КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Головуючий у першій інстанції - Ярмола О.Я.
Номер провадження № 22-ц/824/2803/2021
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 січня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Яворського М.А.,

суддів: Савченко С.І., Фінагеєва В.О.,

за участю секретаря - Владімірової О.К.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у режимі відео конференції цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 28 серпня 2020 року та за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , подану представником Керницькою Ілоною Романівною , на додаткове рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 02 жовтня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа : Служба у справах дітей Білоцерківської міської ради про усунення перешкод у спілкування з дитиною, -

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про усунення перешкод у спілкування з дитиною мотивуючи тим, що відповідач по справі, яка є матір`ю їхнього спільного сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , чинить йому перешкоди у спілкуванні з дитиною. Вказував, що відповідач виїхала з дитиною проживати до Швейцарії та в Україну приїжджає рідко, не повідомляє його про своє пересування, внаслідок чого він не має змоги спілкуватися з сином і брати участь у його вихованні.

Позивач зазначав, що ОСОБА_1 штучно створює такі обставини, у зв`язку з якими він не може нормально спілкуватись і зустрічатися з сином. В свою чергу він, як батько, вчиняв спроби вирішити питання мирним шляхом, проте марно, а тому просив суд зобов`язати ОСОБА_1 усунути перешкоди у спілкуванні з дитиною ОСОБА_4 та у його вихованні батьку - ОСОБА_2 шляхом визначення порядку побачень та спілкування з сином: кожен день народження ОСОБА_4 , тобто 03 грудня кожного року до досягнення дитиною повноліття з 09 год. 00 хв. до 21 год. 00 хв.; другий день визначити за письмовою домовленістю між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 ; в літній та зимовий період (кожні шкільні канікули) не менше 7 (семи) діб для відпочинку та оздоровлення дитини без супроводу матері; надати можливість спілкування батька з дитиною протягом дня засобами телефонного та інших видів зв`язку без обмеження в часі; вирішити питання відшкодувань судових витрат.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 28 серпня 2020 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у спілкування з дитиною, задоволено частково. Встановлено для ОСОБА_2 порядок участі у вихованні та спілкуванні з малолітнім сином ОСОБА_4 , шляхом визначення порядку побачень та спілкування з сином: щоденне спілкування батька з сином засобами телефонного, або іншого зв`язку, в період доби з 16:30 по 18:00 год.; двічі на рік, в літній та зимовий період, під час канікул, по 7 календарних днів, спільно проводити час, особисто, батьку з сином, за попередньою домовленістю з матір`ю дитини. Першу зустріч батька з дитиною провести в присутності ОСОБА_1 .

Попереджено сторони - батьків дитини, про обов`язковість виконання ними своїх батьківських обов`язків стосовно свого малолітнього сина, лише в його інтересах. В задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовлено.

02 вересня 2020 року представник позивача - адвокат Керницька І.Р. направила суду першої інстанції заяву про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу та посилаючись на положення ст. 133, 134, 137, 141 ЦПК України, зазначала, що в зв`язку з розглядом даної справи позивач поніс судові витрати (правову допомогу) на загальну суму 9165,00 грн. які підлягають стягненню із відвідача у справі - ОСОБА_1 .

Заяву обґрунтовувала тим, що між нею та ОСОБА_2 було укладено договір про надання правової допомоги №1 від 17 грудня 2019 року. Згідно додатку №1 до вказаного договору про надання правової допомоги, сторони погодили вартість однієї години роботи адвоката в розмірі 1 300,00 грн. у суді першої інстанції та згідно акту приймання-передачі виконаних робіт (наданих послуг) № 1 від 31 серпня 2020 року, загальна вартість виконаних робіт (наданих послуг) склала 3 165,00 грн. Вказувала, що факт оплати гонорару з боку ОСОБА_2 по договору у загальному розмірі 3 165,00 грн. підтверджується довідкою № 96 від 31 серпня 2020 року.

