Постанова

Іменем України

10 листопада 2021 року

м. Київ

справа № 161/8413/19

провадження № 61-11941св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Грушицького А. І., Калараша А. А., Петрова Є. В., Ткачука О. С. (суддя-доповідач),

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Вест Транс», Публічного акціонерного товариства «Брокбізнесбанк» про визнання правочинів удаваними і недійсними, за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Вест Транс» на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 05 березня 2021 року, додаткове рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 19 березня 2021 року, ухвалене суддею Ковтуненком В. В., та постанову Волинського апеляційного суду від 08 червня 2021 року, ухвалену колегією суддів у складі: Данилюк В. А., Киці С. І., Матвійчук Л. В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

В травні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду із указаним позовом, посилаючись на те, що 07 серпня 2007 року вона уклала із Акціонерним товариством «Брокбізнесбанк» (далі - АТ «Брокбізнесбанк», банк) договір кредиту на суму 225 тис. доларів США, на забезпечення виконання якого того ж дня уклала із банком договір іпотеки, предметом якого є земельна ділянка площею 0,1025 га по АДРЕСА_1 та розміщений на ній житловий будинок з господарськими спорудами.

09 березня 2017 року відбулися електронні торги щодо відчуження прав вимоги за кредитним договором та договором іпотеки, переможцем яких визнано Товариство з обмеженою відповідальністю «Вест Транс» (далі - ТОВ «Вест Транс»). 22 березня 2017 року між банком та ТОВ «Вест Транс» було укладено договір відступлення прав вимоги за вказаними вище договорами.

Позивач посилалася на те, що договір відступлення права вимоги за кредитним договором є за своєю суттю договором факторингу, при цьому укладення договору факторингу із ТОВ «Вест Транс», яке не має ліцензії на надання фінансових послуг, є порушенням законодавства та підставою для визнання договору недійсним.

Враховуючи викладене та посилаючись на те, що від законності основного договору залежить і законність договору іпотеки, позивач просила визнати договір про відступлення права вимоги від 22 березня 2017 року удаваним як такий, що вчинений сторонами для приховання договору факторингу, а також визнати договір про відступлення права вимоги за іпотечним договором недійсним.

Короткий зміст судових рішень

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 05 березня 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано удаваним договір про відступлення прав вимоги від 22 березня 2017 року, укладений між ПАТ «Брокбізнесбанк»» та ТОВ «Вест Транс». Визнано удаваним договір про відступлення права вимоги за іпотечним договором від 22 березня 2017 року, укладений між ПАТ «Брокбізнесбанк» та ТОВ «Вест Транс».

Додатковим рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 19 березня 2021 року стягнуто з ТОВ «Вест Транс» та ПАТ «Брокбізнесбанк» на користь ОСОБА_1 понесені нею судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000 грн.

Постановою Волинського апеляційного суду від 08 червня 2021 року рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 5 березня 2021 року та додаткове рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 19 березня 2021 року залишено без змін.

Визнаючи договір відступлення прав вимоги за кредитним договором удаваним, суди виходили із того, що банк уступив грошову вимогу до ОСОБА_1 в обмін на грошові кошти у розмірі 1 042 000 грн, тобто фактично відбулося фінансування однієї особи іншою, що є основною ознакою договору факторингу. При цьому ТОВ «Вест Транс» не є фінансовою установою, що виключає можливість укладення ним договору факторингу та придбання грошової вимоги за кредитним договором. Задовольняючи позов у частині визнання недійсним договору відступлення права вимоги за договором іпотеки, суди вказали на те, що цей договір є похідним від відступлення прав за кредитним договором, який визнано удаваним.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги

У липні 2021 року ТОВ «Вест Транс» подало до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 05 березня 2021 року, додаткове рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 19 березня 2021 року, постанову Волинського апеляційного суду від 08 червня 2021 року та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову. Заявник посилається на те, що суди в оскаржуваних судових рішеннях застосували норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Доводи інших учасників справи

Інші учасники справи відзивів не надіслали.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 22 липня 2021 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.

Ухвалою Верховного Суду від 02 листопада 2021 року справу призначено до розгляду у складі п`яти суддів.

