Справа № 136/2062/21
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" листопада 2021 р. м. Липовець

Суддя Липовецького районного суду Вінницької області Кривенко Д.Т., отримавши та розглянувши позовну заяву ОСОБА_1 до Держави Україна про відшкодування моральної шкоди, завданої невиконанням рішення суду,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся з позовом до Держави Україна про відшкодування моральної шкоди, завданої невиконанням рішення суду.

ОСОБА_1 визначив орган, як представника відповідача - Національну поліцію України.

Вирішуючи питання про відкриття провадження у справі суд виходить з наступного.

Як визначено у ч.ч. 1-2 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Згідно ч. 2 ст. 48 ЦПК України позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

Відповідно до ч. 2 ст. 2, ч. 1 ст. 170 ЦК України учасниками цивільних відносин є: держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

З аналізу статей 170 - 172 ЦК України слідує, що держава, Автономна Республіка Крим та територіальні громади набувають і здійснюють цивільні права та обов`язки через відповідні органи державної влади, органи влади Автономної Республіки Крим та органи місцевого самоврядування в межах їх компетенції, встановленої законом.

Правила статті 27 ЦПК (загальної підсудності) застосовуються у випадках, коли відповідачем у справі є держава, Автономна Республіка Крим, відповідна територіальна громада. Підсудність таких справ визначається за місцезнаходженням органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або відповідного органу місцевого самоврядування, до компетенції яких належить здійснення від імені держави, Автономної Республіки Крим чи відповідної територіальної громади певних цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ч. 2 вказаної норми позови до юридичних осіб пред`являються в суд за їхнім місцезнаходженням згідно з Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань.

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі № 641/8857/17 (провадження № 14-514цс19) (пункти 63, 64), від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц (провадження № 14-538цс19) (пункт 71) зазначено, що у справах про відшкодування шкоди державою остання бере участь як відповідач через той орган, діянням якого завдано шкоду.

Ураховуючи наведені норми, належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, заподіяної органом державної влади, їх посадовою або службовою особою є держава як учасник цивільних відносин. При цьому держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади.

Як вбачається з визначеного позивачем предмету позову він стосується відшкодування моральної шкоди, завданої невиконанням рішення суду.

У позові позивач визначає орган, який представляє Державу - Національну поліцію України.

Згідно ч. 1 ст. 1 Закону України "Про Національну поліцію" Національна поліція України (поліція) - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 Закону України "Про Національну поліцію" систему поліції складають: центральний орган управління поліцією; територіальні органи поліції.

Територіальні органи поліції утворюються як юридичні особи публічного права в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, районах, містах, районах у містах та як міжрегіональні (повноваження яких поширюються на декілька адміністративно-територіальних одиниць) територіальні органи у межах граничної чисельності поліції і коштів, визначених на її утримання (ч. 1 ст. 15 Закону України "Про Національну поліцію").

Відповідно до вказаної позивачем адреси представника відповідача, місцезнаходженням останнього вказується м. Київ, вул. Богомольця, 10.

Правилами ч. 4 ст. 28 ЦПК України визначено право вибору підсудності позивачем.

У той же час матеріали справи не містять належних та допустимих доказів про зареєстроване місце проживання чи перебування позивача на території на яку поширюється юрсдикція Липовецького районного суду Вінниццької області.

За таких обставин, суд вважає, що даний позов має розглядатись за загальними правилами підсудності, тобто за місцезнаходженням органу, якого визначив позивач відповідачем в особі держави Національну поліцію України, отож позов не підлягає розгляду Липовецьким районним судом Вінницької області.

При цьому, суд враховує, що протилежний підхід призвів би до створення практики, коли аналогічний позов міг би пред`являтись в будь-якій адміністративній одиниці України не за місцезнаходженням органу державної влади, що не відповідає принципу юридичної визначеності та суперечить завданням цивільного судочинства.

Разом з тим, згідно Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 Закону України «Про виконання рішень, застосування практики Європейського суду з прав людини», інститут підсудності безпосередньо пов`язаний із забезпеченням права на справедливий судовий розгляд, який закріплений у п. 1 ст. 6 Конвенції, оскільки за його допомогою визначається «належний суд», тобто суд, уповноважений розглядати конкретну справу.

Недотримання правил територіальної юрисдикції (підсудності) є порушенням процесуального закону, який є підставою для скасування рішення з направленням справи на розгляд за встановленою законом підсудністю (ч. 1 ст. 378 ЦПК України).

Згідно із ч. 1 ст. 31 ЦПК України передбачено, що суд передає справу на розгляд іншому суду, якщо справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду.

У відповідності до положень ч. 1 і ч. 2 статті 32 ЦПК України спори між судами про підсудність не допускаються і справа, передана з одного суду до іншого в порядку, встановленому статтею 31 цього Кодексу, повинна бути прийнята до провадження судом, якому вона надіслана.

Враховуючи встановлені обставини, приймаючи до уваги предмет спору, суб`єктний склад осіб, суд передає справу на розгляд іншому суду, до територіальної юрисдикції (підсудності) якого належить розгляд даної справи, тобто Печерського районного суду міста Києва (01601, м. Київ, вул. Володимирська, 15), тобто за місцезнаходженням Національної поліції України (м. Київ, вул. Богомольця, 10).

Керуючись ст. ст. 27, 28, 31, 32, 258, 260, 353 ЦПК України, суддя, -

ПОСТАНОВИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Держави України в особі Національної поліції України про відшкодування моральної шкоди, завданої невиконанням рішення суду - передати на розгляд за підсудністю до Печерського районного суду м. Києва.

Ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення, якщо інше не передбачено ЦПК України. Ухвали, що постановлені судом поза межами судового засідання або в судовому засіданні у разі неявки всіх учасників справи, розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, набирають законної сили з моменту їх підписання суддею (суддями).

Ухвала може бути оскаржена до Вінницького апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення. У разі якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Суддя Д. Т. Кривенко