ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1102/21 Справа № 201/2710/20 Суддя у 1-й інстанції - Антонюк О. А. Суддя у 2-й інстанції - Куценко Т. Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 січня 2021 року Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - Куценко Т.Р.,

суддів: Демченко Е.Л., Макарова О.М.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційні скарги

ОСОБА_1 ,

на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 28 вересня 2020 року у справі за позовом Акціонерного товариства «Кредобанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором і судових витрат, -

ВСТАНОВИЛА:

Акціонерне товариство «Кредобанк» у березні 2020 року звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором /а.с. 1-3/.

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 08.07.2019 року між позивачем та відповідачем був укладений кредитний договір № CL-204362, відповідно до якого відповідачу було надано кредитні кошти у сумі 130 000 грн, зі сплатою відсотків 36,99% річних, строком до 06.01.2023 року. Відповідач повинна була здійснювати погашення суми заборгованості шляхом внесення щомісячних платежів, розмір та строки сплати яких визначені договором та графіком. Позичальник зобов`язання за кредитним договором не виконує, в зв`язку з чим, за нею виникла заборгованість, яка складається з заборгованості за кредитом, відсотками та пенею.

У зв`язку з зазначеним, позивач просив суд стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором у розмірі 143 803,06 грн та судові витрати, понесені ним при зверненні до суду.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 28 вересня 2020 року заявлені позовні вимоги Акціонерного товариства «Кредобанк» задоволено в повному обсязі.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Кредобанк» заборгованість по кредитному договору № CL-204362 від 08 липня 2019 року станом на 29 січня 2020 року в сумі 143 803 грн. 06 коп., з яких: сума заборгованості по тілу кредиту - 126 831 грн. 99 коп., сума заборгованості за відсотками за користування кредитом - 15 788 грн. 66 коп., пеня за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором - 1 182 грн. 41 коп.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Кредобанк» витрати на судовий збір в сумі 2 157 грн. 05 коп. /а.с. 59-62/.

Не погоджуючись з вказаним рішенням ОСОБА_1 , подала апеляційну скаргу (а.с. 69-72), яку в подальшому неодноразово уточнювала (а.с. 95-99, 121-125), просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на необґрунтованість рішення суду.

АТ "Кредобанк" скористалось своїм правом та подало відзив на апеляційну скаргу Бачинської Наталії Вероніки Василівни.

Частиною 3 статті 3 ЦПК України встановлено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Суд апеляційної інстанції розглядає апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 28 вересня 2020 року в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними в ній матеріалами на підставі пункту 1 частини 4 статті 274 ЦПК України.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін, з наступних підстав.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи, виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Задовольняючи позовні вимоги суд виходив з їх обгрунтованості.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що відповідно до укладеного між позивачем АТ «Кредобанк» та відповідачем ОСОБА_1 договору № CL - 204362 від 08 липня 2019 року (про надання особистого споживчого кредиту) цей відповідач отримав у позивача кредит у розмірі 130 000 грн. для своїх потреб зі сплатою обговорених і прийнятих сторонами відсотків за користування кредитом 36.99% річних на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення кредиту - до 06 січня 2023 року.

Відповідач взяла на себе зобов`язання по поверненню заборгованості до 06.01.2023 року, шляхом внесення щомісячних платежів, строки сплати яких визначені договором та графіком.

Банк свої зобов`язання за кредитним договором виконав, надавши позичальнику обумовлену договором суму кредитних коштів.

В порушення умов кредитного договору, відповідач свої зобов`язання належним чином не виконує, допустила прострочення повернення кредиту і сплати відсотків, внаслідок чого станом на 29.01.2020 року за нею утворилась заборгованість за кредитним договором у розмірі 143 803,06 грн., з яких: 126 831,99 грн. - заборгованість за тілом кредиту, 15 788,66 грн. - заборгованістиь за відсотками, 1 182,41 грн. - заборгованість за пенею.

