ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 2/753/2548/21
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" січня 2021 р. Дарницький районний суд міста Києва в складі:

головуючого - судді Коренюк А.М.

при секретарі Павленко С.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Головне територіальне управління юстиції у м. Києві, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Ткаченко Вікторія Леонідівна, про визнання договору довічного утримання недійсним, суд -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , треті особи: Головне територіальне управління юстиції у м. Києві, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Ткаченко В.Л., про визнання договору довічного утримання недійсним. Мотивуючи свої вимоги тим, що під час складання договору довічного утримання 04 листопада 2016 року його матір - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка померла у віці 79 років, ІНФОРМАЦІЯ_2 , перебувала у стані, за якого не усвідомлював значення своїх дій та не могла ними керувати, оскільки була тяжко хворою людиною за станом свого здоров`я та віку. Вважає, що договір довічного утримання складений особою, яка не могла усвідомлювати значення свої дій та кервати ними, має бути визнаний недійсним із застосуванням наслідку недійсності правочину.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_4 , діючий на підставі ордеру адвоката про надання правової допомоги від 03 листопада 2020 року (а.с.112), позовні вимоги підтримав з тих же підстав та просив їх задовольнити. Ввважаючи, що позивач, будучи сином спадкодавиці, має право на спадок після померлої, оскільки остання відповідно до заповіту від 08 серпня 2002 року, складеного нею на випадок смерті зробила розпорядження про те, що належну їй квартиру АДРЕСА_1 заповідає йому - ОСОБА_1 . Оспорюваний договір довічного утримання порушує його майнові права на спадкування.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_5 , диючий на підставі ордеру адвоката про надання правової допомоги від 22 травня 2018 року (а.с.111), позовні вимоги не визнав та просив відмовити у їх задоволенні за безпідставністю та недоведеністю вимог.

Відповідачем надано відзив на позов (а.с. 113 - 116), у якому просила відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог за недоведеністю та необгрутнованістю. Вважаючи, що відповідачка, яка перебувала у родинних відносинах із померлою (була її невісткою) доглядала її до смерті, а після смерті поховала її. Дійсно, між ОСОБА_3 та нею був укладений договір довічного утримання від 04 листопада 2016 року, який був нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ткаченко В.Л. Умови договору довічного утримання нею належним чином виконувались, вона догладала за ОСОБА_3 , оскільки остання хворіла на окологічне захворювання, забезпечувала її харчуванням, стороннім доглядом тощо, а після смерті ОСОБА_3 , здійснивши обряд поховання, прийнала у власність за вказаним договором квартиру АДРЕСА_1 . Відчужувач на час складання договору довічного утримання та його посвідчення, усвідомлювала значення своїх дій та керувала ними.

Третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Ткаченко В.Л. в судове засідання не з`явилась, належним чином повідомлена про час та місце його проведення - рекомендованою поштою з повідомленням про вручення, розміщеним повідомленням на офіційному сайті судової влади (суду), звернулась до суду із заявою про розгляд справи за її відсутності, надавши письмові заперечення проти позову.

В обгурунтування заперечення зазначила, що нею як нотаріусом дотримана процедура посвідчення договору довічного утримання, такий договір був підписаний за особистої участі сторін договору в її присутності, як нотаріуса, особи сторін такого договору нотаріусом було встановленого згідно процедури, їх дієздатність перевірена, волевиявлення сторін було встановлено, сумнівів щодо того, що відчужувач квартира за вказаним договором не усвідомлювала значення своїх дій та не могла ними керувати, як у нотаріуса, не виникало, відчужувач своїми діями свідомо виявила свідоме бажання на укладення оспорюваного договору.

Зазначивши, що процедура посвідчення оспорюваного договору нотаріусом проводилась згідно чинного законодавства, відчужувач на час складання договору довічного утримання та його посвідчення, усвідомлювала значення своїх дій та керувала ними.

Третя особа - Головне територіальне управління юстиції у м. Києві в судове засідання не з`явився, належним чином повідомлений про час та місце його проведення - рекомендованою поштою з повідомленням про вручення, розміщеним повідомленням на офіційному сайті судової влади (суду). Водночас звернувся до суду із заявою про розгляд справи за його відсутності, просив прийняти рішення згідно чинного законодавства.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що ніщо не перешкоджає особі добровільно відмовитись від гарантій справедливого судового розгляду у однозначний або у мовчазний спосіб. Проте для того, щоб стати чинною з точки зору Конвенції, відмова від права брати участь у судовому засіданні повинна бути зроблена у однозначний спосіб і має супроводжуватись необхідним мінімальним рівнем гарантій, що відповідають серйозності такої відмови. До того ж, вона не повинна суперечити жодному важливому громадському інтересу рішення ЄСПЛ (Hermi проти Італії, § 73; Sejdovic проти Італії § 86).