Також Керницька І.Р. вказувала, що між адвокатом Бляхарським Я.С. та ОСОБА_2 також було укладено договір про надання правової допомоги №77 від 22 листопада 2018 року. Згідно з додатком №1 до даного договору, сторони погодили вартість однієї години роботи адвоката в розмірі 1200,00 грн. у суді першої інстанції та згідно акту приймання-передачі виконаних робіт (наданих послуг) № 2 від 31 серпня 2020 року загальна вартість виконаних робіт (наданих послуг) склала 6000,00 грн. Факт оплати гонорару з боку ОСОБА_2 по договору у загальному розмірі 6 000,00 грн. підтверджується довідкою № 42 від 31 серпня 2020 року.

Заявник посилалась на те, що підписані сторонами договори та акти приймання-передачі виконаних робіт (наданих послуг) є первинними документами, тобто є належним доказами в розумінні вимог ЦПК України.

Враховуючи викладене, адвокат вказувала, що за надання правової допомоги у справі позивачем сплачено 9165,00 грн., що підтверджується довідками № 96, № 42 від 31 серпня 2020 року та просила відшкодувати дані кошти позивачу ОСОБА_2 за рахунок відповідача ОСОБА_1 .

Додатковим рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 02 жовтня 2020 рокувідмовлено позивачу ОСОБА_6 у стягненні з відповідача ОСОБА_1 судових витрат на правничу допомогу.

Не погоджуючись із рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 28 серпня 2020 року відповідач у справі ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, відповідно до якої категорично не погоджується із твердженням суду, викладеному у мотивувальній частині рішення - «що позивач не самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків, цікавиться життям сина, його здоров`ям, розвитком, бажає приймати участь у його вихованні, матеріальному забезпеченні дитини, розвитку, належному відпочинку». Оскільки ОСОБА_2 не надавав грошових коштів на утримання дитини, добровільно не сплачував аліменти, не відвідував школи, де навчався син в Україні, не відвідував інших додаткових занять з дитиною, затягував із наданням дозволів на виїзд ОСОБА_4 закордон для участі у спортивних змаганнях, жодного разу не відповів на запрошення приїхати на зустріч з дитиною, прийняти участь у його освітньому та спортивному розвитку, тому зазначений висновок суду, на її думку, є неправомірним. Вважає, що вказане свідчить про небажання позивача приймати реальну участь у житті ОСОБА_4 .

Апелянт вказує, що з тексту оскаржуваного рішення не вбачається з яких підстав суд дійшов висновку про бажання батька приймати участь у житті дитини, посилаючись на надані стороною відповідача докази, що наявні в матеріалах справи і які, на думку ОСОБА_1 , свідчать про відсутність такого наміру та бажання зі сторони ОСОБА_2 , а тому такий висновок суду має бути виключений з мотивувальної частини рішення, як такий, що не ґрунтується на достатніх, належних та допустимих доказах.

ОСОБА_1 наголошує, що ніколи не створювала перешкод у спілкуванні позивача із сином, однак останній завжди був байдужим до дитини, а в подальшому став створювати перешкоди у можливості виїзду ОСОБА_4 за кордон на змагання, оздоровлення тощо.

Апелянт вважає, що побачення та спілкування ОСОБА_4 з позивачем має відбуватись за бажанням дитини та з урахуванням інтересів самої дитини, про що обов`язково має бути зазначено в судовому рішенні. Також вказує, що потребує уточнення час, що визначений судом для спілкування позивача з дитиною, оскільки незрозумілим є за часом якої країни встановлено такий графік та наголошує, що за українським часом, син перебуває на навчанні в школі до 17:00, а спортивні тренування розпочинаються о 19:00, тому дитина може спілкуватись засобами телефонного зв`язку із батьком лише в проміжок з 17:30 до 18:30 за українським часом перебуваючи вдома.

