Ухвала

Іменем України

14 січня 2021 року

м. Київ

справа № 757/17630/19

провадження № 61-16610ск20

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Краснощокова Є. В. (суддя-доповідач), Дундар І. О., Тітова М. Ю., розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Київського апеляційного суду від 30 вересня 2020 рокуу справі за позовом ОСОБА_1 до Держави України в особі Державної казначейської служби України, третя особа - Головне управління Національної поліції в Львівській області, про відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Печерського районного суду

м. Києва з позовом до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України про стягнення з Держави Україна через Державну казначейську службу України за рахунок державного бюджету шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 у відшкодування моральної шкоди - 250 000 грн.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 07 листопада 2019 року залучено до участі у справі в якості третьої особи - Головне управління Національної поліції України в Львівській області.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 09 квітня 2020 року

у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, 01 вересня 2020 року ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу. В апеляційній скарзі скаржник просив поновити процесуальний строк на апеляційне оскарження судового рішення, посилаючись на те, що оскаржене рішення він отримав 13 липня 2020 року, а у зв`язку з дією карантину на території України такий строк може бути продовжений.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 17 вересня 2020 року підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження визнано неповажними, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без руху та встановлено строк, зокрема, для надання заяви про поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження із зазначенням інших підстав для поновлення строку разом із належними доказами на підтвердження обставин, що перешкоджали подати апеляційну скаргу

в установлений законодавством строк.

На виконання вимог вказаної ухвали, 26 вересня 2020 року ОСОБА_1 направив на електронну пошту Київського апеляційного суду заяву в якій, просив поновити строк на апеляційне оскарження рішення суду, посилаючись на те, що термін дії карантину продовжено КМУ до 01 листопада 2020 року.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 30 вересня 2020 року у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 09 квітня 2020 року відмовлено на підставі пункту 4 частини першої статті 358 ЦПК України. Апеляційний суд вказав, що ОСОБА_1 зазначив ті ж самі підстави, які були визнані судом неповажними.

06 листопада 2020 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу на ухвалу Київського апеляційного суду від 30 вересня 2020 року, з пропуском строку на касаційне оскарження. Посилаючись на порушення судом норм процесуального права, ОСОБА_1 просить скасувати оскаржену ухвалу та направити справу для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції. Касаційна скарга мотивована тим, що строк на апеляційне оскарження пропущений ним з поважних причин, оскільки по всій території України встановлені карантинні обмеження. Крім того, зазначає, що ОСОБА_3 надавав йому

у цій справі правничу допомогу, однак він захворів. До касаційної скарги додано: копію диплома НОМЕР_1 та листок непрацездатності № 833639 серія АДЦ

№ 929493.

ОСОБА_1 просить поновити строк на касаційне оскарження, посилаючись на те, що повний текст оскарженої ухвали суду апеляційної інстанції отримав

20 жовтня 2020 року. Проте доказів на підтвердження цих обставин до касаційної скарги не додано.

Ухвалою Верховного Суду від 30 листопада 2020 року підстави для поновлення строку на касаційне оскарження визнано неповажними, а касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без руху та встановлено строк, зокрема, для надання доказів на підтвердження обставин, що перешкоджали подати касаційну скаргу до 30 жовтня 2020 року.

На виконання вимог наведеної ухвали Верховного Суду ОСОБА_1 направив заяву, в якій вказав ідентифікатор міжнародного поштового відправлення Акціонерного товариства «Укрпошта» № 378 за яким можна прослідкувати, що копію оскарженої ухвали він отримав саме 20 жовтня 2020 року та супровідний лист Київського апеляційного суду від 30 вересня 2020 року яким направлялася копія ухвали Київського апеляційного суду від 30 вересня 2020 року.

Згідно з частинами першою, другою статті 390 ЦПК України касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Згідно з частиною першою статті 127 ЦПК України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Ураховуючи те, що касаційну скаргу подано 06 листопада 2020 року, тобто протягом тридцяти днів з дня вручення судового рішення, строк на касаційне оскарження підлягає поновленню відповідно до частини другої статті 390 ЦПК України.

