ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«12» січня 2021 року

м. Харків

справа № 610/2867/19

провадження № 22ц/818/1393/21

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В. (суддя-доповідач),

суддів - Хорошевського О.М., Яцини В.Б.,

за участю секретаря Дмитренко А.Ю.

учасники справи:

позивачка ОСОБА_1 , представник позивачки ОСОБА_2 ,

відповідач ОСОБА_3

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на ухвалу Балаклійського районного суду Харківської області від 25 листопада 2020 року в складі судді Стригуненка В.М.

в с т а н о в и в:

У вересні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу та поділ спільного майна подружжя, у якому просила розірвати шлюб, укладений між нею та ОСОБА_3 , зареєстрований 24 травня 1986 року відділом реєстрації актів цивільного стану Балаклійського районного виконавчого комітету Харківської області, про що зроблено актовий запис № 167; визнати за нею право власності на 78/100 частин житлового будинку з надвірними будівлями АДРЕСА_1 , що розташований на земельній ділянці, кадастровий номер :00:028:0140; стягнути з ОСОБА_3 на її користь судові витрати.

Заочним рішенням Балаклійського районного суду Харківської області від 03 грудня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено повністю; розірвано шлюб, зареєстрований 24 травня 1986 року у відділі записів актів громадянського стану Балаклійського районного виконавчого комітету Харківської області, актовий запис № 167, між ОСОБА_3 і ОСОБА_1 ; після розірвання шлюбу ОСОБА_1 залишено шлюбне прізвище « ОСОБА_4 »; в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнано за ОСОБА_1 право власності на 78/100 часток житлового будинку з надвірними будівлями в АДРЕСА_1 ; стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 3215,90 грн судового збору.

Не погоджуючись з заочним рішенням суду поштою 26 жовтня 2020 року ОСОБА_3 подав до суду першої інстанції заяву про його перегляд, в якій міститься клопотання про поновлення строку.

Просив поновити строк на подачу заяви, враховуючи запроваджені у державі карантинні заходи та ту обставину, що він фактично не мешкає постійно у м. Балаклії.

Ухвалою Балаклійського районного суду Харківської області від 25 листопада 2020 року відмовлено ОСОБА_3 у поновленні процесуального строку на подання заяви про перегляд заочного рішення; залишено без розгляду заяву ОСОБА_3 про перегляд заочного рішення Балаклійського районного суду Харківської області від 03 грудня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу та поділ спільного майна подружжя.

Не погоджуючись з ухвалою суду ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, у якій просив ухвалу суду скасувати та передати його заяву про перегляд заочного рішення до суду першої інстанції для розгляду по суті.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не врахував, що ЦПК України не передбачає можливості постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без розгляду. Вказав, що залишення його заяви без розгляду позбавляє його права на апеляційне оскарження заочного рішення суду. Зазначив, що він дійсно отримав копію заочного рішення суду 15 січня 2020 року, однак не знайомився з позовною заявою та матеріалами справи, внаслідок чого вважав, що при поділі спірного будинку судом враховано, що 20/100 його частин подаровано їхній дочці. Тому, після отримання копії судового рішення він не вживав заходів щодо подання заяви про його перегляд. Лише наприкінці жовтні 2020 року, коли ОСОБА_1 звернулась з позовом до нього в іншій справі, йому стало зрозуміло, що при постановленні оскаржуваного заочного рішення суд не враховував, що 20/100 часток спірного будинку належить їхній дочці.

Відзивів на апеляційну скаргу від учасників справи до суду апеляційної інстанції не надходило.

В судове засідання учасники справи не з`явилися. Матеріали справи містять відомості про належне повідомлення учасників справи. 11 січня 2021 року до суду апеляційної інстанції від представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 надійшла заява про розгляд справи за відсутністю позивачки та її представника.

Заяв про відкладення розгляду справи від учасників справи до суду апеляційної інстанції не надходило.

Частиною 2 статті 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Виходячи з вимог закону, обставин справи, судова колегія вважає за можливе розглянути справу за відсутністю учасників справи.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_3 необхідно залишити без задоволення, ухвалу суду залишити без змін.