Вказує, що судом винесено частково необґрунтоване рішення, оскільки не було надано належної оцінки всім доказам по справі, зокрема й тим, що надавались відповідачем, що призвело до невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи, тому просить апеляційний суд змінити оскаржуване рішення, а саме: виключити з мотивувальної частини рішення висновок, викладений на ст. 4, де зазначено: «Встановленим є те, що позивач не самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків, цікавиться життям сина, його здоров`ям, розвитком, бажає приймати участь у його вихованні, матеріальному забезпеченні дитини, розвитку, належному відпочинку». В резолютивній частині рішення змінити «щоденне спілкування батька з сином засобами телефонного, або іншого зв`язку, в період доби з 16:30 по 18:00 год.» на «щоденне спілкування батька з сином засобами телефонного, або іншого зв`язку, в період доби з 17:30 по 18:30 год.». Доповнити резолютивну частину рішення наступним абзацом - «Спілкування батька з сином можливе лише за бажанням дитини з урахуванням його здоров`я, зайнятості, потреб та інтересів»

На адресу апеляційного суду надійшов відзив від представника ОСОБА_2 - адвоката Керницької І.Р. згідно з яким вважає рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 28 серпня 2020 року прийнятим з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, повним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, викладенням висновків, які відповідають фактичним обставинам справи, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 - необґрунтованою, безпідставною та такою, що не підлягає задоволенню.

Вказує, що не погоджується із вимогою апеляційної скарги щодо виключення із мотивувальної частини оскаржуваного рішення встановленого судом факту не самоусунення позивача від батьківських обов`язків, оскільки з часу народження ОСОБА_4 позивач підтримує гарні стосунки з сином, виявляє інтерес до його внутрішнього світу, самостійно та добровільно надає матеріальну допомогу (кошти) на утримання дитини, підтримує поїздки сина за кордон для участі у міжнародних змаганнях, сприяє засвоєнню ним загальновизнаних норм моралі. Вказані факти досліджувались судом під час розгляду справи про позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, у задоволенні вимог якої було відмовлено, а реалізація процесуального права щодо оскарження судових рішень не може свідчити про усунення від виконання батьківських обов`язків.

Представник позивача вважає зловживанням посилання апелянта на різницю в часових поясах та необхідність зміни рішення в цій частині, оскільки саме такий час ОСОБА_1 було повідомлено під час судового засідання, як вільний від навчання та тренувань ОСОБА_4 . Вважає, що така позиція апелянта підтверджує факт створення перешкод у спілкуванні з дитиною, адже постійно повідомляючи різний вільний час дитини, вихідні дні та час канікул, створює обставини, за яких батько не може спілкуватись з сином взагалі.

ОСОБА_2 звертає увагу, що при ухваленні оскаржуваного рішення було враховано інтереси ОСОБА_4 та встановлено графік зустрічей з батьком, який не порушує його режиму дня та навчання, не відриває його від нормального, звичайного для дитини середовища та не заважає нормальному існуванню. Вказує, що враховуючи постійне проживання дитини разом із матір`ю, тісний психоемоційний зв`язок саме з нею, то обумовлення побачень батька та дитини, виключно за бажанням дитини призведе до унеможливлення реалізації батьком своїх прав на участь у вихованні та побаченні з дитиною, а тому позивач просить відмовити у задоволенні вимог апеляційної скарги ОСОБА_1 у повному обсязі.

Не погоджуючись із додатковим рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 02 жовтня 2020 року, представник ОСОБА_2 - адвокат Керницька І.Р. подала апеляційну скаргу, відповідно до якої вказує, що докази понесення позивачем витрат на професійну правничу допомогу адвоката надавались до суду першої інстанції, тому необґрунтованим є твердження суду щодо ненадання належних та допустимих доказів у підтвердження сплати позивачем коштів, зокрема, відповідної квитанції, платіжного доручення чи будь-якого розрахункового документу, що зареєстрований у встановленому порядку. Також зазначає, що законодавством не встановлено відповідних вимог до розрахункового документа, який повинен надати адвокат при сплаті клієнтом послуг, та форму такого документа.

