Постанова

Іменем України

11 листопада 2021 року

м. Київ

справа № 183/3248/16

провадження № 61-3971св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Коломієць Г. В. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Луспеника Д. Д.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінілон»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 05 жовтня 2020 року, ухвалене у складі судді Сороки О. В., та постанову Дніпровського апеляційного суду від 09 лютого 2021 року, прийняту у складі колегії суддів: Куценко Т. Р., Демченко Е. Л., Макарова М. О.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (далі -

АТ КБ «ПриватБанк», банк), третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінілон» (далі - ТОВ ФК «Фінілон»), про захист прав споживачів, розірвання договорів, стягнення банківського вкладу та процентів за договором.

Позовну заяву мотивувала тим, що між нею та АТ КБ «ПриватБанк» укладено договори банківських вкладів, а саме: договір № SAMDN7471, договір № SAMDN5633, договір № SAMDN9701, договір № SAMDN0815.

ОСОБА_1 вказувала, що неодноразово зверталась до установи банку з вимогою про повернення депозитних вкладів, однак працівники банку зазначали, що всі відділення банку на території Республіки Крим закриті,

а банк жодного відношення до відокремлених структурних підрозділах Філії «Кримське республіканське управління Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (далі - відокремлений структурний підрозділ Філії «Кримське РУ ПАТ КБ «ПриватБанк») немає.

03 липня 2015 року позивач письмово зверталася до банку із заявою про видачу їй грошових коштів разом із повним розрахунком процентів за весь період. Банк 11 липня 2015 року надав письмову відповідь, у якій відмовився виконувати свої договірні зобов`язання з посиланням на постанову Національного банку України від 06 травня 2014 року № 260 про вимушене припинення своєї діяльності на території АР Крим та м. Севастополя.

Посилаючись на порушення вимог Закону України «Про захист прав споживачів» та уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_1 просила суд:

- розірвати договір № SAMDN7471 від 13 лютого 2008 року про банківський строковий вклад та стягнути заборгованість за вказаним договором у розмірі 280 415,64 грн;

- розірвати договір № SAMDN5633 від 04 березня 2011 року про банківський строковий вклад та стягнути заборгованість за вказаним договором у розмірі 291 673,24 грн;

- розірвати договір № SAMDN9701 від 30 серпня 2012 року про банківський строковий вклад та стягнути заборгованість за вказаним договором у розмірі 31 933,23 долари США;

- розірвати договір за № SAMDN0815 від 29 березня 2013 року про банківський строковий вклад та стягнути заборгованість за вказаним договором у розмірі 602 630,32 грн;

- вирішити питання розподілу судових витрат.

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 05 жовтня 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 грошові кошти за договором вкладу № SAMDN7471 від 13 лютого 2008 року у сумі 60 874,92 грн, яка складається із: 23 110,52 грн - сума депозиту разом з відсотками, 23 110,52 грн - пеня, 3 495,85 грн - 3% річних, 10 822,41 грн - інфляційні втрати, 335,62 грн - відсотки за депозитом після розірвання договору.

Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 грошові кошти за договором вкладу № SAMDN5633 від 04 березня 2011 року у сумі

67 588,60 грн, яка складається із: 25 673,97 грн - сума депозиту разом з відсотками, 25 673,97 грн - пеня, 3 847,78 грн - 3% річних, 12 022,67 грн - інфляційні втрати, 370,21 грн - відсотки за депозитом після розірвання договору.

Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 грошові кошти за договором вкладу № SAMDN9701 від 30 серпня 2012 року у сумі 8 097,78 доларів США, яка складається із: 3 726,70 доларів США - сума депозиту разом з відсотками, 558,44 доларів США - 3% річних, 55,94 доларів США - відсотки за депозитом після розірвання договору, стягнуто 105 124,28 грн - пеня.

Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 грошові кошти за договором вкладу № SAMDN0815 від 29 березня 2013 року у сумі 143 452,75 грн, яка складається із: 54 506,30 грн - сума депозиту разом з відсотками, 54 506,30 грн - пеня, 8 169,18 грн - 3% річних, 25 525,16 грн - інфляційні втрати, 745,81 грн - відсотки за депозитом після розірвання договору.

Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у сумі 10 000 грн та витрати зі сплати судового збору у сумі 551,20 грн, а разом - 10 551,20 грн.

У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 09 лютого 2021 року апеляційні скарги ОСОБА_1 , АТ КБ «ПриватБанк» залишено без задоволення. Рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 05жовтня 2020 року залишено без змін.

Частково задовольняючи позов ОСОБА_1 у частині стягнення вкладів з відсотками, 3% річних, інфляційних збитків та пені, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що позивач уклала договір з АТ КБ «ПриватБанк», тому зобов`язання за таким договором повинен виконувати саме банк як юридична особа, а не його Кримська філія. Ліквідація філій/відділень або припинення у будь-який спосіб їх діяльності не звільняє банківську установу від виконання обов`язків за укладеними і дійсними договорами, тому з відповідача стягнено суми вкладів з відсотками, 3 % річних, інфляційні збитки та пеню, яку згідно з положенням частини третьої статті 551 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) зменшено за всіма договорами, оскільки розмір визначеної пені значно перевищував розмір збитків.

При цьому суд першої інстанції спростував доводи відповідача щодо відповідальності за зобов`язаннями перед позивачем ТОВ ФК «Фінілон», вказавши, що будь-які усні чи мовчазні зміни до письмового договору банківського вкладу є нікчемними. Тому договір про переведення боргу

від 17 листопада 2014 року б/н, укладений між АТ КБ «ПриватБанк» та

ТОВ ФК «Фінілон», шляхом використання мовчазної згоди без письмової згоди самого вкладника ОСОБА_1 , яка є стороною письмових договорів банківського вкладу, згідно з положеннями частини першої статті 520 частини першої статті 654, частини другої статті 1059 ЦК України є нікчемним.

Відмовляючи ОСОБА_1 у задоволенні позову у частині розірвання депозитних договорів, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що сторони встановили договором можливість одностороннього розірвання договору. При цьому, укладені між сторонами договори банківського вкладу, є строковими, не передбачають зобов`язання банка повідомляти клієнта про пролонгацію договору банківського вкладу, або погодження будь-яким способом розірвання договору, отже факт розірвання договору не пов`язується із зустрічними діями другої сторони. Звернення 03 липня 2015 року позивача до банку із заявою про повернення вкладів свідчить про дострокове розірвання договорів банківських вкладів, а тому вказані договори не можуть бути розірвані у судовому порядку.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У березні 2021 року АТ КБ «ПриватБанк» подало до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило змінити мотивувальну частину рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 05 жовтня 2020 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 09 лютого 2021 року у частині відмови у задоволенні позову та скасувати оскаржувані судові рішення у частині задоволення позову про стягнення вкладу, відмовивши у задоволенні позову в цій частині.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У травні 2021 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому просила касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 05 жовтня 2020 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 09 лютого 2021 року - без змін, як такі, що ухвалені з правильним застосуванням норм матеріального права та без порушень норм процесуального права.

Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції

29 березня 2021 року ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів: Коломієць Г. В. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Луспеника Д. Д., поновлено строк на касаційне оскарження, відкрито касаційне провадження, витребувано справу із Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області.

У квітні 2021 року справа надійшла до Верховного Суду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій порушили норми процесуального права, оскільки не встановили всі фактичні обставини справи. Висновки зроблені з невірним застосуванням норм матеріального права, що призвело до ухвалення незаконного рішення в частині задоволення позову.

Заявник стверджує, що підтвердженням укладення договору між банком та позивачем може бути оригінал договору та оригінали банківських документів: квитанцій, виписок/довідок, чого позивачем надано не було.

Крім того, банк вказує на порушення судом першої інстанції вимог статті 51 ЦК України, які не усунув суд апеляційної інстанції, оскільки суд першої інстанції не залучив до участі у справі належного відповідача - ТОВ ФК «Фінілон».