Обставини справи

Судами встановлено, що 07 серпня 2007 року між ПАТ «Брокбізнесбанк» та ОСОБА_1 було укладено договір кредиту, відповідно до умов якого остання отримала кредитні кошти у розмірі 225 тис. доларів США. На забезпечення виконання умов вказаного договору його сторони того ж дня уклали договір іпотеки, предметом якого є земельна ділянка площею 0,1025 га по АДРЕСА_1 та розміщений на ній житловий будинок з господарськими спорудами.

09 березня 2017 року в межах процедури продажу активів ПАТ «Брокбізнесбанк» були проведені електронні торги, результати яких оформлені протоколом. До активів лоту віднесене право вимоги за кредитним договором від 07 серпня 2007 року, укладеним між ПАТ «Брокбізнесбанк» та ОСОБА_1 , а також право вимоги за договором іпотеки.

22 березня 2017 року між ПАТ «Брокбізнесбанк» та ТОВ «Вест Транс» був укладений договір про відступлення права вимоги за кредитним договором та договором іпотеки, укладеним із ОСОБА_1 .

Відповідно до пункту 2 договору відступлення новий кредитор в день укладення договору, але в будь-якому випадку не раніше моменту отримання банком у повному обсязі коштів, відповідно до пункту 4 цього договору набуває усі права кредитора за основними договорами та в розмірах вказаних в додатку №1 до цього договору, включаючи, але не виключно право вимагати належного виконання боржниками зобов`язань за основними договорами, сплати боржниками грошових коштів, сплати процентів, сплати штрафних санкцій та інших нарахованих доходів, передачі предметів забезпечення в рахунок виконання зобов`язань, тощо. Права кредитора за основними договорами переходять до нового кредитора у повному обсязі та на умовах, які існують на момент відступлення права вимоги, за виключенням права на здійснення договірного списання коштів з рахунку/рахунків боржників, що надане банку відповідно до умов основних договорів.

Сторони домовились, що за відступлення прав вимоги за основними договорами, відповідно до цього договору новий кредитор сплачує банку грошові кошти у сумі 1 042 000 грн.

У пункті 6 сторони погодили, що ПАТ «Брокбізнесбанк» не відповідає перед новим кредитором за невиконання або неналежне виконання боржниками своїх зобов`язань за основними договорами.

Крім того, 22 березня 2017 року між ПАТ «Брокбізнесбанк» та ТОВ «Вест Транс» був укладений договір про відступлення права вимоги за іпотечним договором, в якому зазначено, що він укладається у зв`язку з укладення договору про відступлення права вимоги від 22 березня 2017 року №148.

Позиція Верховного Суду

Згідно із положеннями пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадrу, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Відповідно до статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з частиною першою статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до частини першої статті 510 ЦК України сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

За частиною першою статті 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

Відповідно до статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Отже, правова природа договору відступлення права вимоги полягає у тому, що у конкретному договірному зобов`язанні первісний кредитор замінюється на нового кредитора, який за відступленою вимогою набуває обсяг прав, визначений договором, у якому виникло таке зобов`язання.

Указані норми права визначають такі ознаки договору відступлення права вимоги: 1) предметом договору є відступлення права вимоги виконання обов`язку у конкретному зобов`язанні; 2) зобов`язання, у якому відступлене право вимоги, може бути як грошовим, так і не грошовим (передача товарів, робіт, послуг тощо); 3) відступлення права вимоги може бути оплатним, а може бути безоплатним; 4) форма договору відступлення права вимоги має відповідати формі договору, у якому виникло відповідне зобов`язання; 5) наслідком договору відступлення права вимоги є заміна кредитора у зобов`язанні.

Відповідно до статті 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.

Згідно зі статтею 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події. У цих випадках додаткове оформлення відступлення права грошової вимоги не вимагається.

Відповідно до статті 1079 ЦК України сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.

Згідно зі статтею 1048 ЦК України, якщо відповідно до умов договору факторингу фінансування клієнта здійснюється шляхом купівлі у нього фактором права грошової вимоги, фактор набуває права на всі суми, які він одержить від боржника на виконання вимоги, а клієнт не відповідає перед фактором, якщо одержані ним суми є меншими від суми, сплаченої фактором клієнтові. Якщо відступлення права грошової вимоги факторові здійснюється з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором, фактор зобов`язаний надати клієнтові звіт і передати суму, що перевищує суму боргу клієнта, який забезпечений відступленням права грошової вимоги, якщо інше не встановлено договором факторингу. Якщо сума, одержана фактором від боржника, виявилася меншою від суми боргу клієнта перед фактором, який забезпечений відступленням права вимоги, клієнт зобов`язаний сплатити факторові залишок боргу.

