Справа № 466/4663/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 листопада 2021року м. Львів

Шевченківський районний суд м. Львова

в складі: головуючого судді Єзерського Р.Б.

при секретарі Ваврин М.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у загальному позовному провадженні в залі суду в м. Львові цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: Органу опіки та піклування Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради про визначення місця проживання дитини, -

установив:

26 травня 2021 ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: Органу опіки та піклування Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради, у якому просить суд ухвалити рішення, яким визначити місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , із ним, його батьком ОСОБА_1 , який тимчасово проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування своїх позовних вимог покликається на те, що 11.01.2014 року між ним та відповідачем було зареєстровано шлюб. У шлюбі у них народився син - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Внаслідок невиконання своїх батьківських обов`язків відповідачем, він звернувся до Шевченківського районного суду м. Львова з позовом про розірвання шлюбу.

Зазначає, що після припинення шлюбних відносин з відповідачем у них виник спір про визначення місця проживання дитини, оскільки відповідач не займається вихованням сина, не дбає про його розвиток, не забезпечує надання йому освіти, не дає йому бачитися з дитиною та водити його на підготовку до школи, тому визначення місця проживання дитини з батьком забезпечить його повноцінний розвиток, належне виховання.

Зазначає, що відповідач страждає психологічними розладами, тому він догляд та виховання сина повністю взяв на себе, здійснював повне його матеріальне забезпечення, а також забезпечував дружину, яка ніде не працює. Крім того, зазначає, що з початку відвідування сином дитячого садочку, якого він в основному супроводжував та забирав його, та у рідкісних випадках його забирала дружина, після чого йому скаржилися вихователі про те, що дружина постійно запізнюється та не цікавиться сином.

Крім того, зазначає, що дружина захопилася наркотичними засобами, та намагалася залишитися з дитиною на постійному проживанню в іншій країні під час їхнього спільного відпочинку, під час якого він змушений був повернутися додому, а дружина категорично відмовилася з ним повертатися додому, та не дала можливості повернутися йому з дитиною додому.

Крім того, зазначає, що вони на початку літа 2020 року з дружиною планували подавати документи у середню школу для зарахування сина в перший клас, однак внаслідок неповернення дружини з вищезазначеного відпочинку за кордоном син був позбавлений можливості підготовки до школи та можливості піти у перший клас, внаслідок чого втратив повноцінний один рік навчання у школі. Після повернення їх в Україну від придбав для сім`ї всі необхідні продукти, одяг, засоби гігієни, та відповідач продовжує вести легковажний спосіб життя та продовжує утримувати сина від нього та не дозволяє йому зустрітися з ним, провести йому медичне обстеження та записати на облік до сімейного лікаря. Відповідач продовжує використовувати його для шантажу і вимагання коштів на її утримання.

Зазначає, що відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, не опікується та недбайливо ставиться до їх сина, не подає заяву на прийняття сина до школи та не забезпечує його підготовку до школи, та забороняє йому самому водити його на підготовку до школи. Зазначає, що ОСОБА_2 має неврівноважений та істеричний характер, постійно палить у присутності сина, завдаючи йому шкоду його здоров`ю, жорстоко поводиться з ним, психологічно пригнічує його та є хронічною наркоманкою, що створює небезпеку для їх дитини. Внаслідок такої недбалості, в сина розвинулася затримка мови та розвитку, він виглядає недоглянутий та запущений.

Зазначає, що він немає шкідливих звичок, зареєстрований як ФОП та має стабільний дохід, іншої сім`ї він немає. Має постійне місце проживання, в його користуванні знаходиться квартира батьків площею 125 кв. м, в якій закінчуються ремонтні роботи. Його батьки дуже люблять онука та готові допомагати йому в догляду за ним, а тому його син може бути переданий йому під повну його опіку та може проживати разом з ним за місцем його проживання.

Відповідно є спір щодо визначення місця проживання дитини, а тому змушений звернутись до суду з позовною заявою.

Позивач ОСОБА_1 у судове засідання не з`явився, однак подав до суду заяву, в якій підтримує позовні вимоги в повному обсязі та просить суд розглядати справу у його відсутності.

Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не з`явилася, однак подала на адресу суду заяву, у якій позовні вимоги позивача вона підтримує у повному обсязі, просить проводити розгляд справи без її участі.