Банк стверджує, що суди неправильно застосували норми матеріального права та дійшли помилкового висновку щодо нікчемності договору переведення, укладеного 17 листопада 2014 року між банком та

ТОВ ФК «Фінілон», оскільки ототожнили договір переведення з додатковим договором про внесення змін до депозитних договорів. Заявник стверджував про неправильне застосування судами попередніх інстанцій частини першої статті 520, частини першої статті 654, частини другої статті 1059 ЦК України.

Крім того, суди попередніх інстанцій в оскаржуваних судових рішеннях застосували норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 11 вересня 2019 року у справі № 591/678/16-ц (провадження № 61-22658св18), від 12 вересня 2019 року у справі № 234/3636/16-ц (провадження № 61-28787св18), та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 284/252/17 (провадження № 14-248цс19).

Фактичні обставини справи, встановлені судами

13 лютого 2008 року між ОСОБА_1 та АТ КБ «ПриватБанк» укладений договір № SAMDN7471 про банківський строковий вклад «Стандарт» у національній валюті.

Відповідно до пункту 1.1 договору ОСОБА_1 передала, а відповідач прийняв грошові кошти у сумі 18 000,00 грн. Для внесення суми вкладу банк відкриває вкладнику особовий рахунок № НОМЕР_1 . Процентна ставка на день внесення вкладу складала 14 % річних, нарахування процентів та їх виплата здійснюється за кожний календарний день. Договір укладений на строк з 12 лютого 2008 року по 13 лютого 2009 року.

Згідно з пунктом 6 договору, якщо в строк не пізніше дня закінчення строку вкладу клієнт не заявить банку про відмову від продовження строку вкладу, вклад автоматично вважається продовженим ще на один строк. Строк вкладу продовжується неодноразово без явки клієнта до банку.

На підтвердження укладення депозитного договору № SAMDN7471 ОСОБА_1 надала копію договору, довідку про стан рахунків № 38533239 від 14 червня 2014 року, виписку за рахунком № НОМЕР_1 від 25 червня 2014 року.

04 березня 2011 року між ОСОБА_1 та АТ КБ «ПриватБанк» укладений договір № SAMDN5633 про банківський строковий вклад (депозит) у національній валюті, який складається із заяви про оформлення вкладу «Стандарт» від 04 березня 2011 року, Умов і Правил надання банківських послуг та Тарифів банку.

За умовами цього договору ОСОБА_1 передала, а відповідач прийняв грошові кошти у сумі 20 000,00 грн. Для внесення суми вкладу банк відкриває вкладнику особовий рахунок № НОМЕР_2 . Процентна ставка на день внесення вкладу складала 14 % річних, нарахування процентів та їх виплата здійснюється за кожний календарний день. Договір був укладений на строк з 04 березня 2011 року по 04 березня 2012 року. Умовами договору визначено, що у тому випадку, якщо по закінченню строку вкладу клієнт не заявить банку про відмову від продовження строку вкладу, вклад автоматично вважається продовженим ще на один строк. Строк вкладу продовжується неодноразово без явки клієнта до банку.

На підтвердження внесення грошових коштів за договором № SAMDN5633 ОСОБА_1 надала оригінал квитанції

від 04 березня 2011 року на суму 20 000 грн.

30 серпня 2012 року між ОСОБА_1 та АТ КБ «ПриватБанк» укладений договір № SAMDN9701 про банківський строковий валютний вклад (депозит), який складається із заяви про оформлення вкладу «Мультивалютний 12 місяців» від 30 серпня 2012 року, Умов і Правил надання банківських послуг та Тарифів банку.

За умовами цього договору ОСОБА_1 передала, а відповідач прийняв на депозитний рахунок № НОМЕР_3 грошові кошти у сумі 3 000,00 доларів США. Процентна ставка на дату внесення вкладу складала 10 % річних, нарахування процентів та їх виплата здійснювалося в кінці строку вкладу. Договір був укладений на строк з 30 серпня 2012 року по 30 серпня 2013 року. Відповідно до умов договору, якщо по закінченню строку вкладу клієнт не заявить банку про відказ про продовження строку вкладу, вклад автоматично вважається продовженим ще на один строк. Строк вкладу продовжується неодноразово без явки клієнта до банку.