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 1, пункту 11 частини першої статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» (далі - Закон № 2664-ІІІ) фінансова послуга - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів. Факторинг вважається фінансовою послугою.

Згідно з частиною першою статті 6 Закону № 2664-ІІІ фінансові послуги відповідно до положень цього Закону надаються суб`єктами господарювання на підставі договору. Договір, якщо інше не передбачено законом, повинен містити: 1) назву документа; 2) назву, адресу та реквізити суб`єкта господарювання; 3) відомості про клієнта, який отримує фінансову послугу: прізвище, ім`я, по батькові, адреса проживання - для фізичної особи, найменування та місцезнаходження - для юридичної особи; 5) найменування фінансової операції; 6) розмір фінансового активу, зазначений у грошовому виразі, строки його внесення та умови взаєморозрахунків; 7) строк дії договору; 8) порядок зміни і припинення дії договору; 9) права та обов`язки сторін, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору; 9-1) підтвердження, що інформація, зазначена в частині другій статті 12 цього Закону, надана клієнту; 10) інші умови за згодою сторін; 11) підписи сторін.

Відповідно до глави 73 ЦК України правова природа факторингу полягає у наданні фактором (посередником) платної фінансової послуги клієнту. Зміст цієї послуги полягає у наданні (фінансуванні) фактором грошових коштів клієнту за плату. При цьому клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до боржника. Клієнт може зобов`язатись відступити факторові свою грошову вимогу до боржника в рахунок виконання свого зобов`язання з повернення отриманих коштів та здійснення оплати за надану фінансову послугу. Або клієнт може зобов`язатись відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання свого зобов`язання перед фактором, яке в майбутньому буде виконане клієнтом шляхом сплати факторові коштів, у тому числі за надану фінансову послугу.

Отже, договір факторингу має такі ознаки: 1) предметом договору є надання фінансової послуги за плату; 2) зобов`язання, в якому клієнтом відступається право вимоги, може бути тільки грошовим; 3) договір факторингу має передбачати не тільки повернення фінансування фактору, а й оплату клієнтом наданої фактором фінансової послуги; 4) договір факторингу укладається тільки в письмовій формі та має містити визначені Законом № 2664-ІІІ умови; 5) мета договору полягає у наданні фактором та отриманні клієнтом фінансової послуги.

З наведеного вбачається? що договір відступлення права вимоги та договір факторингу можуть мати схожі умови, проте їх правова природа, предмет та мета укладення суттєво відрізняються.

При розмежуванні правочину відступлення права вимоги та договору факторингу слід виходити з наведених вище суттєвих ознак указаних договорів, які відрізняють договір відступлення права вимоги від договору факторингу.

Так, якщо предметом та метою укладеного договору є відступлення права вимоги, а інші суттєві умови договору притаманні як договорам відступлення права вимоги, так і договорам факторингу, то за відсутності доказів, що підтверджують надання новим кредитором фінансової послуги (надання грошових коштів за плату) попередньому кредитору, у суду немає підстав вважати такий договір відступлення права вимоги договором факторингу.

Якщо укладений договір відступлення права вимоги містить умови, які притаманні виключно договору факторингу, або навпаки, то суд має з`ясувати, який саме договір укладений сторонами, з урахування всієї сукупності його суттєвих ознак.

Згідно зі статтею 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага.

Відповідно до частини першої статті 178 ЦК України об`єкти цивільних прав можуть вільно відчужуватися або переходити від однієї особи до іншої в порядку правонаступництва чи спадкування або іншим чином, якщо вони не вилучені з цивільного обороту, або не обмежені в обороті, або не є невід`ємними від фізичної чи юридичної особи.

Відповідно до статті 190 ЦК України майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки. Майнові права є неспоживною річчю. Майнові права визнаються речовими правами.