Обставини щодо отримання кредитних коштів, користування ними та неналежне виконання взятого на себе зобов`язання віджповідачем не заперечується.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що всупереч умовам кредитного договору, відповідач не виконала свого зобов`язання - кредитні кошти не повернула в повному обсязі, тому дійшов до висновку про стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором у розмірі 143 803,06 грн.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до положень статей 1049, 1050, 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

За змістом статей 526, 530, 610, 611, 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. А відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно із частиною першою статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні (крім випадків, передбачених статтею 515 ЦК України) може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги), а згідно зі статті 514 цього Кодексу до нового кредитора переходять права первісного кредитора в зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до п. 7.1. кредитного договору за несвоєчасне виконання (прострочення) грошових зобов`язань за цим кредитним договором позичальник відшкодовує банку заподіянні збитки в повному обсязі та сплачує пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла в період прострочення, розрахованої від суми кожного несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання позичальника, за кожен день прострочення від дати виникнення прострочення до дати, що передує даті погашення заборгованості позичальника. В будь-якому разі розмір пені, нарахованої позичальнику на підставі цього пункту кредитного договору не може перевищувати 15% від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання.

Таким чином, ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції на підставі наведених вище положень закону та укладеного правочину дійшов правильного висновку про те, що оскільки відповідач не виконала взяті на себе зобов`язання за кредитним договором, то у позивача є право вимагати повернення основної суми кредиту, процентів за користування кредитом та неустойки в судовому порядку.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом невірно було встановлено розмір споживчого кредиту є безпідставними, оскільки, як вбачається з мотивувальної частини рішення, судом було встановлено, що згідно умов договору відповідач по справі отримав кредит у розмірі 24 612,77 грн., що в свою чергу підтверджується матеріалами справи, а саме змістом заяви № 01 від 03.03.2017 року на приєднання до Договору комплексного банківського обслуговування (а.с. 6).

Доводи апеляційної скарги стосовно того, що в описовій частині рішення суду відповідачем також зазначений ОСОБА_2 , який не є стороною по справі, колегія суддів не бере до уваги, оскільки це є технічною помилкою, яка може бути виправлена у відповідності до вимог ст. 269 ЦПК України, а не шляхом скасування обгрунтованого рішення суду.

Доводи скарги про те, що судом невірно встановлено розмір відсоткової ставки 36,99% річних, оскільки при фактичному розрахунку цей розмір складає 81,2%, проте, суд не вказав банку на незаконність збільшувати процентну ставку в односторонньому порядку, колегія суддів не бере до уваги виходячи з наступного.

Відповідно до п. 4.1. кредитного договору за користування кредитом позичальник сплачує банку відсотки, за процентною ставкою 36,99% річних.

Відповідно до п. 4.5. кредитного договору реальна річна процентна ставка 43,94% річних.

Згідно розрахунку заборгованості наданого позивачем (а.с. 5) відсотки нараховувались за ставкою 36,99.

Матеріали справи не містять відомостей про те, що банком нараховувались відсотки за ставкою більшою ніж визначено п. 4.1. кредитного договору, а також того, що банком було здійснено дії щодо одностороннього збільшення відсоткової ставки. Відповідачем будь-яких доказів на підтвердження порушення позивачем умов договору щодо збільшення відсоткової ставки надано не було.

Доводи скарги про те, що судом не враховано обставини за яких відповідач не мала можливості виконувати взяті на себе зобов`язання та матеріальний стан відповідача, колегія суддів не бере до уваги, оскільки у відповідності до ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Доводи апеляційної скарги, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такі доводи є безпідставними, не спростовують обґрунтованих висновків суду щодо наявності підстав для задоволення позову, та зводяться до викладення обставин справи із наданням особистих коментарів, особистим тлумаченням норм матеріального права, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.

Апелянт не скористався наданими йому правами, не обґрунтував свої доводи апеляційної скарги та не надав суду доказів на їх підтвердження, а згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках, а відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана надати суду докази на підтвердження своїх вимог або заперечень.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Згідно з ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи, приведені в апеляційній скарзі зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду 1 інстанції, яким у досить повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка. Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення - не встановлено, тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду відповідає вимогам ст. 263, 264 ЦПК України, і його слід залишити без змін.

Судові витрати понесені у зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення.

керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 28 вересня 2020 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Т.Р. Куценко

Судді: Е.Л. Демченко

М.О. Макаров