ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/95/21Головуючий по 1 інстанції
Справа №321/1521/17 Категорія: Сакун Д. І.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 січня 2021 року : Черкаський апеляційний суд в складі:

суддів Бондаренка С. І., Храпка В.Д., Вініченка Б.Б.

за участю секретаря Любченко Т.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Звенигородського районного суду Черкаської області від 09 листопада 2020 року, постановлену в складі судді Сакун Д.І., у справі за скаргою ОСОБА_1 на дії Головного державного виконавця Звенигородського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Трембовецького Максима Михайловича, -

в с т а н о в и в :

У жовтні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із скаргою на дії Головного державного виконавця Звенигородського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Трембовецького Максима Михайловича, обґрунтовуючи скаргу тим, що 28 вересня 2020 року ОСОБА_2 на виконання рішення Звенигородського районного суду Черкаської області від 12 червня 2018 року по справі №321/1521/17 (2/694/281/18) за позовом ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» (правонаступник ПАТ «Енергобанк») до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором було відкрито виконавче провадження №62697538 на підставі виконавчого листа №321/1521/17 від 03 серпня 2018 року.

В цей же день, в рамках зазначеного виконавчого провадження, Головним державним виконавцем було винесено ряд постанов, зокрема:

- про арешт коштів боржника ОСОБА_1 ;

- про арешт майна боржника ОСОБА_1 ;

- про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження;

- про стягнення виконавчого збору;

- про стягнення на доходи з пенсії;

- про стягнення на доходи із заробітної плати.

В той же час, ряд винесених державним виконавцем постанов не відповідають вимогам Закону України «Про виконавче провадження».

Так, в постанові №21982 від 28 вересня 2020 року про стягнення виконавчого збору суб`єкт оскарження виходячи з розміру визначеної судом суми яка підлягала стягненню (101716 гривень 84 копійки) визначає виконавчий збір в розмірі 10%, що становить 10171 гривень 68 копійок. Із визначеної судом суми 101716 гривень 84 копійки на момент відкриття виконавчого провадження залишилося 56019 гривень 27 копійок, яка підлягає до стягнення. Отже, розмір виконавчого збору повинен становити 5601 гривень 92 копійки, як 10% від суми, що підлягає до стягнення.

Головний державний виконавець наряду з постановами про звернення стягнення на доходи з пенсії, доходи з заробітної плати в розмірі 20% до виплати загальної суми боргу 56019 гривень 27 копійок також наклав арешт на грошові кошти, що містяться на відкритих рахунках в банківських установах.

Таким чином, на виконання постанов державного виконавця УПФУ при нарахуванні скаржнику пенсії вирахує 20% від її розміру, а решту коштів перекаже на його картковий пенсійний рахунок в банківській установі.

Також в Корсунь-Шевченківській районній державній адміністрації, де на сьогоднішній день працює скаржник, на виконання постанов державного виконавця фінансовий відділ при нарахуванні заробітної плати вирахує 20% від її розміру, а решту коштів перекаже на картковий рахунок в банківській установі.

В банківській установі, на виконання постанови головного державного виконавця Трембовецького М.М. про арешт коштів боржника знімуть решту від пенсії та заробітної плати скаржника, отже йому ні на що буде жити та утримувати сім`ю.

Вказує, що не може бути звернено стягнення на гроші, необхідні для придбання запасів питної води та продуктів харчування для боржника, членів його сім`ї та осіб, які перебувають на його утриманні, - з рахунку трикратного розміру мінімальної заробітної плати, що діє на день звернення стягнення, на кожну особу, а державний виконавець своїми незаконними рішеннями взагалі позбавляє скаржника засобів існування.

За таких обставин ОСОБА_1 просив суд поновити строк на оскарження дій Головного державного виконавця, визнавши причини пропуску строку поважними.

Зобов`язати головного державного виконавця Звенигородського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Трембовецького М.М. усунути порушення (поновити порушене право заявника) шляхом скасування винесених ним постанов: ВП № 62697538 від 28 вересня 2020 року про стягнення виконавчого збору; ВП № 62697538 від 28 вересня 2020 року про накладення арешту на грошові кошти, що містяться на відкритих рахунках, а також на кошти на рахунках, що будуть відкриті після винесення постанови про арешт коштів боржника, крім коштів, що містяться на рахунках накладення арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом, та належить боржнику, стягнути понесені ним судові витрати по справі.

