П О С Т А Н О В А

Іменем України

15 листопада 2021 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

судді-доповідачки Готри Т. Ю.,

суддів Кондора Р. Ю., Собослоя Г.Г.,

за участю секретарки судового засідання Терпай С.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 20 березня 2017 року, ухваленого суддею Леміш О. М.

в с т а н о в и в:

У листопаді 2014 року Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» (далі - ПАТ «Укрсоцбанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про визнання права власності на квартиру.

Позов обґрунтований тим, що 15 вересня 2005 року між Акціонерно-комерційний банк соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», та ОСОБА_1 був укладений договір кредиту № 08/133, згідно з умовами якого остання отримала кредит у розмірі 156 200 грн зі сплатою 15% річних, із кінцевим терміном повернення до 14.09.2025, а також, у якості забезпечення виконання нею зобов`язань, нотаріально посвідчений іпотечний договір № 08/133/1 на квартиру АДРЕСА_1 .

Зазначало, що відповідачка порушила взяті на себе зобов`язання за цим кредитним договором, унаслідок чого в неї перед банком станом на 30.10.2014 виникла заборгованість у розмірі 192 581,68 грн, а саме: 85 241,00 грн поточна заборгованість за кредитом; 39 711,00 грн прострочена заборгованість за кредитом; 67 629,68 грн прострочена заборгованість по відсотках.

Вказувало, що відповідно до пункту 4.2 договору кредиту відповідачка зобов`язана у разі прострочення сплати процентів за користування кредитом та повернення кредиту, сплатити пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України від несвоєчасно сплаченої суми за кожен день прострочення, а відтак їй банком також нараховано ще і пеню в розмірі 6 576,64 грн за прострочення повернення кредиту та 12 353,69 грн за прострочення сплати відсотків, що загалом становить 18 930,33 гривень.

Окрім того, ОСОБА_1 зобов`язана повернути кредит зі врахуванням установленого індексу інфляції відповідно до приписів ст. 625 ЦК України, який складає 16 877,54 гривень.

Отож, з огляду на це загальна заборгованість відповідачки перед банком складає 228 389,55 грн.

З урахуванням наведеного просило визнати за ПАТ «Укрсоцбанк» право власності на належну ОСОБА_1 передану в іпотеку квартиру АДРЕСА_1 в рахунок погашення її заборгованості перед банком за кредитним договором № 08/133 від 15.09.2015 в загальному розмірі 228 389,55 гривень.

Заочним рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 2 квітня 2015 року позов ПАТ «Укрсоцбанк» задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованість за кредитним договором № 08/133 від 15.09.2005 у розмірі 228 389,55 гривень, а також вирішено питання про судові витрати.

Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 8 вересня 2016 року зазначене заочне рішення цього ж суду скасовано, а розгляд справи призначено до судового розгляду.

У жовтні 2016 року ПАТ «Укрсоцбанк» звернулося до суду з заявою про зміну предмета позову, а в грудні 2016 року - з заявою про збільшення розміру позовних вимог й остаточно просило стягнути з ОСОБА_1 на свою користь наявну за цим кредитним договором станом на 21.12.2016 заборгованість у розмірі 536 446,00 грн, із яких: за кредитом 68 966,00 грн, простроченим кредитом 55 986,00 грн, простроченими відсотками 134 054,15 грн, пенею за прострочення повернення кредиту 49 564,58 грн і за прострочення сплати процентів у розмірі 117 279,09 грн, інфляційних утрат за кредитом 32 406,56 грн і за відсотками 78 189,62 грн, а також вирішити питання про розподіл понесених судових витрат.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 20 березня 2017 року в задоволенні позовних вимог ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 відмовлено з підстав спливу позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачкою.

Не погоджуючись із цим рішенням місцевого суду ПАТ «Укрсоцбанк» подало на нього апеляційну скаргу.

Скарга обґрунтована тим, що рішення суду є незаконним унаслідок порушення судом першої інстанції норм матеріального права, оскільки належним чином не враховано порушення ОСОБА_1 умов кредитного договору, положень законодавства та непогашення нею перед банком існуючої заборгованості.

З огляду на це просив апелянт скасувати оскаржене рішення суду та ухвалити нове судове рішення, яким його позовні вимоги задовольнити.

Ухвалою Апеляційного суду Закарпатської області від 27 листопада 2017 року апеляційну скаргу ПАТ «Укрсоцбанк» відхилено, а рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 20 березня 2017 року залишено без змін.

