Провадження № 22-ц/812/1271/21

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 листопада 2021 року м. Миколаїв

справа № 2-1547/10

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого Тищук Н. О.,

суддів Коломієць В.В., Шаманської Н.О.,

із секретарем Богуславською О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу

товариства з обмеженою відповідальністю «УКРДЕБТ ПЛЮС»

на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва, ухвалене 22 квітня 2021 року суддею Рум`янцевою Н.О. в приміщенні цього ж суду, (повне рішення складено 26 квітня 2021 року), у цивільній справі за позовом

товариства з обмеженою відповідальністю «УКРДЕБТ ПЛЮС»

до ОСОБА_1 та ОСОБА_2

про стягнення кредитної заборгованості,

У С Т А Н О В И В:

У червні 2009 року ПАТ «УкрСиббанк» звернулося з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості.

Позивач зазначав, що 07 серпня 2007 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 укладено договір про надання споживчого кредиту № 0, за умовами якого ОСОБА_2 отримав 38 000 доларів США кредитних коштів, зі сплатою 13,5 відсотків річних, строком до 07 серпня 2017 року. На забезпечення виконання кредитних зобов`язань цього ж дня між банком та ОСОБА_1 укладено договір поруки, за яким вона поручилась за виконання позичальником його зобов`язань. Також цього дня між банком та ОСОБА_2 укладено договір іпотеки, за умовами якого в іпотеку передано квартиру АДРЕСА_1 .

Посилаючись на неналежне виконання відповідачами своїх зобов`язань, банк просив стягнути з них солідарно заборгованість, яка виникла станом на 12 травня 2009 року, у розмірі 38 675, 23 доларів США, що еквівалентно 296 789, 87 грн.

29 березня 2018 року Ленінський районний суд м. Миколаєва своєю ухвалою замінив стягувача ПАТ «УкрСиббанк» на правонаступника ПАТ «Дельта Банк».

Постановою Миколаївського апеляційного суду від 16 травня 2018 року ухвалу суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвалою Верховного Суду від 15 серпня 2019 року ухвалу Ленінського районного суду м. Миколаєва від 29 березня 2018 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 16 травня 2018 року залишено без змін.

28 березня 2017 року розмір позовних вимог було збільшено до 2 941 707,24 грн. Заборгованість визначено у гривневому еквіваленті станом на 14 березня 2018 року, у розмірі: 35 805,33 доларів США (927 926,89 грн.) за тілом кредиту; 65 624,85 доларів США (1 700 725,42 грн.) за відсотками, та 313 054,93 грн. пені. Також банк просив стягнути з відповідачів 41 623,79 грн. судових витрат.

16 червня 2020 року Ленінський районний суд м. Миколаєва своєю ухвалою замінив сторону у справі акціонерне товариство «Дельта Банк» на товариство з обмеженою відповідальністю «УКРДЕБТ ПЛЮС».

Відповідачка ОСОБА_1 , діючи через свого представника - адвоката Данилову К.Ю., у задоволенні позовних вимог просила відмовити, посилаючись на недоведеність видачі позичальнику кредитних коштів та порушення строків погашення кредиту. Наданий позивачем розрахунок заборгованості вважала таким, що суперечить умовам кредитного договору, та зазначала, що обрахування пені у валюті США не відповідає вимогам діючого законодавства. Також вважала припиненою 04 травня 2009 року поруку ОСОБА_1 за кредитним договором, оскільки вимогу про повернення всієї суми заборгованості вона отримала 25 жовтня 2008 року, а позов пред`влено тільки 01 червня 2009 року.

Відповідач ОСОБА_2 участі у судових засіданнях не брав, своєї думки стосовно позову не висловив.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 22 квітня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд вважав поруку припиненою на час пред`явлення позову та взяв до уваги довідку ПАТ «УкрСиббанк» від 27 лютого 2014 року про відсутність у ОСОБА_2 отриманих та непогашених кредитів у цьому банку.