Ухвалою Звенигородського районного суду Черкаської області від 09 листопада 2020 року у задоволенні скарги відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні скарги суд першої інстанції виходив з того, що у поданій до суду скарзі зазначено, що з визначеної судом суми на момент відкриття виконавчого провадження залишилося 56019 гривень 27 копійок, що підлягають до стягнення, однак до матеріалів скарги не додано доказів на підтвердження частково сплаченої заборгованості, а з копії виконавчого листа №2/694/281/18 вбачається, що відсутні будь-які відмітки про залишок нестягненої суми. Також, відсутні докази того, що державним виконавцем накладено арешт на картковий пенсійний рахунок чи рахунок, на який виплачується заробітна плата. Суд прийшов до висновку, що в межах розгляду даної скарги відсутнє достатнє обґрунтування порушення прав боржника ОСОБА_1 .

Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить ухвалу скасувати та ухвалити нове рішення, яким скаргу задовольнити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що на виконання рішення суду 28 вересня 2020 року державним виконавцем було відкрито виконавче провадження №62697538 на підставі виконавчого листа №321/1521/17 від 03 серпня 2018 року, в якому було невірно вказано значно більшу суму боргу, яка підлягає до стягнення. Вважаючи такі дії незаконними він оскаржив їх до суду і ухвалою судді Звенигородського районного суду Черкаської області від 17 вересня 2020 року постанови про відкриття виконавчого провадження, накладення арешту на рахунки, про розмір мінімальних витрат було скасовано. Проте, незважаючи на ці обставини державний виконавець банківські установи про скасування арешту не повідомляв і з рахунків скаржника продовжували знімати кошти у збільшеному розмірі.

Також вказує, що звертаючись до суду зі скаргою він надавав копії оскаржуваних постанов в яких маються відомості про реальну суму боргу перед стягувачем, а саме в постановах від 28 вересня 2020 року значиться загальна сума заборгованості в розмірі 56019 гривень 27 копійок. Крім того, суд оглядав матеріали виконавчого провадження де зазначено факт залишку боргу у вказаній справі. Отже, розмір виконавчого збору має вираховуватися із зазначеної суми.

Зазначає, що рахунки, які передбачені для виплати заробітної плати та сплати податків, зборів і обов`язкових платежів до Державного бюджету України, є рахунками із спеціальним режимом, на які виконавчою службою відповідно до вимог законодавства арешт не накладається, а виокремлення таких рахунків належить до повноважень виконавчої служби. Оскільки пенсія та заробітна плата нараховуються скаржнику на поточні рахунки, які банк не виокремлює, у зв`язку з накладеним арештом на ці рахунки він не має змоги отримати ці кошти, що є обмеженням його конституційних прав, зокрема на вчасне отримання винагороди за працю.

Відзив на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надходив.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

Частиною 1 статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно частини 1 статті 13 Закону України «Про виконавче провадження» під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Рішенням Звенигородського районного суду Черкаської області від 12 червня 2018 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» заборгованість за кредитним договором у сумі 100213.64 гривень та 1503.20 гривень судового збору.(а.с.111-112)

На виконання вказаного рішення суду 3 серпня 2018 року був виданий виконавчий лист, який знаходиться на виконанні головного державного виконавця Звенигородського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Трембовецького М.М. (т.1 а.с. 147)

31 липня 2020 року на підставі заяви стягувача головним державним виконавцем було винесено ряд постанов, серед яких було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №62697538 (т.1 а.с. 142).

Постановою Головного державного виконавця Звенигородського Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) Трембовецького М.М. від 16 вересня 2020 року внесено виправлення у вказану постанову про відкриття виконавчого провадження, змінено суму до стягнення з 250533 гривні 64 копійки на 101716 гривень 84 копійки (т.1 а.с. 160).

28 вересня 2020 року постановою Головного державного виконавця Звенигородського міжрайонного відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) Трембовецького М.М. на підставі ухвали Звенигородського районного суду Черкаської області від 17 вересня 2020 року по справі № 321/1521/17 (провадження №4-с-694/6/20) скасовано постанову державного виконавця про відкриття виконавчого провадження по ВП №62697538 від 31 липня 2020 року, при примусовому виконанні виконавчого листа №321/1521/17 виданого 03 серпня 2018 року Звенигородським районним судом Черкаської області. (а.с.178)

28 вересня 2020 року Головним державним виконавцем було відкрито виконавче провадження №62697538. Також винесено постанови: про арешт коштів боржника, що містяться на відкритих рахунках, а також на кошти на рахунках, що будуть відкриті після винесення постанови про арешт коштів боржника, крім коштів, що містяться на рахунках накладення арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом, та належить боржнику: у межах суми звернення стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів 112038 гривень 53 копійки; про стягнення виконавчого збору у розмірі 10171 гривень 68 копійок; про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника.