Право вимоги у зобов`язанні є майновим правом, яке має цивільну оборотоздатність та може вільно відчужуватись з урахуванням обмежень, встановлених нормами глави 47 ЦК України.

Отже, відступлення права вимоги може відбуватись, зокрема, на підставі договору купівлі-продажу, дарування, міни. Якщо право вимоги відступається за плату (так званий продаж боргів), то сторони у відповідному договорі мають визначити ціну продажу цього майнового права. Можлива різниця між вартістю права вимоги та ціною його продажу може бути обумовлена ліквідністю цього майнового права та сама по собі (за відсутності інших ознак) не свідчить про наявність фінансової послуги, яка надається новим кредитором попередньому.

Зміст зобов`язання, у якому відступається право вимоги (оплата за поставлений товар, надану послугу, повернення наданих коштів тощо), не впливає на оборотоздатність цього майнового права, тому не має вирішального значення для відмежування договору відступлення права вимоги від договору факторингу.

Статтею 235 ЦК України визначено, що удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Судами встановлено, що за результатами торгів ПАТ «Брокбізнесбанк» та ТОВ «Вест Транс» уклали договір про відступлення прав вимоги, за яким банк відступив право вимоги за кредитним договором та договором іпотеки. У пункті 4 сторони домовились, що за відступлення прав вимоги за основними договорами, відповідно до цього договору новий кредитор сплачує банку грошові кошти у сумі 1 042 000 грн.

Із наведеного вбачається, що за результатами торгів ПАТ «Брокбізнесбанк» визначив переможного покупця та продав йому майнове право вимоги виконання боржниками зобов`язань за кредитним та забезпечувальним договорами. Предметом спірного договору є відступлення прав вимог за плату (купівля-продаж). Метою укладення цього договору є отримання банком коштів для розрахунку зі своїми кредиторами у процедурі ліквідації.

При цьому слід наголосити, що ПАТ «Брокбізнесбанк» з 05 липня 2012 року знаходилося у стадії ліквідації, а 15 жовтня 2019 року внесено запис до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань про державну реєстрацію припинення. Наведена інформація розміщена на офіційному сайті Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, є загальнодоступною та доведенню не підлягає.

Суди на наведене уваги не звернули, хоча у матеріалах справи на а.с. 39 т. 1 міститься лист Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, з тексту якого вбачається, що ПАТ «Брокбізнесбанк» з 05 липня 2012 року перебував у стадії ліквідації.

У постанові від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18 (провадження № 12-1гс21) Велика Палата Верховного Суду конкретизувала свій висновок щодо можливості відступлення права вимоги на користь не фінансових установ, зазначивши зокрема, що відступлення права вимоги за кредитним і забезпечувальним договорами є можливим не тільки на користь фінансових установ за обставин, коли попередній кредитор (банк) був позбавлений банківської ліцензії та перебував у процедурі ліквідації.

Враховуючи викладене, за своєю правовою природою спірний договір є договором купівлі-продажу майнового права, укладеним банком під час розпродажу активів у процедурі ліквідації з метою розрахунку з кредиторами, тому не може бути віднесений до договорів факторингу.

Зазначеного суди першої та апеляційної інстанцій не врахували та дійшли помилкового висновку про віднесення оспореного позивачем договору до договорів факторингу та визнання його з цієї причини удаваним.

Оскільки суди дійшли помилкового висновку про те, що договір відступлення права вимоги за кредитним договором є удаваним та недійсним, тому підстав для визнання недійсним договору відступлення права вимоги за договором іпотеки, яке є його забезпеченням, також немає.

Відповідно до частини першої статті 412 ЦПК України суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права.

Ураховуючи викладене, колегія суддів Касаційного цивільного суду дійшла висновку, що судові рішення попередніх інстанцій підлягають скасуванню із ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 у зв`язку з необґрунтованістю, а касаційна скарга ТОВ «Вест Транс» - задоволенню.

Керуючись статтями 400, 402, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Вест Транс» задовольнити.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 19 березня 2021 року та постанову Волинського апеляційного суду від 08 червня 2021 року скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Вест Транс», Публічного акціонерного товариства «Брокбізнесбанк» про визнання правочинів удаваними і недійсними відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді А. І. Грушицький

А. А. Калараш

Є. В. Петров

О.С. Ткачук