Разом з тим, представник ОСОБА_2 - адвокат Керницька І.Р. повідомляє, що позивач очікує понести судові витрати у зв`язку із переглядом справи в апеляційному суді й орієнтовний розмір таких витрат складає 15 000,00 грн. докази понесення таких витрат будуть надані впродовж п`яти днів після ухвалення судового рішення.

Враховуючи вищевикладене, апелянт просить суд скасувати додаткове рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 02 жовтня 2020 року та прийняти нове судове рішення, яким задовольнити вимоги заяви про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

03 грудня 2020 року на адресу апеляційного суду від відповідачки у справі ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу представника позивача у справі щодо ухвалення у справі додаткового рішення. В зазначеному відзиві відповідачка заперечує щодо доводів, викладених в апеляційній скарзі, та просила залишити її без задоволення, оскільки вважає, що вона не чинила позивачу перешкод у спілкування з дитиною та не чинить таких перешкод і на даний час, тому його вимоги вважає не доведеними.

Також звертає увагу суду на наявність у позивача заборгованості по аліментам, що на її думку підтверджує реальне ставлення позивача до утримання та виховання дитини.

Крім того, вважає, що суд обґрунтовано відмовив у стягненні вказаних коштів, оскільки позивач та його представник, подаючи до суду позов, не додали до позовної заяви доказів щодо надання представниками позивача, як адвокатами, правничої допомоги, доказів на підтвердження вказаних обставин, переліку виконаних представниками робіт та погоджену із позивачем їх вартість, доказів понесення позивачем відповідних витрат. Не заявили про намір подати такі докази протяг п`яти днів після ухвалення рішення перед дебатами як того вимагає норми ЦПК України, а тому наступна подача такої заяви та подача документів суперечить положенням процесуального законодавства. Просила залишити додаткове рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу позивача, подану його представником, без задоволення.

При апеляційному розгляді справи ОСОБА_1 підтримала доводи, викладені в її апеляційній скарзі на рішення суду першої інстанції, просила її задовольнити та заперечила щодо задоволення апеляційної скарги позивача на додаткове рішення суду.

Представник позивача у справі - адвокат Керницька І.Р. заперечила щодо доводів, викладених в апеляційній скарзі ОСОБА_1 , та просила залишити її без задоволення, а апеляційну скаргу подану нею на додаткове рішення суду просила задовольнити.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вислухавши доводи відповідачки у справі ОСОБА_1 , представника позивача Керницької І.Р. , дослідивши обставини справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення в межах доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 28 серпня 2020 року, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для її задоволення, та перевіривши доводи сторін в межах апеляційної скарги представника позивача Керницької І.Р. на додаткове рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 02 жовтня 2020 року колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для часткового її задоволення, виходячи з наступного.

Суд першої інстанції при розгляді вказаної справи встановив, що сторони по справі- ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є батьками малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.11).

Позивач проживає та зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 . Відповідач зареєстрована в АДРЕСА_2 , а, фактично, з 2018 року постійно проживає в м. Женева, Швейцарія. Наведене підтверджується зібраними матеріалами справи та поясненнями сторін.

В судовому засіданні встановлено, що відповідно до рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 03 серпня 2015 року позивач сплачує аліменти на утримання свого сина в розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку, починаючи з 28.05.2015року. (а.с.13-15).

Позивач за місцем проживання характеризується виключно позитивно (а.с.17,18).

Матеріали справи містять копії заяв позивача, поданих в різні періоди, про надання дозволу сину ОСОБА_4 на виїзд за кордон (а.с.25,26,27,28).