В апеляційній скарзі ТОВ «УКРДЕБТ ПЛЮС» просило рішення скасувати та задовольнити позовні вимоги, посилаючись на помилковість висновків суду про припинення поруки, оскільки позов було пред`явлено через три місяці після виникнення прострочення платежів за кредитом; надана відповідачкою копія листа щодо вимоги банку достроково погасити кредит належним чином не завірена та направлена з порушенням визначеного договором порядку направлення таких вимог, що унеможливлює визначення дати її отримання. Крім цього у вимозі невірно зазначено розмір заборгованості. Посилання суду на довідку про відсутність заборгованості є помилковим з огляду на те, що після купівлі ПАТ «Дельта Банк» прав вимоги за кредитним договором, ПАТ «УкрСиббанк» не могло підтверджувати чи спростовувати наявність заборгованості за цим договором.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідачки адвокат Данилова К.Ю. просила залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, посилаючись на безпідставність тверджень позивача про неналежність як доказу вимоги банку від 23 жовтня 2008 року про дострокове повернення кредиту, та про обов`язок відповідачки завірити його копію, оскільки довідка подавалась у лютому 2017 року під час дії попереднього ЦПК, який не містив такої вимоги; на невідповідність розрахунку умовам договору; на безпідставне нарахування пені у доларах США; на безпідставне нарахування відсотків за користування кредитом після направлення 04 листопада 2008 року вимоги про дострокове погашення усієї заборгованості; на недоведеність передачі прав вимоги за кредитним договором від АТ «УкрСиббанк» до ПАТ «Дельта Банк» при укладенні 08 грудня 2011 року договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, що свідчить про наявність у АТ «УкрСиббанк» у грудні 2016 року повноважень на видачу довідки про відсутність у ОСОБА_2 кредитної заборгованості.

Відповідач ОСОБА_1 правом відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що 07 серпня 2007 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір про надання споживчого кредиту № 0, за умовами якого ОСОБА_2 отримав 38 000 доларів США кредитних коштів строком до 07 серпня 2017 року (а.с. 5-7 том І).

Позичальник зобов`язався повертати суму кредиту та сплачувати проценти шляхом сплати ануїтетних платежів у розмірі 580 доларів США (пункт 1.2.1, 1.2.2 договору).

Пунктом 1.2.3. за користування кредитними коштами у межах установленого строку кредитування процентна ставка встановлена у розмірі 13,5 %.

У разі порушення позичальником кредитної дисципліни банк може змінити розмір процентної ставки в сторону збільшення.

За користування кредитними коштами понад встановлений договором термін банк автоматично нараховує проценти на прострочену суму основного боргу за процентною ставкою у розмірі збільшеному вдвічі, від ставки, вказаної у пункті 1.3.1. Нарахування вищевказаної процентної ставки на прострочену суму основного боргу починається з дня виникнення простроченої суми основного боргу, а саме з наступного дня після дня несплати або неповної сплати платежу, встановленого у договорі. Проценти нараховуються на прострочену суму основного боргу за підвищеною ставкою до моменту погашення такої заборгованості.

Погашення процентів відбувається з 01 по 10 число місяця, наступного за тим, на який були нараховані проценти.

Також у випадку порушення зобов`язання в частині несплати чергового ануїтентного платежу чи сплату у розмірі меншому, ніж передбачено договором, відповідач зобов`язаний сплачувати пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми гривневого еквівалента простроченої заборгованості станом на дату нарахування пені.

На забезпечення виконання кредитних зобов`язань цього ж дня між банком та ОСОБА_1 укладено договір поруки, за яким вона поручилась за виконання позичальником його зобов`язань (а.с. 10 том І).

Також цього дня між банком та ОСОБА_2 укладено договір іпотеки, за умовами якого в іпотеку передано квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 8-9 том І).

19 січня 2009 року банк направив відповідачам вимоги про повне погашення суми кредиту та сплаті процентів у разі непогашеної заборгованості (а.с. 13-16 том І).

Направлення відповідачам зазначених повідомлень підтверджується описом вкладення у цінний лист, з відміткою ПАТ «Укрпошта» (а.с. 17-18 том І).

За договором купівлі-продажу прав вимоги від 08 грудня 2011 року ПАТ «УкрСиббанк» продав (відступив) РАТ «ДЕЛЬТА БАНК» право вимоги за кредитним договором № № 0 від 07 серпня 2007 року та забезпечувальними договорами, укладеними з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (а.с. 97-99 том І).

За договором про відступлення прав вимоги від 13 травня 2020 року ПАТ «ДЕЛЬТА БАНК» відступило ТОВ «УКРДЕБТ ПЛЮС» права вимоги, у тому числі кредитним договором № № 0 від 07 серпня 2007 року та забезпечувальними договорами, укладеними з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (а.с. 190-191 том ІІ).

Відмовляючи в задоволенні позову, суд посилався, зокрема, на довідку АТ «УкрСиббанк», видану 27 лютого 2014 року за підписом начальника відділення № 176 (виконавець фінансовий консультант Вавилова В.С.) про те, що клієнт ОСОБА_2 станом на 27 лютого 2014 року в АТ «УкрСиббанк» отриманих та непогашених кредитів не має (а.с. 179 том ІІ).