Факт внесення грошових коштів за депозитним договором № SAMDN9701 ОСОБА_1 підтвердила оригіналом квитанції від 30 серпня 2012 року на суму 3 000 доларів США.

29 березня 2013 року між ОСОБА_1 та АТ КБ «ПриватБанк» укладений договір № SAMDN0815 про банківський строковий вклад (депозит) у національній валюті, який складається із заяви про оформлення вкладу «Стандарт» від 29 березня 2013 року, Умов і Правил надання банківських послуг та Тарифів банку. За умовами цього договору

ОСОБА_1 передала, а відповідач прийняв на депозитний рахунок

№ НОМЕР_4 грошові кошти у сумі 40 000,00 грн. Процентна ставка на день внесення вкладу складала 18 % річних, нарахування процентів та їх виплата здійснюється за кожний календарний день. Договір був укладений на строк з 29 березня 2013 року по 29 березня 2014 року. Відповідно до умов договору, якщо по закінченню строку вкладу клієнт не заявить банку про відказ про продовження строку вкладу, вклад автоматично вважається продовженим ще на один строк. Строк вкладу продовжується неодноразово без явки клієнта до банку.

На підтвердження факту укладення депозитного договору № SAMDN0815 ОСОБА_1 надала копію договору, довідку про стан рахунків № 38533239 від 14 червня 2014 року, виписку за рахунком № НОМЕР_4 від 25 червня 2014 року.

17 листопада 2014 року у м. Дніпропетровську АТ КБ «ПриватБанк» уклав з ТОВ ФК «Фінілон» «Договір про переведення боргу м. Дніпропетровськ 17 листопада 2014 року» у пункті 7 якого зазначено: «Додаток № 1 - Список депозитних договорів і договорів банківського обслуговування».

Із наданого відповідачем витягу з електронного додатку «Додаток № 1 (Реєстр кредиторів) до договору переведення боргу від 17 листопада

2014 року» встановлено, що ОСОБА_1 є кредитором наступних депозитних рахунків:

- № НОМЕР_1 та суму грошових коштів, у тому числі процентів, що підлягають сплаті за договором № SAMDN7471 - 3 240,87 грн та

18 512,87 грн;

- № НОМЕР_2 та суму грошових коштів, у тому числі процентів, що підлягають сплаті за договором № SAMDN5633 - 339,72 грн, 20 021,92 грн та 3 600,07 грн;

- № НОМЕР_3 та суму грошових коштів, у тому числі процентів, що підлягають сплаті за договором № SAMDN9701 - 3 143,99 доларів США та 299,72 доларів США;

- № НОМЕР_4 та суму грошових коштів, у тому числі процентів, що підлягають сплаті за договором № SAMDN0815 - 47 353,64 грн та 673,93 грн.

03 липня 2015 року ОСОБА_1 звернулася до АТ КБ «ПриватБанк» із заявою про повернення коштів за вказаними депозитними вкладами.

Згідно з ухвалою Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 03 вересня 2018 року проведено судову технічну експертизу документів, за результатами якої експертом Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз

25 січня 2019 року складено висновок № 5130-18, за результатами якого встановлено зміст оригіналу квитанції від 04 березня 2011 року на суму 20 000 грн (депозитний договір № SAMDN7471) та зміст оригіналу квитанції від 30 серпня 2012 року на суму 3 000 доларів США (депозитний договір № SAMDN9701).

Станом на час розгляду цієї справи судом першої інстанції банк не здійснив виплату коштів за депозитними договорами, укладеним з позивачем. Вказані обставини не заперечуються та визнані сторонами.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до пунктів 1, 3, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції відповідають вказаним вимогам закону.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно із частиною першою статті 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Відповідно до частини першої статті 1059 ЦК України договір банківського вкладу укладається в письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту.

Банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу. Проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав (стаття 1061 ЦК України).

Пунктом 1.4 глави 1 Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 03 грудня 2003 року № 516, в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин (далі - Положення), передбачено, що залучення банком вкладів (депозитів) юридичних і фізичних осіб підтверджується: договором банківського рахунка; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадної книжки; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадного (депозитного) сертифіката; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею іншого документа, що підтверджує внесення грошової суми або банківських металів і відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту.

Відповідно до пункту 2.1 Положення грошові кошти в національній та іноземній валюті або банківські метали, залучені від юридичних і фізичних осіб, обліковуються банками на відповідних рахунках, відкриття яких здійснюється банком на підставі укладеного в письмовій формі договору банківського вкладу (депозиту) або договору банківського рахунку та інших документів відповідно до законодавства України, у тому числі нормативно-правових актів Національного банку України з питань відкриття банками рахунків у національній та іноземній валюті.

Пунктом 2.9 Положення передбачено, що укладення договору банківського рахунка та договору банківського вкладу (депозиту) може здійснюватися відокремленим підрозділом банку - юридичної особи за наявності належним чином оформленої уповноваженим особам довіреності на підписання документів.

Згідно з пунктом 1.17 глави 1 розділу IV Інструкції про ведення касових операцій банками в Україні, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 01 червня 2011 року № 174, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин (далі - Інструкція), за операціями з видачі готівки або приймання її для зарахування на відповідний рахунок із застосуванням платіжних пристроїв формується та роздруковується відповідний касовий документ (квитанція/чек банкомата, сліп) на паперовому носії, який видається клієнту. За операціями з видачі готівки із застосуванням банкомата формується і роздруковується чек банкомата на вимогу клієнта.

Пунктом 2.9 глави 2 розділу IV Інструкції передбачено, що банк (філія, відділення) зобов`язаний видати клієнту після завершення приймання готівки квитанцію (другий примірник прибуткового касового ордера) або інший документ, що є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі. Квитанція або інший документ, що є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі, має містити найменування банку (філії, відділення), який здійснив касову операцію, дату здійснення касової операції (у разі здійснення касової операції в післяопераційний час - час виконання операції або напис чи штамп «вечірня» чи «післяопераційний час»), а також підпис працівника банку (філії, відділення), який прийняв готівку, відбиток печатки (штампа) або електронний підпис працівника банку (філії, відділення), засвідчений електронним підписом САБ.

Аналіз зазначених норм матеріального права дає підстави для висновку про те, що письмова форма договору банківського вкладу вважається дотриманою, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту. При цьому квитанція (другий примірник прибуткового касового документа) або інший документ є підтвердженням внесення готівки у відповідній платіжній системі.

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Встановивши, що між сторонами укладені договори банківського вкладу, а факт внесення грошових коштів підтверджено оригіналами квитанцій, висновком експерта, а також договором про переведення боргу

від 17 листопада 2014 року, з урахуванням додатку до нього, в якому банк визнав борг перед позивачем за депозитними договорами, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про те, що банк на вимогу ОСОБА_1 не виконав покладені на нього зобов`язання за умовами договорів щодо повернення суми депозитів та нарахованих відсотків, чим позбавив вкладника права користуватись належним йому майном, отже, банк зобов`язаний повернути вкладнику суми депозитних вкладів і проценти за договорами.

Аргументи касаційної скарги висновків судів в указаній частині не спростовують, зводяться до незгоди з встановленими фактичними обставинами справи щодо внесення позивачем на депозитні рахунки грошових коштів.

Колегія суддів враховує, що АТ КБ «ПриватБанк» не оспорює розміру стягненої з нього заборгованості з урахуванням 3% річних, інфляційних збитків та визначеного судом розміру пені.

Доводи касаційної скарги про те, що АТ КБ «ПриватБанк» є неналежним відповідачем у справі, оскільки 17 листопада 2014 року банк уклав договір з ТОВ ФК «Фінілон», відповідно до якого товариство стало боржником за спірними договорами банківських вкладів, є безпідставними з огляду на таке.

Згідно зі статтею 520 ЦК України боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом.

Стаття 520 ЦК України передбачає, що у правовідносинах із заміни боржника беруть участь три особи: кредитор, боржник, третя особа, яка має намір стати боржником. Звідси, боржником або особою, яка висловила намір стати боржником, кредитору може бути запропоновано здійснення заміни боржника, або сам кредитор запропонував здійснити заміну боржника. У будь-якому випадку для здійснення такої заміни має бути наявна тристороння згода:

а) боржник виявив згоду на те, щоб він був замінений; б) третя особа виявила згоду на те, щоб набути обов`язків боржника; в) кредитор надав згоду на заміну боржника. Відсутність згоди хоча б однієї із сторін не дає підстав для заміни боржника.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 ЦК України).

Статтею 205 ЦК України визначено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. У випадках, встановлених договором або законом, воля сторони до вчинення правочину може виражатися її мовчанням.

Крім того, згідно зі статтею 521 ЦК України форма правочину щодо заміни боржника у зобов`язанні визначається відповідно до статті 513 цього Кодексу.

Статтею 513 ЦК України визначено, що правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні, яке виникло на підставі правочину, що підлягає державній реєстрації, має бути зареєстрований у порядку, встановленому для реєстрації цього правочину, якщо інше не встановлено законом.

З огляду на те, що договори між АТ КБ «ПриватБанк» і ОСОБА_1 укладено у письмовій формі, він містить умови про їх двостороннє волевиявлення, передбачені статтею 205 ЦК України положення про мовчазну згоду не можуть бути застосовні до правовідносин сторін у цій справі. Таким чином, банк не довів, що такий договір було укладено зі згоди вкладника ОСОБА_1 , що було його процесуальним обов`язком відповідно до статей 12, 81 ЦПК України.

Аналогічний за змістом висновок викладено у постановах Верховного Суду від 14 квітня 2021 року у справі № 757/61159/19-ц (провадження

№ 61-14467св20), від 22 вересня 2021 року у справі № 757/64382/17 (провадження № 61-9229св21), від 02 листопада 2021 року № 757/45304/19-ц (провадження № 61-3221св21).

Доводи касаційної скарги про застосування судами попередніх інстанцій норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду

від 11 вересня 2019 року у справі № 591/678/16-ц (провадження

№ 61-22658св18), від 12 вересня 2019 року у справі № 234/3636/16-ц (провадження № 61-28787св18), на увагу не заслуговують, оскільки ухвалені у цій справі рішення не суперечать цим висновкам.

Крім того, посилання на висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 284/252/17 (провадження № 14-248цс19) як на підставу касаційного оскарження, також не заслуговують на увагу, оскільки у справі, яка переглядається, та у справі, на яку посилається заявник, встановлені різні фактичні обставини. Позов у справі № 284/252/17 подано з метою захисту спадкових прав позивача, а колегія суддів висловила свою думку щодо розгляду спору в порядку цивільного судочинства, а не адміністративного, як помилково вважав заявник.

Порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов`язковими підставами для скасування судового рішення, касаційний суд не встановив.

Інші доводи касаційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у мотивувальній частині судових рішень, та зводяться до переоцінки доказів, незгоди заявника з висновками щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження судів.

У силу вимог статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу.

Таким чином, судами попередніх інстанцій виконано вимоги статті 89 ЦПК України щодо оцінки доказів і статті 263 ЦПК України щодо законності та обґрунтованості судового рішення, повно і всебічно досліджено і оцінено докази та встановлено обставини у справі, правильно застосовано положення частини першої статті 520, частини першої статті 654, частини другої статті 1059 ЦК України.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції та постанову апеляційної інстанції - без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 05 жовтня 2020 року та постанову Дніпровського апеляційного суду

від 09 лютого 2021 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Г. В. Коломієць Б. І. Гулько Д. Д. Луспеник