Згідно рішення Виконавчого комітету Білоцерківської міської ради від 25лютого 2020року за № 114 про визначення способів участі ОСОБА_2 у вихованні та особистому спілкуванні з його малолітнім сином, комітет дійшов висновку про доцільність встановлення порядку участі батька у вихованні та особистому спілкуванні з сином ОСОБА_4 в наступному порядку: щоденне спілкування батька з сином засобами телефонного та інших видів зв`язку, враховуючи при цьому зайнятість та режим дня дитини; питання щодо безпосередніх зустрічей батька із сином батькам вирішувати спільно за попередньою домовленістю, враховуючи думку та інтереси дитини. Рекомендовано батькам налагоджувати стосунки між собою з метою створення передумов для можливості виконання кожним із батьків їх батьківських обов`язків в повній мірі (а.с.190).

Вирішуючи вказаний спір в частині участі позивача у спілкуванні із сином та його вихованні, суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що між сторонами склалися неприязні відносини, що унеможливлюють домовленість між ними щодо участі позивача у справі ОСОБА_2 у вихованні малолітнього ОСОБА_4 у зв`язку з чим дійшов висновку про обґрунтованість доводів позивача та вирішив за можливе визначити спільне проведення часу, відпочинку позивача з сином в зимовий та літній період, протягом тижня, під час канікул дитини, однак, в силу віддаленості місця проживання батька від дитини, враховуючи завантаження дитини через заняття спортом, погодження часу таких побачень має бути попередньо обговорено з матір`ю дитини. Також обґрунтованим визнав вимоги позивача щодо визначення способу участі батька у вихованні дитини, шляхом визначення часу спілкування батька із дитиною телефонним зв`язком у період доби з 17:30 по 18:30 год.

Апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Згідно ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає з огляду на наступне.

Так, частиною першою статті 15 ЦК України та частиною першою статті 16 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Загальні засади регулювання сімейних відносин визначено статтею 7 СК України, згідно з положеннями якої жінка та чоловік мають рівні права й обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Згідно зі статтями 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Згідно з пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини).

Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя.

Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень ЄСПЛ, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР.

Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Ця стаття охоплює, зокрема, втручання держави в такі аспекти життя, як опіка над дитиною, право батьків на спілкування з дитиною, визначення місця її проживання.

Так, рішенням у справі "М. С. проти України" від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13) ЄСПЛ, установивши порушення статті 8 Конвенції, консолідував ті підходи і принципи, що вже публікувались у попередніх його рішеннях, які зводяться до визначення насамперед найкращих інтересів дитини, а не батьків, що потребує детального вивчення ситуації, урахування різноманітних чинників, які можуть вплинутина інтереси дитини, дотримання справедливої процедури у вирішенні спірного питання для всіх сторін.

На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинно мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть перевищувати інтереси батьків.

При цьому при вирішенні питань, які стосуються її життя, дитині, здатній сформулювати власні погляди, має бути забезпечено право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що її стосуються, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю.

Ураховуючи встановлені судом першої інстанції обставини, зокрема те, що дитина проживає з матір`ю (проти чого позивач не заперечує), яка забезпечує їй повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також рівень життя, необхідний для такого розвитку, а також те, що батько дитини хоч і проживає окремо від дитини не втратив інтересу щодо спілкування та прийняття участі у вихованні дитини, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про необхідність задоволення позовних вимог ОСОБА_2 шляхом визначення йому участі у вихованні та спілкуванні із дитиною.

Визначаючи способи участі позивача у вихованні та спілкуванні із дитиною судом першої інстанції враховано, в першу чергу, інтереси дитини та визначений судом період участі у спілкування позивача із дитиною зазначено саме в період літніх та зимових канікул, що не вплине на його освітню програму та навчання, а також зазначаючи період спілкування позивача з дитиною шляхом телефонного спілкування суд в межах позовних вимог та з врахуванням позиції іншої сторони у справі відповідачки визначив зазначений час.