Проте такий висновок суду першої інстанції є помилковим, оскільки не відповідає нормам матеріального права та спростовується матеріалами цивільної справи.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина 1 статті 77 ЦПК України).

Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України).

Згідно частини 4 статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати кредит позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит і сплатити проценти.

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики (частина перша статті 1048 ЦК України).

На підтвердження існування кредитних правовідносин і часткового виконання позивачем своїх зобов`язань до суду надано копію кредитного договору та виписку по ньому (а.с. 5-6 том І, а.с. 51-60 том ІІ, а.с.204-249 томІІІ, а.с. 7-49 том IV).

Крім того, існування кредитної заборгованості підтверджується наданими суду запереченнями проти позову відповідача ОСОБА_2 (том І, а.с. 26).

Відповідачами не надано інших допустимих доказів, зокрема, альтернативного розрахунку на спростування суми кредитної заборгованості. Заперечення представника відповідача, які зводяться до повної відмови у задоволенні вимог банку, наданого банком розрахунку заборгованості не спростовують.

Зазначене кореспондується з постановою Верховного Суду від 24 червня 2020 року у справі №641/1501/17.

Посилаючись на зазначену вище довідку та не спростовуючи факту отримання у 2007 році кредитних коштів, ні позичальник ОСОБА_2 , ні поручитель ОСОБА_1 не пояснили суду та не надали жодних доказів того, коли саме і яким чином кредитні кошти були ними повернуті банку.

Згідно листа АТ «Укрсиббанк» №25-1-01/63441-БТ від 5 жовтня 2021 року, право вимоги за Договором про надання кредиту №0 від 7 серпня 2008, позичальником за яким є ОСОБА_2 , відсьуплено банком на користь АТ «Дельта Банк» на підставі договору купівлі-продажу прав вимог за кредитами від 8 грудня 2011 року, укладеного між АТ «Укрсиббанк» та АТ «Дельта Банк». Після набуття права власності на право вимоги АТ «Дельта Банк», АТ «Укрсиббанк» не здійснює облік відступленого кредиту.

На підставі викладеного, колегія суддів не приймає в якості доказу відсутності кредитної заборгованості ОСОБА_2 довідку АТ «УкрСиббанк» від 27 лютого 2014 року про відсутність у ОСОБА_2 отриманих та непогашених кредитів в АТ «УкрСиббанк» станом на 27 лютого 2014 року та вважає доведеним, що 07 серпня 2007 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 укладено договір про надання споживчого кредиту № 0, за умовами якого ОСОБА_2 отримав 38 000 доларів США кредитних коштів (пункт 1.1. договору) (а.с. 5-7 том І).

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору (стаття 526 ЦПК України).

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з частиною першою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватися визначених у договорі строків (термінів), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.

Відповідно до статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

З наданої банком виписки по кредитному договору вбачається, що до 08 вересня 2008 року ОСОБА_2 погашав основний борг та до 04 серпня 2009 року проценти за кредитним договором (а.с. 51-60 том ІІ).

На забезпечення виконання кредитних зобов`язань ОСОБА_2 07 серпня 2007 року між банком та ОСОБА_1 укладено договір поруки, відповідно до якого ОСОБА_1 поручилась за виконання усіх зобов`язань позичальника за кредитним договором. Строк дії договору поруки до повного припинення всіх зобов`язань боржника за основним договором (а.с. 10 том І).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_1 , суд першої інстанції посилався на те, що порука ОСОБА_1 на момент подачі позовної заяви вже була припинена, оскільки банк не пред`явив вимоги до ОСОБА_2 протягом двох років з дня настання строку виконання основного зобов`язання, забезпеченого порукою.

Проте з таким висновком суду погодитись неможливо.

Згідно з пунктом 3.1 договору поруки останній набрав чинності з моменту підписання та діє до повного припинення всіх зобов`язань боржника за основним договором.

Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України). Натомість, календарна дата або вказівка на подію, яка має неминуче настати, є терміном (частина друга статті 252 ЦК України).

