КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа № 372/1229/20 Головуючий у 1 інстанції: Кравченко М.В.
провадження №22-ц/824/2562/2021 Суддя-доповідач: Олійник В.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

12 січня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

Судді-доповідача: Олійника В.І.,

суддів: Желепи О.В., Кулікової С.В.,

розглянувши у письмовому провадженні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Обухівського районного суду Київської області від 30 липня 2020 року у справі за позовом Моторного (транспортного) страхового бюро України до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, -

в с т а н о в и в :

У квітні 2020 року позивач МТСБУ звернувся до суду із зазначеним позовом, який обґрунтовував тим, що 30 травня 2017 року в місті Києві сталася дорожньо-транспортна пригода за участі автомобіля МАН (державний номерний знак НОМЕР_1 ) під керуванням ОСОБА_1 та автомобіля Фольсваген (державний номерний знак НОМЕР_2 ), що належить ОСОБА_2 .

Вказував, що постановою Апеляційного суду Київської області від 19.07.2018 року встановлено вину ОСОБА_1 у настанні вищевказаного ДТП та притягнуто його до відповідальності за ст.124 КУпАП України.

Зазначав, що відповідно до інформації МТСБУ на момент настання ДТП відповідач не мав чинного договору страхування цивільно-правової відповідальності, у зв`язку з чим МТСБУ сплатило на користь потерпілої особи страхове відшкодування в сумі 8 970 грн. 72 коп.

Крім того, позивачем понесені витрати на послуги аварійного комісара в розмірі 670 грн., тому просив стягнути з відповідача загальний розмір витрат у розмірі 9 640 грн. 72 коп., а також сплачений судовий збір.

Заочним рішенням Обухівського районного суду Київської області від 30 липня 2020 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь МТСБУ відшкодування матеріальної шкоди в порядку регресу в розмірі 8 970 грн. 72 коп., витрати на послуги аварійного комісара в розмірі 670 грн., судові витрати в розмірі 2 102 грн., а всього - 11 742 грн. 72 коп.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 з підстав порушення судом норм матеріального і процесуального права ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Скарга обґрунтована тим, що до заяви про перегляд заочного рішення було додано належним чином завірену копію трудової книжки відповідача, з якої чітко вбачається, що він не є належним відповідачем у справі, оскільки під час ДТП він перебував у трудових відносинах з ТОВ «ОСОІЛ» і під час виконання трудових обов`язків керував не власним, а належним юридичній особі транспортним засобом, що має наслідком відшкодування шкоди саме юридичною особою, а не винуватцем ДТП.

Зазначав, що суд першої інстанції допустився грубих порушень норм ЦПК України та ЦК України, надав беззаперечну перевагу стороні позивача у справі та ухвалив рішення без участі сторін, без закінчення підготовчого судового засідання у справі та призначення справи до розгляду, без наявності у справі і без витребування належних та допустимих доказів, які б підтверджували достовірність розрахунків позивача чи відсутніх правових підстав для пред`явлення позову.

Вказував, що суд першої інстанції при розгляді справи та ухваленні рішення не взяв до уваги та не надав належної правової оцінки всім доказам у справі в їх сукупності, не з`ясував належність транспортного засобу, яким керував ОСОБА_1 під час так званої ДТП та невірно застосував норми матеріального і процесуального права, що свідчить про нез`ясування судом всіх обставин, які мають суттєве значення для вирішення спору.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача МТСБУ просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін. Зазначає, що відповідачем не надано належних та допустимих доказів щодо належності транспортного засобу юридичній особі, а також, що відповідач заподіяв відповідну шкоду саме у зв`язку та під час виконання саме трудових (службових) обов`язків.

Відповідно до вимог ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст.264 ЦПК України судове рішення має відповідати в тому числі на такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно з ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Крім того, практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява №8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01).

Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. В одній із зазначених справ заявник не надав переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами необхідно було провести також усні слухання. Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.

Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також надав сторонам строк для подачі відзиву.

Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.

Бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які висловлені нею в письмових та додаткових поясненнях, не зумовлюють необхідність призначення до розгляду справи з викликом її учасників (ухвала Великої Палати Верховного Суду у справі №668/13907/13-ц).

За таких обставин апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки МТСБУ відшкодувало шкоду, завдану іншою особою, то відповідно до ч.1 ст.1191 ЦК України має право зворотної вимоги (регресу) до відповідача у розмірі виплаченого відшкодування.

Ухвалене судом рішення зазначеним вимогам відповідає.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За ч.2 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Встановлено, що 30травня 2017 року о 13 год. 50 хв., ОСОБА_1 керуючи автомобілем МАН (д.н.з. НОМЕР_1 ) по вул. Братиславська в м.Києві, не перевірив надійність розташування і кріплення вантажу, під час руху не контролював це та не запобіг його падінню, в результаті чого автомобіль Фольксваген (д.н.з. НОМЕР_2 ) під керуванням водія ОСОБА_2 зазнав механічних пошкоджень.