Доводи апелянта ОСОБА_1 щодо не зазначення судом періоду спілкування позивача із сином відповідно до часового поясу проживання дитини ( за часом Швейцарії) не може бути підставою для скасування чи зміни рішення, оскільки зазначені позовні вимоги позивача не були конкретизовані щодо його часового поясу - проживання позивача (території України) та можуть бути встановлені судом першої інстанції шляхом роз`яснення рішення суду.

Доводи апелянта про необґрунтованість висновків суду першої інстанції, викладених в мотивувальній частині рішення - «що позивач не самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків, цікавиться життям сина, його здоров`ям, розвитком, бажає приймати участь у його вихованні, матеріальному забезпеченні дитини, розвитку, належному відпочинку», колегія суддів вважає такими, що не впливають на законність та обґрунтованість ухваленого у справі судового рішення.

Так, зокрема питання щодо участі позивача у вихованні та утриманні сина було предметом розгляду справи №357/12295/18 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Служба у справах дітей Білоцерківської міської ради Київської області, про позбавлення батьківських прав та збільшення розміру аліментів. Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 25 квітня 2019 року, залишеного без змін постановою Київського апеляційного суду від 28 жовтня 2019 року, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Постановою Верховний Суд у складі колегії суддів третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 вересня 2020 року зазначені вище рішення суду першої та апеляційної інстанції залишені без змін. При цьому суд касаційної інстанції погодився із висновками судів попередніх інстанції про відсутність підстав для позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 , оскільки судами не встановлено винної поведінки відповідача щодо не сплати ним аліментів та не спілкування з дитиною.

З врахуванням викладених вище обставин колегія суддів повністю погоджується із висновком суду першої інстанції про обґрунтованість задоволеної частини позову та безпідставність доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 .

Перевіряючи доводи апеляційної скарги представника ОСОБА_2 - адвоката Керницької І.Р. на додаткове рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 02 жовтня 2020 року колегія суддів доходить висновку про часткове задоволення вказаної апеляційної скарги,виходячи з наступного.

Згідно вимог ст. 263 ЦПК Українисудове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Однак зазначеним вимогам закону додаткове рішення суду не повністю відповідає .

Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою (частина перша статті 15 ЦПК України).

Відповідно до частини першої, пунктів 1, 4 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Згідно з частинами першою - четвертою статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частини п`ята та шоста статті 137 ЦПК України).

Згідно з пунктом 2 частини другої статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України встановлено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Суд не має права його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта.

Суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи зокрема на складність справи, витрачений адвокатом час.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 02 липня 2020 року в справі № 362/3912/18 (провадження № 61-15005св19).

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України, заява № 19336/04, п. 269).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» від 28 листопада 2002 року зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Так, із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 звертаючись до суд із вказаним позовом просив стягнути з ОСОБА_1 на його користь усі судові витрати (п.3 прохальної частини позовної заяви) (а.с. 10 т.1). При цьому в мотивувальній частині позовної заяви зазначав про попередній ( орієнтовний) розрахунок судових витрат. Зокрема, 768.40 грн. - сума сплаченого судового збору за подання позову, та 5000 грн. витрат на правничу допомогу адвоката (а.с. 10 т.1).

Разом із тим, доказів щодо укладення ним із адвокат договору про надання правничої допомоги, опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги позивачем до позовної заяви додано не було. Не було подано вказаних доказів і до ухвалення судом першої інстанції рішення по суті - 28 серпня 2020 року.

02 вересня 2020 року представником позивача у справі ОСОБА_2 - адвокатом Керницькою І.Р. подану до суду заяву про ухвалення у справі додаткового рішення, в якій остання мотивуючи своє звернення положеннями ст.. 133, 137, 141 ЦПК України просила стягнути з відповідачки витрати, пов`язані з оплатою позивачем правничої допомоги в розмірі 9165 грн. На підтвердження яких позивачем надано: договір №1 про надання правової допомоги від 17 грудня 2019 року, який укладений між адвокатом Керницькою І.Р. та ОСОБА_2.; додатки до вказаних договорів, зокрема довідка №96 від 31 серпня 2020 року видана адвокатом Керницькою І.Р. про отримання від ОСОБА_2 3165 грн., за надання правничої допомоги у межах справи №357/10716/20 та довідка №42 від 31 серпня 2020 року видана адвокатом Бляхарським Я.С. щодо отримання ним від позивача у вказаній справі 6000 грн.