Отже, умова договору поруки про його дію до повного припинення всіх зобов`язань боржника за основним договором, не встановлює строк припинення поруки у розумінні статті 251 ЦК України. Тому має застосовуватися припис частини четвертої статті 559 цього кодексу (висновок Верховного Суду України, викладений, зокрема, у постановах від 24 вересня 2014 року у справі № 6-106цс14, від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2662цс15, від 22 червня 2016 року у справі № 6-368цс16, від 29 червня 2016 року у справі № 6-272цс16, від 29 березня 2017 року у справі № 6-3087цс16, від 14 червня 2017 року у справі № 644/6558/15-ц, а також висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у пункті 60 постанови від 22 серпня 2018 року у справі № 2-1169/11).

За змістом частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.

Строк, передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України, є преклюзивним, тобто його закінчення є підставою для припинення поруки, а отже, і для відмови кредиторові у позові. Цей строк не можна поновити, зупинити чи перервати. З огляду на вказане, враховуючи зумовлене цим припинення права кредитора вимагати у поручителя виконання забезпеченого порукою зобов`язання, застосоване у другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення "пред`явлення вимоги" до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання як умови чинності поруки слід розуміти як пред`явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Це твердження не позбавляє кредитора можливості пред`явити до поручителя іншу письмову вимогу про погашення заборгованості боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду лише протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання (висновок Верховного Суду України, викладений, зокрема, у постанові від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2662цс15).

Договором про надання кредиту визначено термін виконання основного зобов`язання 07 серпня 2017 року.

Проте, 19 січня 2009 року АКІБ «УкрСиббанк» направив ОСОБА_2 та ОСОБА_1 заяву-вимогу про дострокове повернення кредиту, у якій зазначав, що у зв`язку з неналежним виконанням умов кредитного договору, банк з урахуванням пунктів 5.4 та 11.1 кредитного договору вважає термін повернення кредиту таким, що настав, а кредит обов`язковим до повернення з моменту отримання позичальником відповідної письмової вимоги банку (а.с. 13-14, 15-16, 17, 18 том 1).

Пунктом 5.5. кредитного договору передбачене право банку вимагати дострокове повернення кредиту та нарахування процентів у порядку, встановленому розділом 12 договору, у разі несплати позичальником чергового ануїтетного платежу в установлений договором день, більше ніж на один місяць.

Пунктом 12.1 кредитного договору визначено, що у випадку настання обставин, передбачених зокрема пунктом 5.5. кредитного договору та направлення банком на адресу позичальника повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту, не усунення позичальником порушень умов за договором протягом 31 календарного дня з дати одержання вищевказаного повідомлення (вимоги) від банку, вважати термін повернення кредиту таким, що настав на 32 календарний день з дати одержання позичальником повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту від банку.

При цьому у випадку неотримання позичальником вищевказаного повідомлення (вимоги) в результаті зміни адреси без повідомлення банку, чи з інших підстав протягом 40 календарних днів з дати направлення, термін повернення кредиту вважається таким, що настав на 41 календарний день з дати відправлення позичальнику повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту.

Отже, направивши ОСОБА_2 19 січня 2009 року повідомлення (вимогу) про дострокове повернення кредиту, банк змінив термін виконання основного зобов`язання.

41-шим календарним днем з дати відправлення позичальнику повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту є 01 березня 2009 року. Саме з цієї дати слід вважати строк виконання основного зобов`язання таким, що настав.

На підставі викладеного вище, колегія суддів вважає, що пред`явивши позовні вимоги до позичальника і поручителя 01 червня 2009 року, банк дотримався визначеного законодавством шестимісячного строку пред`явлення вимоги про повернення кредитної заборгованості до поручителя.

Стаття 554 ЦК України встановлює, що у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Особи, які спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки.

Посилання представника відповідачки ОСОБА_1 адвоката Данилової К.Ю., на те, що строк виконання основного зобов`язання змінений листом (вимогою) банку про дострокове повернення кредиту, направленим банком ОСОБА_2 23 жовтня 2008 року, висновків колегії суддів не спростовує, оскільки враховуючи дату направлення вимоги, як це передбачено умовами договору поруки, строк виконання основного зобов`язання спливає 3 грудня 2008 року (41-ий день).

У такому випадку визначений законодавством шестимісячний термін пред`явлення вимоги до поручителя, спливає 02 червня 2009 року.

Між тим позов банком пред`явлений 01 червня 2009 року.

Щодо нарахування та стягнення процентів від суми кредиту після спливу строку кредитування, слід зазначити наступне.

За правилами частини другої статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.

Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики (частина перша статті 1048 ЦК України).

Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. У таких правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання (пункти 90-91 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12).