Представник третьої особи органу опіки та піклування Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради в судове засідання не з`явився, подав на адресу суду висновок про доцільність визначення місця проживання малолітньої дитини з батьком, просить справу розглядати без участі представника органу опіки та піклування Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради.

У відповідності до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд вважає за можливе розглянути дану справу у відсутності сторін без фіксування судового засідання технічними засобами.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з ч. ч. 1,2 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. (ч.1-4 ст. 77 ЦПК України).

Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч.6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч.1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

В судовому засіданні встановлено, що 11 січня 2014 року між ОСОБА_1 до ОСОБА_2 був укладений шлюб, який зареєстрований у Львівському міському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів), актовий запис №24, що стверджується повторним свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 .

В подальшому ОСОБА_1 звернувся до Шевченківського районного суду м. Львова з позовною заявою до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу.

Від шлюбу у них народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що стверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 .

30 серпня 2021 на адресу суду надійшов висновок органу опіки та піклування Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради про доцільність визначення місця проживання малолітньої дитини, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з батьком, ОСОБА_1 , за адресою: АДРЕСА_1 , з якого вбачається наступне.

Відділом «Служба у справа дітей» Шевченківського району обстежено умови проживання батька дитини ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 , які є належними та для дитини належно облаштована окрема кімната, у якій є місце для сну, навчання та ігор.

У зв`язку з наведеним орган опіки та піклування Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради вважає за доцільне визначити місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з батьком ОСОБА_1 , за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до ст. 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Згідно з ч.2 ст.160 СК України, місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.

У випадку, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення (ч.1 ст.161 СК України).

На даний час батьки малолітнього ОСОБА_3 проживають окремо.

Згідно з положенням ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення необхідних умов для всебічного розвитку дитини.

Згідно ст.150 СК України, обов`язками батьків є піклування про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечення здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готування її до самостійного життя.

Відповідно до ч 2, 8, 9, 10 ст.7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Згідно зі ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою Верховної Ради від 27.02.91, держави-учасниці докладають усіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання й розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання й розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального й соціального розвитку дитини.

У п.1 ст.9 конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно із судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону та процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною чи не піклуються про неї або коли батьки проживають роздільно й необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до ст.157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно.

Той з батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь в її вихованні й має право на особисте спілкування з нею.

Той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь в її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Згідно ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Крім прав батьків щодо дітей, діти теж мають рівні права та обов`язки щодо батьків (ст.142 СК), у тому числі й на рівне виховання батьками. У справі «Хант проти України» зазначено, що права дитини мають перевагу над правами батьків.

Європейський суд з прав людини 11.07.2017 року у справі «М.С. проти України» виніс рішення де визначив «інтересів дитини», їх місця у взаємовідносинах між батьками.

При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини в кожній конкретній справі необхідно враховувати 2 аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, в інтересах дитини є забезпечення її розвитку в безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є не благодійним.

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку, що рівність прав батьків випливає з прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток і належне виховання, у першу чергу повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків.

Відповідно до ч. 1 ст.161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання дитини суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Місце проживання малолітньої дитини з одним з батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою.

З огляду на вищенаведене, зважаючи на визнання позову відповідачем ОСОБА_2 , суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають до задоволення, та в інтересах дитини визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_3 на даний час необхідно виходячи з можливості батька забезпечити належні умови проживання, виховання та розвиток дитини, а також суд враховує те, що матір дитини має можливість безперешкодно відвідувати дитину, спілкуватися з нею, здійснювати свої батьківські обов`язки та доглядати за дитиною за місцем проживання позивача.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 76, 81, 82, 83, 89, 95, 141, 247, 259, 263, 264, 265, 268, 354 ЦПК України, суд, -

ухвалив:

позовні вимоги ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_3 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 до ОСОБА_2 , РНОКПП: НОМЕР_4 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_2 , з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: Органу опіки та піклування Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради, , місцезнаходження: м. Львів, вул. Липинського, 11 про визначення місця проживання дитини - задовольнити повністю.

Визначити місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з батьком ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_3 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 .

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя Р. Б. Єзерський