Розглядаючи подану Керницькою І.Р. , як представником позивача ОСОБА_2 заяву про ухвалення додаткового рішення щодо стягнення з відповідачки судових витрат за надану правничу допомогу та відмовляючи у її задоволенні суд першої інстанції мотивував свій висновок неналежністю наданих позивачем доказів (довідки адвокатів) щодо понесення ним витрат на сплату правничої допомогу, і з цих підстав відмовив у задоволенні вказаної заяви.

Однак, колегія суддів вважає даний висновок місцевого суду щодо неналежності поданих позивачем доказів понесених витрат на правничу допомогу помилковим.

Так, згідно зі статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Колегія суддів вважає, що місцевий суд, вирішуючи подану представником позивача заяву, допустив порушення норм процесуального права, а саме - приписів пункту 1 частини 2 статті 137 ЦПК України, оскільки належним чином не врахував, що в матеріалах справи містяться довідки адвокатів Керницької І.Р. та Бляхарського Я.С., які підтверджують факт повного розрахунку з ними позивачем за отримані ним за Договорами про надання правової допомоги послуг.

Аналогічного висновку дійшов ВС при розгляді справ №199/2648/15 від 29 жовтня 2018 року, 750/8758/14 від 20 липня 2020 року, №344/7365/16-а від 14 травня 2020 року та у справі № 766/13264/18 від 25 листопада 2020 року від яких колегія суддів не вбачає підстав відступати.

У зв`язку з викладеним доводи апеляційної скарги Керницької І.Р. , як представника позивача ОСОБА_2 , є частково обґрунтованими.

Однак, відповідно до положень ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Так, із матеріалів справи вбачається, що відповідачка у справі ОСОБА_1 заперечуючи щодо поданої 02 вересня 2020 року заяви представника позивача Керницької І.Р. в частині стягнення витрат на правничу допомогу звертала увагу суду щодо того, що позивачем та його представником при розгляді справи всупереч положенням ч.8 ст. 141 ЦПК України після закінчення дослідження обставин справи та перед дебатами не було подано ні усної, ні письмової заяви щодо майбутнього звернення до суду із заявою щодо стягнення судових витрат, тобто не було дотримано процедури вирішення вказаного клопотання, а тому у задоволенні вказаної заяви повинно було бути відмовлена саме із вказаних підстав.

Відповідно до положень п.4 ч.1 ст. 376 Цивільний процесуальний кодекс України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини (частина четверта цієї статті).

Оскільки суд першої інстанції постановив по суті правильне додаткове рішення, однак з порушенням норм процесуального права, яке полягає у відмові задоволення заяви стягнення витрат на правничу допомогу за недоведеності, а потрібно було відмовити з підстав не подачі вказаної заяви у терміни, визначені ч.8 ст. 141 ЦПК України, тому апеляційну скаргу слід задовольнити частково, змінивши мотивувальну частину додаткового рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 02 жовтня 2020 року, виклавши її в редакції цієї постанови.

Керуючись ст. 367, 374, 376, 381, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 28 серпня 2020 року залишити без задоволення.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 28 серпня 2020 року залишити без змін.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану представником Керницькою Ілоною Романівною , на додаткове рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 02 жовтня 2020 року задовольнити частково.

Додаткове рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 02 жовтня 2020 року змінити в мотивувальній частині, виклавши його в редакції цієї постанови.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів із дня складення повного судового рішення шляхом подачі скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови виготовлено 15 січня 2021 року.

Головуючий суддя : М.А.Яворський

Судді: С.І.Савченко

В.О.Фінагеєв