Отже після направлення відповідачу письмового повідомлення з вимогою про дострокове погашення всієї заборгованості, кредитний договір припиняє свою дію, а позивач втрачає можливість нарахування та стягнення з відповідача відсотків за кредитним договором.

Зазначене кореспондується з постановою Верховного Суду від 14 лютого 2018 року по справі №564/2199/15-ц.

За такого, колегія суддів вважає слушними доводи представника відповідача про безпідставне нарахування процентів за кредитним договором після пред`явлення вимоги про дострокове повернення кредиту та необґрунтованими вимоги позивача про стягнення заборгованості за відсотками в сумі 65 624, 85 долара США.

Доводи представника відповідачки ОСОБА_1 про безпідставне нарахування пені за порушення умов кредитування в доларах США не заслуговують на увагу оскільки є помилковими.

У частині другій статті 533 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Тлумачення частини другої статті 524 та частини другої статті 533 ЦК України дозволяє зробити висновок, що сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Таким чином, ЦК України надає сторонам договору можливість встановити "валютне застереження" у вигляді грошового еквівалента в іноземній валюті при укладенні договору. При цьому грошовий еквівалент в іноземній валюті буде виступати складовим елементом ціни в договорі.

За загальним правилом при наявності "валютного застереження", тобто визначення грошового еквіваленту в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Інші правила визначення суми платежу можуть встановлюватися, зважаючи на прямий припис в частині другій статті 533 ЦК України, тільки договором, законом чи іншими нормативно-правовими актами.

Умови та порядок нарахування банком пені за порушення зобов`язання визначено розділом 8 кредитного договору, який передбачає право банку у разі несплати позичальником чергового ануїтетного платежу в установлений день, чи сплати такого платежу у розмірі меншому ніж передбачено договором, нараховувати пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від гривневого еквіваленту суми простроченого платежу, сума якого розраховується за офіційним обмінним курсом НБУ гривні до валюти заборгованості, станом на дату нарахування такої пені, якщо сума такої заборгованості виражена в іноземній валюті (а.с. 5 7 том І).

У постанові Верховного Суду від 15 квітня 2021 року в справі № 369/3441/16-ц (провадження № 61-12336св20) зазначено, що: "підписуючи кредитний договір, графік погашення і Загальні умови кредитування, ОСОБА_1 без будь-яких зауважень чи застережень надала свою згоду на вираження еквіваленту свого грошового зобов`язання в іноземній валюті (доларах США), складання графіку погашення кредиту в іноземній валюті та на застосування формули визначення кінцевого розміру належного до сплати платежу з урахуванням відповідного обмінного курсу, встановленого на дату виставлення відповідачем рахунку про сплату чергового щомісячного платежу. Тобто на етапі підписання договору заявник знав про те, що вказані у графіку погашення заборгованості суми у доларах США при їх обрахунку за обмінним курсом національної валюти можуть змінюватися, що обумовлено погодженим при підписанні договору характером розрахунків".

Частиною 2 статті 258 ЦК України передбачено, що до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність тривалістю один рік.

Отже, у разі, коли на момент звернення з позовом виконання зобов`язання було прострочено понад один рік, стягнення неустойки (штрафу, пені) за минулий час обмежується одним роком перед зверненням зацікавленої особи до суду, якщо причини пропуску даного строку не будуть визнані поважними.

За такого, колегія суддів вважає за необхідне задовольнити вимоги ТОВ «УКРДЕБТ ПЛЮС» в частині стягнення пені у розмірі 1 615, 69 грн., який визначено на час пред`явлення позову за період 12 травня 2008 року по 11 травня 2009 року (том І, а.с. 11).

На підставі викладеного солідарному стягненню з відповідачів підлягає кредитна заборгованість, визначена банком на час пред`явлення позову 35 805, 33 доларів США за тілом кредиту, 1 323, 09 доларів США за процентами та 1 615, 69 грн. пені.

Стосовно доводів з приводу відсутності в АТ «Укрсиббанк» ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями необхідно зазначити наступне.

Відповідно до статті 2 Закону України "Про банки і банківську діяльність" від 07.12.2000 №2121-ІІІ (далі - Закон про банки) кошти - гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент.

Згідно зі статтями 47, 49 Закону про банки та глави 2 Положення про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій (постанова Правління Національного банку України від 17.07.2001 № 275) банки мають право здійснювати кредитні операції в іноземній валюті на території України на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу.

Разом із тим, відповідно до пункту 1.5 глави 1 Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу (постанова Правління Національного банку України від 14.10.2004 № 483) у разі, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією, на здійснення якої Національним банком України надана банківська ліцензія та письмовий дозвіл, є уповноважений банк, то використання іноземної валюти як засобу платежу на території України за цією операцією дозволяється без індивідуальної ліцензії Національного банку України.