Постановою Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 29 липня 2020 року зазначену ухвалу суду апеляційної інстанції в частині вирішення позовних вимог ПАТ «Укрсоцбанк» про стягнення інфляційних втрат, передбачених статтею 625 ЦК України, скасовано, а справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. В іншій частині рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 20 березня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Закарпатської області від 27 листопада 2017 року залишено без змін.

Ухвалою Закарпатського апеляційного суду від 24 травня 2021 року залучено до участі в цій цивільній справі правонаступника позивача Акціонерного товариства «Укрсоцбанк» - Акціонерне товариство «Альфа-Банк».

У судовому засіданні представниця позивача ПАТ «Укрсоцбанк» (правонаступник АТ «Альфа-Банк») - адвокатеса Дорош І.І. апеляційну скаргу в частині стягнення інфляційних витрат підтримала та просила її задовольнити з підстав наведених у ній.

Позивачка ОСОБА_1 у судове засідання не з`явилася повторно, хоча про дату, час і місце розгляду справи була повідомлена належним чином, що стверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, а тому її неявка, відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідачку, пояснення представниці апелянта адвокатки Дорош І.І., перевіривши доводи апеляційної скарги в частині стягнення інфляційних втрат та матеріали справи, колегія суддів уважає, що апеляційна скарга в цій частині задоволенню не підлягає з таких підстав.

Згідно з пунктом 9 Перехідних положень ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження в яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно з приписами частин 1 і 3 ст. 419 ЦПК України постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Положеннями частин 1, 2 ст. 417 ЦПК України регламентовано, що вказівки, які містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанції під час нового розгляду справи. Постанова суду касаційної інстанції не може містити вказівок для суду, зокрема апеляційної інстанції про достовірність чи недостовірність того чи іншого доказу, про переваги одних доказів над іншими, про те, яка норма матеріального права повинна бути застосована та яке рішення має бути прийнято за результатами нового розгляду справи.

Так, у цій справі суд касаційної інстанції погодився з правильністю висновків судів першої та апеляційної інстанції щодо правильності вирішення позовних вимог ПАТ «Укрсоцбанк» в частині відмови у задоволенні позову про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитом, процентами, пенею через пропуск банком строку позовної давності для звернення до суду про застосування якої просила відповідачка, без констатації факту порушеного права позивача, а отже, апеляційним судом при новому розгляді справи ці вимоги позивача та фактичні обставини, крім інфляційних утрат, не перевіряються.

Скасовуючи ухвалу суду апеляційної інстанції в частині вирішення позовних вимог ПАТ «Укрсоцбанк» про стягнення інфляційних втрат, передбачених статтею 625 ЦК України, та направляючи справу в цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, Верховний Суд керувався висновками зробленими у постанові Великої Палати Верховного Суду від 8 листопада 2019 року у справі № 14-254цс19, в якій міститься правовий висновок про те, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову. А оскільки апеляційний суд не врахував, що у цій справі ПАТ «Укрсоцбанк» пред`явило позов у листопаді 2014 року, тому дійшов помилкового висновку про сплив позовної давності за вимогами банку до ОСОБА_1 про стягнення інфляційних втрат, передбачених статтею 625 ЦК України, так як позивач звернувся за стягненням з ОСОБА_1 коштів, передбачених статтею 625 ЦК України, за час прострочення, який, як він уважав, тривав з березня 2010 року, а відтак суд повинен установити, чи дотримано у цій частині строки позовної давності з урахуванням викладеного висновку Великої Палати Верховного Суду, визначити суму, на яку може бути нарахована інфляція, та відповідний період.

Судом установлено, що 15 вересня 2005 року між АКБСР «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк», з ОСОБА_1 укладено договір кредиту № 08/133, відповідно до умов якого вона отримала кредит у розмірі 156 200 грн з терміном повернення до 14 вересня 2025 року та зі сплатою 15% річних. Відповідно до пункту 1.1.1 договору кредиту сума заборгованості погашається щомісячно в останній робочий день місяця, починаючи з жовтня 2005 року, у сумі 651 грн, а останній платіж 611 грн. Згідно з пунктом 2.4.1 договору кредиту сплата процентів має бути десятого числа місяця, наступного за тим, у якому вони нараховані.

Пунктом 4.5 договору кредиту визначено, що у разі невиконання (неналежного виконання) позичальником обов`язків, визначених пунктом 3.3.9 та пунктом 3.3.10 цього договору, протягом більше ніж 60 календарних днів, строк користування кредитом вважається таким, що настав і, відповідно, позичальник зобов`язаний протягом одного робочого дня погасити кредит в повному обсязі, сплатити проценти за фактичний час використання кредиту та нараховані штрафні санкції (штраф, пеню).