Скаржник вказує, що з визначеної судом суми в 101716 гривень 84 копійки на момент відкриття виконавчого провадження залишилося 56019 гривень 27 копійок суми, що підлягає до стягнення, і це вбачається з постанов державного виконавця. При цьому жодних доказів на підтвердження добровільного погашення частини боргу стягувачеві ОСОБА_1 не надано.

Також зазначене скаржником спростовується постановами державного виконавця від 28 вересня 2020 року в яких зазначено борг в розмірі 101716.84 гривень.

Інших доказів, які підтверджували б доводи скаржника матеріали справи не містять.

З постанови від 28 вересня 2020 року про накладення арешту на грошові кошти, що містяться на рахунках, яка оскаржується скаржником, вбачається, що виконавець передбачив виключення щодо накладення арешту на рахунки, накладення арешту та звернення на які заборонено законом.

Відповідно до положень Конституції України, Закону України «Про пенсійне забезпечення» громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених цим Законом. Держава гарантує всім непрацездатним громадянам України право на матеріальне забезпечення за рахунок суспільних фондів споживання шляхом надання трудових і соціальних пенсій.

У зв`язку з цим розділом ІХ Закону України "Про виконавче провадження" визначено особливості звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника.

Так, ч.1 ст. 68 Закону визначено, що стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника звертається у разі відсутності в боржника коштів на рахунках у банках чи інших фінансових установах, відсутності чи недостатності майна боржника для покриття в повному обсязі належних до стягнення сум, а також у разі виконання рішень про стягнення періодичних платежів.

Частиною 3 вказаної статті Закону передбачено, що про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника виконавець виносить постанову, яка надсилається для виконання підприємству, установі, організації, фізичній особі, фізичній особі - підприємцю, які виплачують боржнику відповідно заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи.

Відповідно до ч.1 ст. 69 Закону підприємства, установи, організації, фізичні особи, фізичні особи - підприємці здійснюють відрахування із заробітної плати, пенсії, стипендії та інших доходів боржника і перераховують кошти на відповідний рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця у строк, встановлений для здійснення зазначених виплат боржнику, а в разі якщо такий строк не встановлено, - до десятого числа місяця, наступного за місяцем, за який здійснюється стягнення. Такі підприємства, установи, організації, фізичні особи, фізичні особи - підприємці щомісяця надсилають виконавцю звіт про здійснені відрахування та виплати за формою, встановленою Міністерством юстиції України.

Статтею 70 Закону визначено, що із заробітної плати боржника може бути утримано за виконавчими документами до погашення у повному обсязі заборгованості:

у разі стягнення аліментів, відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю особи, у зв`язку із втратою годувальника, майнової та/або моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, - 50 відсотків;

за іншими видами стягнень, якщо інше не передбачено законом, - 20 відсотків.

З пенсії може бути відраховано не більш як 50 відсотків її розміру на утримання членів сім`ї (аліменти), на відшкодування збитків від розкрадання майна підприємств, установ і організацій, на відшкодування пенсіонером шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, а також у зв`язку із смертю потерпілого, на повернення переплачених сум заробітної плати в передбачених законом випадках.

За іншими видами стягнень може бути відраховано не більш як 20 відсотків пенсії.

Таким чином, законом дійсно обмежено накладення арешту на рахунки, на які зараховуються пенсійні виплати та заробітна плата , однак докази які свідчили б, що на такі рахунки накладений арешт матеріали не містять, більше того, матеріали справи не містять навіть доказів наявності у скаржника таких рахунків та перерахування на них зазначених коштів.

Відповідно до частини 1 статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З зазначеної норми права слідує, що суд може оцінити лише наявний у справі доказ.

Такого доказу як те, що накладено арешт на рахунки, на які зараховуються пенсійні виплати та заробітна плата, матеріали справи не містять, тому зворотній висновок ґрунтувався б лише на припущенні, що не відповідало б вимогам частини 6 статті 81 ЦПК України

Окрім цього обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватись за допомогою належних, доступних і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Пунктом 1 частини 4 статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом.

Таким чином суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, відмовивши в задоволенні скарги в частині постанови від 28 вересня 2020 року щодо накладення арешту на грошові кошти, що містяться на рахунках, а скаржник, не позбавлений можливості, у разі наявності відповідних доказів, в порядку встановленому пунктом 1 частини 4 статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» звернутись до виконавця про зняття арешту повністю або частково з відповідних рахунків.

Разом з тим розглядаючи скаргу в частині оскарження постанови державного виконавця про стягнення виконавчого збору, суд першої інстанції допустив порушення норм процесуального права.

