.

Колегія суддів звернула увагу на те, що судом допущено арифметичну помилку при визначенні судового збору, оскільки 9 605 грн : 2 складає 4 802,50 грн, а не 4 692,04 грн.

Даний недолік може бути виправлено відповідно до ст. 269 ЦПК України шляхом виправлення арифметичної помилки, проте така помилка не може бути підставою для скасування чи зміни рішення.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-383 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 27 лютого 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня проголошення до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до цього суду з підстав, викладених у ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови виготовлений 12.01.2021.

Головуючий Л. Д. Махлай

Судді В. А. Кравець

О. Ф. Мазурик