Ухвала суду першої інстанції, з висновком якого погоджується судова колегія, мотивована тим, що підстави для поновлення відповідачу строку на подання заяви про перегляд заочного рішення суду відсутні, тому заяву необхідно залишити без розгляду як таку, що подана після закінчення визначеного процесуального строку.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Відповідно до пунктів 6, 7 частини 2 статті 43 ЦПК України передбачено, що учасники справи зобов`язані виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки та виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.

Статтею 284 ЦПК України передбачено, що заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Стаття 126 ЦПК України передбачає наслідки пропущення процесуальних строків. Зокрема, право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Згідно вимог частини 1 статті 127 ЦПК України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Перелік поважності причин, які враховуються для поновлення пропущеного строку, законом не встановлено, вони визначаються у кожному конкретному випадку, виходячи з певних обставин, які мають юридичне значення.

Поважними причинами визнаються лише ті обставини, які є об`єктивно непереборними і пов`язані з дійсними істотними труднощами для вчинення процесуальних дій.

Аналіз практики ЄСПЛ свідчить про те, що у процесі прийняття рішень стосовно поновлення строків звернення до суду або оскарження судового рішення, ЄСПЛ виходить із наступного: 1) поновлення пропущеного строку звернення до суду або оскарження судового рішення є порушенням принципу правової визначеності, відтак, у кожному випадку таке поновлення має бути достатньо виправданим та обґрунтованим; 2) поновленню підлягає лише той строк, який пропущений з поважних, об`єктивних, непереборних, не залежних від волі та поведінки особи обставин; 3) оцінка поважності причин пропуску строку має здійснюватися індивідуально у кожній справі; 4) будь-які поважні причини пропуску строку не можуть розцінюватися як абсолютна підстава для поновлення строку; 5) необхідно враховувати тривалість пропуску строку, а також можливі наслідки його відновлення для інших осіб.

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що, реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі, й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух (рішення у справі «Жоффер де ля Прадель проти Франції»).

Європейський суд з прав людини вказав, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу «res judicata», тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і ухвалення нового судового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (рішення у справі «Рябих проти Росії»).

У кожній справі національні суди мають перевіряти, чи підстави для поновлення строків для оскарження виправдовують втручання у принцип res judicata (принцип юридичної визначеності), коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів ні у часі, ні у підставах для поновлення строків (§ 41 рішення у справі «Пономарьов проти України» від 03 квітня 2008 року). Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (§ 42 рішення у справі «Пономарьов проти України» від 03 квітня 2008 року).

Як вбачається з усталеної практики ЄСПЛ вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте, навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження (§ 27 рішення ЄСПЛ у справі «Олександр Шевченко проти України» від 26 квітня 2007 року, заява № 8371/02).

Європейський суд з прав людини у справі «Перетяка та Шереметьев проти України» зазначив, що право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою. Норми, що регулюють строки подачі скарг, безсумнівно, спрямовані на забезпечення належного здійснення правосуддя і юридичної визначеності. Зацікавлені особи мають розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані. У той же час такі норми та їх застосування не повинні перешкоджати учасникам провадження використовувати доступні засоби захисту (рішення у справі «Мельник проти України» від 28 березня 2006 року, заява № 23436/03, §§ 22,23).

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що у провадженні суду першої інстанції перебувала справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу та поділ спільного майна подружжя.

Заочним рішенням Балаклійського районного суду Харківської області від 03 грудня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено повністю; розірвано шлюб, зареєстрований 24 травня 1986 року у відділі записів актів громадянського стану Балаклійського районного виконавчого комітету Харківської області, актовий запис № 167, між ОСОБА_3 і ОСОБА_1 ; після розірвання шлюбу ОСОБА_1 залишено шлюбне прізвище « ОСОБА_4 »; в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнано за ОСОБА_1 право власності на 78/100 часток житлового будинку з надвірними будівлями в АДРЕСА_1 ; стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 3215,90 грн судового збору.