Окрім того, відповідно до практики Європейського суду з прав людини в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (Рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнов проти України»).

За таких підстав судом відповідно визнано за можливе розглянути справу за відсутності третіх осіб, на підставі наявних у справі доказів, та за погодженням сторін.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIIІ від 03 жовтня 2017 року, яким зокрема Цивільний процесуальний кодекс викладений в новій редакції.

Відповідно до п. 9 розділу ХІІ Перехідних положень ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Справа розглядалась у порядку загального позовного провадження.

Вислухавши пояснення сторін, їх доводи та заперечення, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, з урахуванням наданих відзивів відповідача та третьої особи на позов, матеріалів спадкової справи та матеріалів нотаріально посвідченого договору довідчого утримання, які витребовувались судом, а також з урахуванням висновку посмертної комісійної судово - психіатричної експертизи від 26 травня 2020 року, проведеної Державною установою «Науково-дослідний інститут психіатрії Міністерства охорони здоров`я», всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають відмові у задоволенні із наступних підстав.

Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України).

Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені (ст. 3 ЦПК України).

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України).

Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно з ч.ч. 5,6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, с обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-прівовнй акт, що містить відповідну норму права. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Встановлено, що позивач, посилаючись на положення ч.3 ст. 203 та ст. 225 ЦК України, просить визнати договір довічного утримання недійсними. Мотивуючи свої вимоги тим, що під час складання договору довічного утримання 04 листопада 2016 року його матір - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка померла у віці 79 років 31 березня 2017 року, перебувала у стані, за якого не усвідомлювала значення своїх дій та не могла ними керувати, оскільки була тяжко хворою людиною за станом свого здоров`я та віку. Вважає, що договір довічного утримання складений особою, яка не могла усвідомлювати значення дій та кервати ними, має бути визнаний недійсним із застосуванням наслідку недійсності правочину.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі ч.3 ст. 203 ЦК України).

Правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені (ч.1 ст. 225 ЦК України).

Судом встановлено, що 04 листопада 2016 року між ОСОБА_3 (відчужувач) та ОСОБА_2 (набувач) укладеного договір довічного утримання, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ткаченко В.Л. та зареєстрований в реєстрі за № 1611 (а.с.11 - 12). За умовами якого відчужував передає, а набувач отримує у власність квартиру АДРЕСА_1 , взамін чого набувач зобов`язується забезпечити відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно на умовах, встановлених договором. Набувач зобов`язується довічно надавати відчужувачу матеріальне забезпечення наступним чином: після укладення даного договору набувач зобов`язується надавати відчужувачу матеріальне забезпечення шляхом передачі відчужувачу набувачем продуктів харчування, необхідних медикаментів, надавання необхідної допомоги. Набувач зобов`язується у разі смерті відчужувача поховати його у відповідності з українськими обрадами та звичаями.

Вимоги законодавства щодо змісту й правових наслідків правочину, що укладається сторонами, зміст чинного законодавства щодо умов договору сторонам роз`яснино нотаріусом.

Сторони підтвердили, що договір не носить характеру фіктивного та удаваного, а також свою обізнаність із вимогами законодавства, що були їм роз`яснені нотаріусом.

Цей договір підписаний сторонами у присутності нотаріуса.

Особи сторін нотаріусом встановлено, їх дієздатність перевірена (а.с. 11 - 12).

На бланку вказаного договору є посвідчений відчужувачем власноручним підписом особистий підпис (а.с. 11 - 12).

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 22 травня 2018 року призначено по даній справі посмертну судово - психаатричну експертизу (а.с. 92 - 93).

Згідно висновку посмертної комісійної судово - психіатричноної експертизи № 10 від 26 травня 2020 року проведеної Державною установою «Науково-дослідний інститут психіатрії Міністерства охорони здоров`я», встановлено, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , під час укладення договору довічного утримання 04 листопада 2016 року могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними (а.с. 105 - 110).

Даний висновок експерта судом визнано обгрунованим, повним та ясним, підстав, що викликали б сумнів в його правильності, немає.

Згідно ст. 30 ЦК України цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними.

Цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання.

Обсяг цивільної дієздатності фізичної особи встановлюється цим Кодексом і може бути обмежений виключно у випадках і в порядку, встановлених законом.

Суд може, згідно ч.1 ст. 36 ЦК України, обмежити цивільну дієздатність фізичної особи, якщо вона страждає на психічний розлад, який істотно впливає на її здатність усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними.

Проте, як встановлено в ході розгляду справи, за час життя ОСОБА_3 недієздатною/обмежено дієздатною не визнавалась, що визнається сторонами.