Отже, за наявності у банку банківської ліцензії Національного банку і письмового дозволу на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальних ліцензій на весь період дії режиму валютного регулювання, надання кредитів (позик) в іноземній валюті на території України є правомірним, при цьому наявності в уповноваженому банку індивідуальної ліцензії на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції не потребується.

Право на розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик (тобто здійснення кредитних операцій) АТ «УкрСиббанк» має на підставі Банківської ліцензії Національного банку України від 28 жовтня 1991 року № 75, письмового Дозволу № 75-2 від 24 грудня 2001 року та додатку до нього є у вільному доступі в тому числі в мережі Інтернет.

Крім того, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що згідно з пунктом 4 частини 5 статті 12 ЦПК України, суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом.

Згідно частини 1 статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Оскільки в апеляційній скарзі, серед іншого, міститься довод з приводу невідповідності долученої до матеріалів справи копії листа АКІБ «Укрсиббанк» від 23 жовтня 2008 року та копії довідки, виданої начальником відділення №176 АТ «УкрСиббанк» від 27 лютого 2014 року, про відсутність у ОСОБА_2 отриманих та неповернутих кредитів іншим матеріалам справи, апеляційний суд зобов`язав представника відповідача ОСОБА_1 надати оригінали зазначених листів. Крім того, були витребувані виписки з особового рахунку ОСОБА_2 за договором споживчого кредитування.

Таким чином, зазначені докази вже були подані сторонами до суду першої інстанції, суд посилається на них в своєму рішенні, а відтак вони не являються новими в розумінні статті 81 ЦПК України.

Підсумовуючи зазначене вище, колегія суддів вважає, що оскільки районним судом при ухваленні оскаржуваного рішення було неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права, то рішення підлягає скасуванню з ухваленням по справі нового рішення про часткове задоволення позову.

Згідно зі статтею 141 ЦПК між сторонами підлягають розподіленню судові витрати, сплачені позивачем при подачі позовної заяви та при подачі сторонами апеляційних скарг.

Оскільки позивачем за весь час розгляду справи сплачено 41 373 грн. а відповідачкою ОСОБА_1 640 грн., враховуючи часткове задоволення позовних вимог (на 37%), з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню по 8 929 грн.

Проте, при подачі апеляційної скарги позивачем не у повному обсязі було сплачено судовий збір.

За правилами пункту 28 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17 жовтня 2014 року № 10 у разі, якщо факт несплати судового збору з`ясовано судом у процесі розгляду прийнятої заяви (скарги), суд залежно від конкретних обставин справи може, зокрема, стягнути належну суму судового збору за результатами вирішення спору.

При подачі апеляційної скарги необхідно було сплатити 62 060 грн. судового збору, натомість сплачено 2550 грн.

Отже, з урахуванням ціни позову та часткового задоволення апеляційної скарги, на користь держави підлягає стягненню з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 по 11009 ((62060- 2550)х37%:2=22018:2=11009) грн. з кожного судового збору за апеляційний розгляд справи та з ТОВ «УКРДЕБТ ПЛЮС» 37 492 (62 060- 2550- 22018=37492) грн. недоплаченого судового збору за апеляційну скаргу.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «УКРДЕБТ ПЛЮС» задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 22 квітня 2021 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов товариства з обмеженою відповідальністю «УКРДЕБТ ПЛЮС» задовольнити частково.

Стягнути солідарно з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , на користь товариства з обмеженою відповідальністю «УКРДЕБТ ПЛЮС» заборгованість за договором про надання споживчого кредиту № 0, укладеним 07 серпня 2007 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 , за тілом кредиту - у розмірі 35 805, 33 доларів США, за відсотками у розмірі 1 323 доларів США та 1 615, 96 грн. пені.

Стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «УКРДЕБТ ПЛЮС» по 8929 грн. з кожного на відшкодування судового збору.

Стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 в дохід держави по 11009 грн. з кожного судового збору за апеляційний розгляд справи.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «УКРДЕБТ ПЛЮС» в дохід держави 37492 грн. недоплаченого судового збору за апеляційну скаргу.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, але за наявності підстав, передбачених статтею 389 ЦПК, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий Н.О.Тищук

Судді: В.В.Коломієць

Н.О.Шаманська

Повний текст постанови виготовлено 15 листопада 2021 року