Копію зазначеного заочного рішення суду ОСОБА_3 отримав особисто 15 січня 2020 року, що підтверджується розпискою на обкладинці справи, визнано ним у заяві від 11 листопада 2020 року та в апеляційній скарзі.

Проте, заяву про перегляд заочного рішення суду ОСОБА_3 подав лише 26 жовтня 2020 року, тобто з суттєвим пропуском передбаченого законом строку.

Зазначені ОСОБА_3 у заяві про перегляд заочного рішення обставини не можуть бути визнані поважними причинами пропуску строку на подачу заяви про перегляд заочного рішення суду. Відповідач не заперечує, що дійсно отримав копію заочного рішення суду 15 січня 2020 року та до кінця жовтня 2020 року не вживав будь-яких заходів щодо подання заяви про його перегляд, посилаючись на те, що він не зрозумів змісту судового рішення, а саме того, що при ухваленні судового рішення суд не врахував, що співвласницею спірного будинку є також їхня з позивачкою дочка. Однак, помилкове тлумачення ОСОБА_3 змісту заочного рішення суду не є поважною причиною пропуску строку на подання заяви про його перегляд.

Посилання ОСОБА_3 на запровадження у державі карантинних заходів також не можуть бути взяті до уваги, враховуючи, що копію заочного рішення ним отримано 15 січня 2020 року, а карантин на території України запроваджено лише з 12 березня 2020 року. Також, судова колегія звертає увагу на те, що заяву про перегляд заочного рішення ОСОБА_3 міг надіслати до суду поштою або електронною поштою, що не суперечить вимогам чинного законодавства.

Будь-яких об`єктивно непереборних і пов`язаних з дійсними істотними труднощами для вчинення процесуальних дій обставин, які б перешкоджали ОСОБА_3 звернутися до суду із заявою про перегляд заочного рішення протягом більш ніж дев`яти місяців з дня отримання його копії, відповідачем не наведено.

При цьому, необхідно ураховувати, що безпідставне поновлення процесуального строку є порушенням вимог статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод щодо справедливого судового розгляду в такому його елементі як правова визначеність.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 25 лютого 2020 року у справі № 755/5323/16-ц, провадження № 61-18727св19.

Встановивши, що відповідач суттєво пропустив строк для подачі заяви про перегляд заочного рішення, не навів поважних причин пропуску цього строку, зважаючи на відсутність доказів, які б свідчили про добросовісне здійснення ним своїх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків, зокрема, вчинення усіх можливих та залежних від нього дій, спрямованих на своєчасне оскарження заочного рішення, суд першої інстанції обґрунтовано залишив його заяву про перегляд заочного рішення без розгляду.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 щодо того, що ЦПК України не передбачає можливості постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без розгляду, є необґрунтованими, оскільки процесуальне законодавство (стаття 284 ЦПК України) встановлює строк для подання заяви про перегляд заочного рішення, у разі пропуску якого настають наслідки, передбачені статтею 126 ЦПК України. Винятків для пропуску строку при поданні заяви про перегляд заочного рішення ЦПК України не передбачає.

Твердження ОСОБА_3 , що залишення його заяви без розгляду позбавляє його права на апеляційне оскарження заочного рішення суду, є безпідставними, оскільки цивільним процесуальним законом передбачено спеціальний порядок перегляду заочного рішення суду для відповідача шляхом подачі відповідної заяви до суду першої інстанції, та пропуск відповідачем строку на подання такої заяви без поважних причин не може вважатися порушенням чи обмеженням його прав.

Отже, ухвалу суду першої інстанції постановлено з додержанням норм процесуального права, та підстав для її зміни або скасування не вбачається.

Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про порушення судом норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення питання щодо залишення заяви без розгляду.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, та справа по суті спору не розглядалась, підстав для розподілу судового збору за розгляд справи судом апеляційної інстанції не вбачається.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст.374, ст.375, ст.ст.381 384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Ухвалу Балаклійського районного суду Харківської області від 25 листопада 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді О.М. Хорошевський

В.Б. Яцина

Повний текст постанови складено 12 січня 2021 року.