Статтею 125 Конституції України визначено, що судоустрій в Україні будується за принципами територіальності й спеціалізації та визначається законом.

За вимогами частини першої статті 18 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

Важливість визначення юрисдикції підтверджується як закріпленням у Конституції України принципу верховенства права, окремими елементами якого є законність, правова визначеність та доступ до правосуддя, так і прецедентною практикою Європейського суду з прав людини.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Відповідно до частини п`ятої статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. За пунктом 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Виконання судових рішень є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року.

Спірні правовідносини врегульовані Законом України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII, згідно зі статтею першою якого виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно із частиною другою статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

Відповідно до частин першої та другої статті 27 Закону № 1404-VІІІ виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.

Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом.

За змістом пункту 5 частини першої статті 3 Закону № 1404-VІІІ постанови державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат на проведення виконавчих дій та накладення штрафу є виконавчими документами. Якщо виконавче провадження закінчено, а виконавчий збір, витрати на проведення виконавчих дій або штраф не стягнуто, відповідна постанова виділяється в окреме провадження і підлягає виконанню в загальному порядку.

Отже, імперативною нормою - частиною другою статті 74 Закону № 1404-VIII закріплено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи з приводу оскарження постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу, прийнятих у виконавчих провадженнях щодо примусового виконання усіх виконавчих документів, незалежно від того, яким органом, у тому числі судом якої юрисдикції, вони видані.

Аналогічні правові висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 10 квітня 2019 року у справі №766/740/17-ц.

Отже, спір у частині вимог скарги щодо постанови про стягнення виконавчого збору належить до юрисдикції адміністративного суду.

Суд першої інстанції зазначених вимог закону не врахував, а тому помилково розглянув по суті в порядку цивільного судочинства зазначену вимогу.

Порушення правил юрисдикції загальних судів, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів апеляційної скарги (ч.2 ст.377 ЦПК України).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

За таких обставин судове рішення в частині відмови у скасуванні постанови від 28 вересня 2020 року у ВП № 62697538 про стягнення виконавчого збору підлягає скасуванню із закриттям провадження у справі у цій частині.

Відповідно до частини 1 статті 256 ЦПК України якщо провадження у справі закривається з підстави, визначеної пунктом 1 частини першої статті 255 цього Кодексу, суд повинен роз`яснити позивачеві, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд справи. Суд апеляційної або касаційної інстанції повинен також роз`яснити позивачеві про наявність у нього права протягом десяти днів з дня отримання ним відповідної постанови звернутися до суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією, крім випадків об`єднання в одне провадження кількох вимог, які підлягають розгляду в порядку різного судочинства. Заява подається до суду, який прийняв постанову про закриття провадження у справі.

В даній справі об`єднано в одне провадження кілька вимог, частина з яких розглядається в порядку цивільного судочинства, а частина в порядку адміністративного, тому апеляційний суд не роз`яснює позивачеві про наявність у нього права протягом десяти днів з дня отримання ним відповідної постанови звернутися до суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією.

Суд не приймає докази які додані до апеляційної скарги, а саме, довідку та виписку по картковому рахунку, оскільки апелянтом не надано доказів неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього (ч.3 ст.367 ЦПК України).

Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Перешкод, у передбаченому ЦПК порядку, подати до суду першої інстанції докази у позивача не було.

Частиною 5 статті 263 ЦПК України встановлено, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно частини 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Суд першої інстанції, дотримуючись зазначених норм права, на підставі доказів поданих сторонами суду, вірно встановив обставини які заперечуються в апеляційній скарзі позивачем.

Виконання ухвали Звенигородського районного суду Черкаської області від 17 вересня 2020 року не є предметом розгляду в даній справі.

За таких обставин, подана апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення.

Керуючись ст. ст. 255, 367, 374, 377, 382 ЦПК України, суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Ухвалу Звенигородського районного суду Черкаської області від 09 листопада 2020 року у справі за скаргою ОСОБА_1 на дії Головного державного виконавця Звенигородського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Трембовецького Максима Михайловича в частині відмови у зобов`язанні державного виконавця скасувати постанову від 28 вересня 2020 року у ВП № 62697538 про стягнення виконавчого збору скасувати, а провадження у справі в цій частині вимог закрити.

В решті ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.

Роз`яснити ОСОБА_1 , що його скарга в частині зобов`язання державного виконавця скасувати постанову від 28 вересня 2020 року у ВП № 62697538 про стягнення виконавчого збору відноситься до юрисдикції адміністративного суду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлений 14 січня 2021 року.

Судді