ОСОБА_1 частково виконала взяті зобов`язання відповідно до пункту 3.3.9 та пункту 3.3.10 договору кредиту і заборгованість за кредитом востаннє сплатила у жовтні 2009 року, а нараховані проценти за кредитом у березні 2010 року, після чого сплату відповідних платежів припинила, що після спливу 60 днів змінило строк кредитування і призвело до виникнення заборгованості.

При зверненні в листопаді 2014 року до суду з позовом, позивач-банк уважав наявну перед ним заборгованість відповідачки по інфляційним утратам, передбачених ст. 625 ЦК України, в розмірі 16 877,54 грн (а. с. 19, 20 ), а в грудні 2016 року - 110 596,18 грн, з яких інфляційні втрати по кредиту 32 406,56 грн і по відсотках 78 189,62 грн (а. с. 109).

Водночас відповідачка ОСОБА_1 заявила в цій справі місцевому суду відповідне клопотання про застосування наслідків спливу позовної давності до вимог банку до неї (а. с. 61-64).

Частина четверта ст. 263 ЦПК України регулює, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Скасовуючи судове рішення суду апеляційної інстанції в цій справі у частині вирішення інфляційний втрат, Верховний Суд керувався висновками Великої Палати цього ж суду, викладені у постанові від 8 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц (провадження № 14-254цс19), які стосувалися спірних правовідносин, де була вже стягнута судовим рішенням основна заборгованість та фактично сплачена боржником.

Однак, на переконання колегії суддів, при зверненні до суду з позовом про стягнення інфляційних утрат слід розмежовувати випадки: 1) коли є судове рішення про стягнення з боржника основної заборгованості або 2) судове рішення про відмову у стягненні основної заборгованості у зв`язку з пропуском позовної давності чи відсутність такого рішення за фактичного пропуску позовної давності. У першому випадку право кредитора нараховувати інфляційні втрати кожні три роки, в порядку ст. 625 ЦК України, до моменту фактичного виконання зобов`язання підлягає захисту, а другому випадку ні.

Відповідно до вимог ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність сплила і до додаткової вимоги.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав-учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту зі спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (№o. 2), № 66610/09, § 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року).

Як звернуто увагу в пункті 43 Постанови Великої Палати Верховного Суду від 7 квітня 2020 року у справі № 910/4590/19 (провадження № 12-189гс19), тобто пізніше в часі, на відміну, на яку послався касаційний суд у цій справі від 08.11.2019, зобов`язання зі сплати інфляційних та річних процентів є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного і поділяє його долю.

У постанові Другої судової палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 2 вересня 2020 року у справі № 569/12918/16-ц (провадження № 61-22534св18), тобто вже після скасування цією ж Другою судовою палатою даного суду в цій справі від 29.07.2020 частково судового рішення суду апеляційної інстанції, зроблено такі висновки.

Тлумачення частини першої статті 509, частини першої статті 267, статті 625 ЦК України свідчить, що: 1) натуральним є зобов`язання вимога в якому, не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, але добровільне виконання якої не є безпідставно набутим майном; 2) конструкція статті 625 ЦК України щодо нарахування 3 % річних та інфляційних утрат розрахована на її застосування до такого грошового зобов`язання, вимога в якому може бути захищена в судовому (примусовому) порядку; 3) кредитор у натуральному зобов`язанні не має права на нарахування 3 % річних та інфляційних втрат, оскільки вимога в такому зобов`язанні не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку.

Аналогічний висновок викладений, зокрема і в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 6 березня 2019 року в справі № 757/44680/15-ц (провадження № 61-32171сво18).

На переконання апеляційного суду, в цій справі інфляційні втрати банком нараховані до вимоги, в натуральному зобов`язанні, де в задоволенні основних вимог банку, а саме: тіла кредиту, відсотків, пені було відмовлено судами всіх інстанцій унаслідок пропуску строку позовної давності, та ці судові рішення в цій частині набрали законної сили.

З огляду на викладене, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення позову в частині стягнення інфляційних утрат із відповідачки на користь банку.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Не може бути скасоване правильне по суті судове рішення лише з формальних підстав.

Згідно з вимогами ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції його ухвалив із додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, оскаржене рішення суду в частині вирішення інфляційних утрат є законним та обґрунтованим, підстав для його скасування в цій частині колегія суддів не вбачає, а тому, відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України, воно підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга без задоволення.

Керуючись статтями 374, 375, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» в частині стягнення інфляційних утрат залишити без задоволення.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 20 березня 2017 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду на протязі тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 16 листопада 2021 року.

Суддя-доповідачка

Судді