Разом з цим, у відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких мотивів.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважив, що «право на суд», одним із аспектів якого є право доступу, не є абсолютним і може підлягати обмеженням; їх накладення дозволене за змістом, особливо щодо умов прийнятності апеляційної скарги. Проте такі обмеження повинні застосовуватись з легітимною метою та повинні зберігати пропорційність між застосованими засобами та поставленого метою (VOLOVIK v. UKRAINE, N 15123/03, § 53, 55, ЄСПЛ, від 06 грудня 2007 року).

Норми, які регулюють строки подачі скарг, безсумнівно, спрямовані на забезпечення належного здійснення правосуддя і юридичної визначеності. Зацікавлені особи мають розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані (PERETYAKA AND SHEREMETYEV v. UKRAINE, № 17160/06 та N 35548/06, § 34, ЄСПЛ, від 21 грудня 2010 року).

Внутрішньодержавним судам при застосуванні процесуальних норм належить уникати як надмірного формалізму, так і надмірної гнучкості, які можуть призвести до скасування процесуальних вимог, встановлених законом (SHISHKOV v. RUSSIA,

№ 26746/05, § 110, ЄСПЛ, від 20 лютого 2014 року).

ЄСПЛ зазначив, що правова система багатьох країн-членів передбачає можливість продовження строків, якщо для цього є обґрунтовані підстави. Разом з тим, якщо строк на оскарження поновлений зі спливом значного періоду часу та за підстав, які не видаються переконливими таке рішення може порушити принцип юридичної визначеності. Вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження (PONOMARYOV v. UKRAINE, № 3236/03, § 41, ЄСПЛ, від 03 квітня 2008 року).

02 квітня 2020 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічний гарантій з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)»

від 30 березня 2020 року (далі - Закон № 540-ІХ).

18 червня 2020 року прийнято Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо перебігу процесуальних строків під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України для запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» (далі - Закон № 731-ІХ).

Прикінцевими та перехідними положеннями цього закону передбачено, що процесуальні строки, які були продовжені відповідно пункту 3 Прикінцевих положень ЦПК України в редакції Закону України від 30 березня 2020 року

№ 540-ІХ, закінчуються через 20 днів після набрання чинності цим Законом. Протягом цього 20-денного строку учасники справи та особи, які не брали участі

у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки

(у випадках наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цими Кодексами), мають право на продовження процесуальних строків на підставах, встановлених цим Законом.

Закон № 731-ІХ набрав чинності 17 липня 2020 року, а тому строки, які були автоматично продовженні згідно із Законом № 540-ІХ, продовжуються до 06 серпня 2020 року.

З огляду на зазначене, суд апеляційної інстанції правильно визнав підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження, на які посилався ОСОБА_1 , неповажними, а встановивши, що в заяві про усунення недоліків ОСОБА_1 зазначив ті ж самі підстави, які були визнані судом неповажними, зробив обґрунтований висновок про відмову у відкритті апеляційного провадження.

Доводи скаржника про хворобу ОСОБА_3 (який надавав йому у цій справі правничу допомогу) колегія суддів відхиляє, оскільки до касаційної скарги не додано доказів на підтвердження того, що ОСОБА_3 дійсно надавав скаржнику правничу допомогу і мав на це відповідні повноваження. Крім того, з листка непрацездатності № 833639 серія АДЦ № 929493 вбачається, що ОСОБА_3 захворів 11 серпня 2020 року .

Аналіз змісту касаційної скарги та оскарженого судового рішення свідчить, що правильне застосовування судом апеляційної інстанції норм процесуальногоправа є очевидним, а касаційна скарга - необґрунтованою.

ЄСПЛ зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ,

від 19 грудня 1997 року).

Відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Керуючись статтями 260, 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Поновити ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження ухвали Київського апеляційного суду від 30 вересня 2020 року.

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Київського апеляційного суду від 30 вересня 2020 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до Держави України в особі Державної казначейської служби України, третя особа - Головне управління Національної поліції в Львівській області, про відшкодування моральної шкоди.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді: Є. В. Краснощоков

І. О. Дундар

М. Ю. Тітов