Постановою Апеляційного суду Київської області від 19.07.2018 року встановлено винуватість ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП та залишено без змін постанову Обухівського районного суду Київської області від 25.05.2018 року, якою закрито провадження по справі у зв`язку із закінченням строків, передбачених ст.38 КУпАП.

Судом встановлено, що за результатами проведеного автотоварознавчого дослідження ТОВ «Експертно-Асистуюча компанія «Фаворит» було складено «Звіт про визначення вартості матеріального збитку, завданого власнику колісного транспортного засобу VW Passat (д.н.з. НОМЕР_2 )», та визначено розмір матеріальної шкоди, завданої власнику автомобіля, яка складає 8970 грн. 72 коп..

28.03.2019 року позивач МТСБУ платіжним дорученням №936567 перерахував ОСОБА_2 8 970 грн. 72 коп.

Статтею 22 ЦК України передбачено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є, зокрема, втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Відповідно до ст.1166 ЦК України шкода, завдана майну фізичної чи юридичної особи, відшкодовується у повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно з п.п.2, 3, 4 ст.1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка неправомірно заволоділа транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, завдала шкоди діяльністю щодо його використання, зберігання або утримання, зобов`язана відшкодувати її на загальних підставах. Якщо неправомірному заволодінню іншою особою транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом сприяла недбалість її власника (володільця), шкода, завдана діяльністю щодо його використання, зберігання або утримання, відшкодовується ними спільно, у частці, яка визначається за рішенням суду з урахуванням обставин, що мають істотне значення.

За ч.1 ст.1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.1192 ЦК України розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості витраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Як вбачається з п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України №6 від 27.03.1992 року, джерелом підвищеної небезпеки належить визнавати будь-яку діяльність, здійснення якої створює підвищену імовірність заподіяння шкоди через неможливість контролю за нею людини, а також діяльність по використанню, транспортуванню, зберіганню предметів, речовин і інших об`єктів виробничого, господарського чи іншого призначення, які мають такі ж властивості. Майнова відповідальність за шкоду, заподіяну діями таких джерел, має наставати як при цілеспрямованому використанні, так і при мимовільному прояві їх шкідливих властивостей.

Згідно з підпунктом «а» пункту 41.1. статті 41 Закону України «Про обов`язкове рахування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» МТСБУ за рахунок коштів Фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених законом, у разі її заподіяння транспортним засобом, власник якого не застраховував свою цивільно-правову відповідальність.

Відповідно до пункту 40.3 статті 40 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» МТСБУ має залучати аварійних комісарів, експертів або юридичних осіб, у штаті яких є аварійні комісари чи експерти, у порядку, встановленому Уповноваженим органом, для визначення причин настання страхового випадку та розміру збитків у випадках, визначених у статті 41 цього Закону.

З метою визначення матеріального збитку завданого автомобілю VW Passat (д.н.з. НОМЕР_2 ) позивач залучив ТОВ ЕАК «Фаворит» та 25.07.2017 року платіжним дорученням №1449/17рв позивач перерахував грошові кошти у розмірі 670 грн. за надані послуги.

Виходячи з наведеного, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що оскільки МТСБУ відшкодувало шкоду, завдану іншою особою, то відповідно до ч.1 ст.1191 ЦК України має право зворотної вимоги (регресу) до відповідача у розмірі виплаченого відшкодування.

З огляду на вищенаведене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що вимоги позивача є обґрунтованими та доведені належними і допустимими доказами, а тому позов підлягав задоволенню, а саме, підлягали до стягнення з ОСОБА_1 на користь позивача понесені витрати, пов`язані із здійсненням регламентної виплати потерпілому в розмірі 8970 грн. 72 коп. та витрати, понесені на проведення дослідження КТЗ в розмірі 670 грн.

Щодо посилань апелянта на те, що він перебував в трудових відносинах з ТОВ «ОСОІЛ», то вони вірно не заслуговували на увагу, оскільки на підтвердження цього факту ним було надано лише копію трудової книжки, що не є достатнім доказом для того, щоб стверджувати, що шкоду було завдано під час виконання водієм трудових (службових) обов`язків.

Крім того, відповідно до повідомлення Головного сервісного центру МВС на адвокатський запит згідно з Інформацією, яка міститься в Єдиному державному реєстрі транспортних засобів, транспортний засіб МАН (державний номерний знак НОМЕР_1 ) станом на 30 травня 2017 року (часу дорожньо-транспортної пригоди) не був зареєстрований за ТОВ «ОСОІЛ». Станом на 30 травня 2017 року власником вказаного автомобіля була ОСОБА_3 .

Згідно зі ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального і процесуального права безпідставні, спростовуються матеріалами справи та висновками суду, викладеними в рішенні.

Інших доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції чи доводили б порушення ним норм цивільного або цивільно-процесуального законодавства, апеляційна скарга не містить.

Обґрунтовуючи судове рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та враховуючи, що обставини справи судом встановлені відповідно до наданих пояснень сторін та письмових доказів, що містяться в матеріалах справи, колегія суддів приходить до висновку, що рішення постановлене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.263, 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Обухівського районного суду Київської області від 30 липня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків зазначених в пункті 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий:

Судді: