справа № 755/99/19 головуючий у суді І інстанції Чех Н.А.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

10 листопада 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді Фінагеєва В.О.,

суддів Кашперської Т.Ц., Яворського М.А.,

за участю секретаря Гасюк В.В.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Альфа-Банк» на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 02 червня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Альфа-Банк», Комунального підприємства «Реєстраційне бюро», третя особа - ОСОБА_2 , про визнання неправомірними дій, скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, -

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом та з урахуванням уточнених позовних вимог просила визнати незаконними дії державного реєстратора КП «Реєстраційне бюро» міста Київ Тарасенка І.М. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 45410399 від 07 лютого 2019 року на нерухоме майно - квартиру, розташовану у будинку АДРЕСА_1 , загальною площею 44,1 м2, житловою площею 29,6 м2 на підставі дублікату договору іпотеки № 35.02-09/465 від 14 травня 2008 року, серія та номер 1765, виданий 13 червня 2018 року за АТ «Укрсоцбанк», скасувавши рішення про державну реєстрацію № 45410399 від 07 лютого 2019 року; скасувати запис про реєстрацію права власності за АТ «Альфа-Банк» на спірну квартиру з одночасним припиненням права власності на спірну квартиру за АТ «Альфа-Банк» та відновленням права власності попередніх власників.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що батьки позивача ОСОБА_3 та ОСОБА_4 згідно із договором іпотеки від 14 травня 2008 року є майновими поручителями ОСОБА_2 за договором про надання невідновлювальної кредитної лінії від 14 травня 2008 року, укладеного з АКБСР «Укрсоцбанк». За договором іпотеки банку передано нерухоме майно - квартира АДРЕСА_2 . Дана квартира належить іпотекодавцям на праві власності: 2/3 частини на підставі свідоцтва, 1/3 частина на підставі договору купівлі-продажу від 28 липня 2005 року. Заставна вартість предмету іпотеки - 570 650 грн. Договором визначено, що у разі невиконання або неналежного виконання основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки в один з способів: на підставі рішення суду або виконавчого напису нотаріуса, або шляхом передачі іпотекодержателю права власності, або в інший, передбачений законом чи за домовленістю сторін. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла. ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 . Позивач є єдиною спадкоємицею першої черги після смерті батьків та в установлені законом строки звернулася із заявою про прийняття спадщини. У лютому 2019 року позивач випадково дізналася із Єдиного державного реєстру прав на нерухоме майно, що 06 лютого 2019 року державним реєстратором Тарасенком І.М. було внесено запис - рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 454103999 від 07 лютого 2019 року про реєстрацію спірної квартири за АТ «Укрсоцбанк». Підставою слугував дублікат договору іпотеки від 14 травня 2008 року, повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання. З даною реєстрацією ОСОБА_1 категорично не згодна, оскільки договір про задоволення вимог іпотекодержателя не укладався. Крім того, не було вимоги про виконання порушеного зобов`язання на ім`я іпотекодавців. На момент реєстрації права власності за банком діяв мораторій. У державного реєстратора не було повноважень на прийняття оскаржуваного рішення, так як воно вчинено без нотаріальної дії.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 02 червня 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Скасовано рішення державного реєстратора КП «Реєстраційне бюро» Тарасенка І.М. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) від 07 лютого 2019 року, індексний номер 45410399, та припинено право власності за АТ «Альфа-Банк» (правонаступник АТ «Укрсоцбанк») на квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 44,1 м2, житловою площею 29,6 м2, зареєстроване 07 лютого 2019 року. В частині вимог до КП «Реєстраційне бюро» відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі АТ «Альфа-Банк» просить скасувати рішення суду першої інстанції через неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи та винести постанову, якою відмовити у задоволенні позову.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги відповідач зазначає, що АТ «Укрсоцбанк» було у повній мірі дотримано положення Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, Закону України «Про іпотеку». Відповідач посилається на постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 760/14438/15-ц, від 04 липня 2018 року у справі № 522/2732/16-ц, від 29 вересня 2020 року у справі № 757/13243/17, постанову Верховного Суду від 15 жовтня 2020 року у справі № 755/2030/19 та інші. Позивачем обрано невірний спосіб захисту порушеного права, що є окремою підставою для відмови у задоволенні позову. У зв`язку зі смертю ОСОБА_4 , яка була іпотекодавцем за договором іпотеки, відкрилася спадщина, яку прийняла позивач, перебравши на себе обов`язки іпотекодавця в межах вартості предмета іпотеки. У цьому разі положення ст. 1281 ЦК України до спірних правовідносин не застосовується. АТ «Укрсоцбанк» не було належним чином повідомлено про смерть іпотекодавця до моменту вчинення реєстрації. Крім того, банк зареєстрував за собою право власності на квартиру в рахунок погашення боргу та в порядку ст. 37 Закону України «Про іпотеку» правовідносини за договором іпотеки припинилися, залишок боргу було прощено.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 зазначає, що банком було порушено процедуру звернення стягнення на предмет іпотеки. У зв`язку з дією закону про мораторій звернення стягнення на майно було неможливим, а тому державний реєстратор мав відмовити у проведенні державної реєстрації права власності на квартиру. Визнання незаконними дій державного реєстратора, скасування спірного рішення, скасування запису про державну реєстрацію права власності за АТ «Альфа-Банк», а також припинення права власності за банком із одночасним відновленням права власності попередніх власників є належним способом захисту порушених прав позивача.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що 14 травня 2008 року між АКБСР «Укрсоцбанк» та ОСОБА_2 укладено договір про надання невідновлювальної кредитної лінії № 451/90025, за умовами якого позичальник отримав кредит у розмірі 79 100 доларів США, строком до 13 травня 2018 року, зі сплатою проценті за користування коштами - 14 % річних.

З метою забезпечення виконання умов кредитного договору між АКБСР «Укрсоцбанк» та ОСОБА_3 і ОСОБА_4 укладено іпотечний договір № 35.02-09/465 від 14 травня 2008 року. За умовами даного договору іпотекодавці передали іпотекодержателю двокімнатну квартиру АДРЕСА_2 .

На момент укладення іпотечного договору зазначена квартира належала ОСОБА_3 і ОСОБА_4 на праві приватної власності: 2/3 частини на підставі свідоцтва про право власності на житло від 09 грудня 1997 року, та 1/3 частина на підставі договору купівлі-продажу квартири від 28 липня 2005 року .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла.

06 червня 2017 року ОСОБА_1 подала заяву про прийняття спадщини за заповітом після смерті матері - ОСОБА_4 .

ОСОБА_3 відмовився від прийняття обов`язкової частки.

ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_3 .

22 лютого 2018 року ОСОБА_1 подала заяву про прийняття спадщини за законом після смерті батька - ОСОБА_3 .

06 лютого 2019 року АТ «Укрсоцбанк» звернувся до КП «Реєстраційне бюро» із заявою про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на квартиру АДРЕСА_2 . До заяви додано іпотечний договір № 35.02-09/465 від 14 травня 2008 року; договір про надання невідновлювальної кредитної лінії № 451/90025 від 14 травня 2008 року; додаткову угоду від 28 жовтня 2008 року, договір про внесення змін від 13 грудня 2013 року; повідомлення № 365/2018 від 17 жовтня 2018 року на ім`я ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про сплату боргу за кредитним договором та про намір звернути стягнення на предмет іпотеки в порядку ст. 37 Закону України «Про іпотеку»; статут АТ «Укрсоцбанк», та конверти на ім`я ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 та повідомлення про їх невручення.

07 лютого 2019 року державний реєстратор Тарасенко І.М. виніс рішення, яким вирішив провести державну реєстрацію права власності за АТ «Укрсоцбанк», індексний номер 45410399.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що майнові поручителі у 2018 році не отримували від банку вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання, оскільки померли в 2017 році. Вимога про звернення стягнення на предмет іпотеки ОСОБА_1 банком не направлялася.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

У разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки (частина перша статті 33 Закону «Про іпотеку»).

Згідно з частинами першою та третьою статті 36 Закону «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону.

Відповідно до частини 1 статті 37 Закону «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді.

Відносини, пов`язані з державною реєстрацією прав на нерухоме майно та їх обтяжень, регулює Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», згідно з частиною другою статті 18 якого порядок державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень встановлює Кабінет Міністрів України.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Статтею 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено порядок проведення державної реєстрації прав.

У частині першій статті 20 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що заява на проведення реєстраційних дій та оригінали документів, необхідних для проведення таких дій, подаються заявником у паперовій або електронній формі у випадках, передбачених законодавством.

Відповідно до частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

Визначена у частині першій статті 35 Закону України «Про іпотеку» процедура подання іпотекодержателем вимоги про усунення порушення основного зобов`язання та (або) умов іпотечного договору передує прийняттю іпотекодержателем рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовий спосіб на підставі договору (постанова Великої Палати Верховного Суду від 02 червня 2019 року у справі № 205/578/14-ц, провадження № 14-48цс19).

З матеріалів справи вбачається, що з метою звернення стягнення на предмет іпотеки 24 жовтня 2018 року банком було направлено ОСОБА_3 і ОСОБА_4 повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору та анулювання залишку заборгованості за основним зобов`язанням, у якому зазначено про необхідність сплатити борг за кредитним договором у розмірі 68 594,51 доларів США, що еквівалентно 1 856 979 грн. 81 коп. (а.с.16, 22-27, Т.2).

Разом з тим, вказані повідомлення іпотекодавцями отримані не були, оскільки ОСОБА_3 і ОСОБА_4 померли ще у 2017 році.

Спадкоємцем іпотекодавців є ОСОБА_1 , яка станом на 24 жовтня 2018 року прийняла спадщину, а, отже, до неї перейшли всі права та обов`язки за іпотечним договором.

У пункті 6.2. договору іпотеки зазначено, що усі права повідомлення за цим договором будуть вважатися зробленими належним чином, у випадку, якщо вони здійснені в письмовій формі та надіслані рекомендованим листом, кур`єром, телеграфом, або вручені особисто за зазначеними адресами сторін. Датою отримання таких повідомлень буде вважатися дата їх особистого вручення, або дата поштового штемпеля відділення зв`язку одержувача.

Натомість, у матеріалах справи відсутні докази надсилання ОСОБА_1 повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання.

Крім того, у даному випадку відбулося примусове стягнення на квартиру без згоди власника, незважаючи на заборону, встановлену Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Так, 07 червня 2014 року набрав чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», підпунктом 1 пункту 1 якого передбачено, що не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно зі статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв.м. для квартири та 250 кв.м. для житлового будинку.

Пунктом 4 вказаного Закону передбачено, що протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Квартира, на яку банк звернув стягнення, виступає предметом іпотеки за споживчим кредитом в іноземній валюті. Площа спірної квартири становить 44,1 кв.м., тобто, не перевищує 140 кв.м., та момент прийняття державним реєстратором оскаржуваного рішення на вказані правовідносини розповсюджувався мораторій, передбачений вищевказаним Законом.

Посилання представника банку на обрання позивачем неналежного способу захисту є безпідставними, оскільки відповідно до вимог ч. 3 статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції, що діяла на момент ухвалення рішення судом першої інстанції) відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню.

У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону.

Отже, Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у зазначений редакції не передбачав можливості скасування та/або вилучення відомостей про речові права та передбачав право суду скасовувати рішення державного реєстратора.

За таких обставин, суд задовольнив позов, захистивши право позивача у спосіб, встановлений законом, а саме шляхом скасування рішення державного реєстратора.

Верховний Суд у своїй постанові від 04 лютого 2021 року у справі № 207/3897/18-ц погодився з висновками судів першої та апеляційної інстанції про наявність підстав для скасування саме рішення про державну реєстрацію прав.

Заперечуючи проти позовних вимог з підстав, наведених у поясненнях на позовну заяву та в апеляційній скарзі, АТ «Альфа Банк» не довів дотримання АТ «Укрсоцбанк», правонаступником якого він є, встановленої законом процедури звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання.

За таких обставин, рішення суду ухвалене на підставі наявних у матеріалах справи доказів, висновки суду відповідають фактичним обставинам справи, що у відповідності до ст. 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

На підставі викладеного та керуючись статтями 374, 375, 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Альфа-Банк» залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 02 червня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повне судове рішення складено 12 листопада 2021 року.

Головуючий Фінагеєв В.О.

Судді Кашперська Т.Ц.

Яворський М.А.