Так, позивач в судовому засіданні визнав, що він проживав весь час за межами України - в Російській Федерації, за час життя за матір`ю не доглядав, оскільки проживав в іншій державі, проте по пошті пересилав гроші для її забезпечення, знав, що вона хворіла, а тому може припускати, що за становм здоров`я під час укладення оспорюваного договору його матір могла не розуміти значення своїх дій та керувати ними, а відповідач в судовому засіданні засвідчив, що відчужувач була її свекрухою, вона була свідомою людиною, яка розуміла значення своїх дій та могла керувати ними. Ознак, які вказували б на те, що ОСОБА_3 була несвідомою людиною, не було, питання укладення оспорюваного договору ними обговорювалось попередньо, оскільки вона доглядала як за ОСОБА_3 , так й за її чоловіком (сином ОСОБА_3 ), який також був важко хворий на онкологічне захворювання, як й ОСОБА_6 .

Судом також враховані письмові пояснення третьої особи - нотаріуса, який вказав, що процедура посвідчення оспорюваного договору довічного утримання проводилась згідно чинного законодавства, відчужувач на час укладання договору та його посвідчення усвідомлював значення своїх дій та керував ними.

Згідно із частиною третьою статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу, зокрема договорів та інших правочинів (ч. 2 ст. 509 ЦК України).

Договір є укладеним, відповідно до ст. 638 ЦК України, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Договір укладається шляхом пропозиції однієї осторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Частина 1 ст. 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

За договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно (стаття 744 Цивільного кодексу України.

Правочин має вчинятися у формі встановленій закон (ч.4 ст. 203 ЦК України).

Договір довічного утримання (догляду) укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Договір довічного утримання (догляду), за яким передається набувачеві у власність нерухоме майно, підлягає державній реєстрації (стаття 745 ЦК). У випадку недодержання встановленої форми укладення договору довічного утримання (догляду) він вважається недійсним (нікчемним).

Договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення (ч.3 ст. 640 ЦК України).

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 209 ЦК України, правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін.

Нотаріальне посвідчення правочину здійснюється нотаріусом або іншою посадовою особою, яка відповідно до закону має право на вчинення такої нотаріальної дії, шляхом вчинення на документі, в якому викладено текст правочину, посвідчувального напису.

Момент виникнення прав та обов`язків між сторонами, передбачених договором утримання (догляду), настає з нотаріального посвідчення договору. У цей момент також виникає i право власності у набувача щодо майна, яке йому передасться за договором, окрім нерухомого майна, виникнення права власності щодо якого чинне законодавство пов`язує з державною реєстрацією правочину (ст. 334 ЦК) право власності на майно, яке підлягає державній реєстрації, повинно бути зареєстровано у відповідних державних органах, про що у договорі здійснюється відповідний запис.

Цей договір має такі особливості:

- майно переходить у власність набувача, проте розпоряджатися таким майном набувач за життя вiдчужувача не зможе, оскільки при посвідченні договору довічного утримання (догляду) накладається заборона відчуження майна в установленому порядку, про що робиться напис на всіх примірниках договору (Закон України «Про нотаріат»);

- зобов`язання з довічного утримання мають особистісний характер, оскільки встановлюються щодо конкретно визначеної фізичної особи;

- договір довічного утримання може бути укладений на користь третьої особи (утриманця), якій набувач повинен надати довічне утримання та догляд;

- цей договір носить тривалий характер та вимагає від набувача постійного і систематичного виконання своїх обов`язків, які в конкретизованій формі викладаються в тексті письмового договору: зміст послуг (умови забезпечення, догляду), й у.ч. матеріальне забезпечення, яке щомісячно має надаватися відчужувачу (с.751 ЦК України) тощо.

Оскільки судом встановлено, що відчужувач за оспорюваним договором - ОСОБА_3 на час укладення договору - 04 листопада 2016 року була особою з повною цивільною дієздатністю, усвідомлювала значення своїх дій та могла керувати ними, її волевиявлення було вільним і відповідало внутрішній волі, вона використала особисте розпорядження щодо свого майна за умовами договору довічного утримання, що підтверджується висновком посмертної комісійної судово - психіатричноної експертизи № 10 від 26 травня 2020 року проведеної Державною установою «Науково-дослідний інститут психіатрії Міністерства охорони здоров`я», якою встановлено, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , під час укладення договору довічного утримання 04 листопада 2016 року могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними (а.с. 105 - 110), відтак правових підстав для визнання такого договору недійсним немає.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (ч.1 ст. 76 ЦПК України).

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення .

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ст. 77 ЦПК України).

Ч.2 ст. 78 ЦПК України визначені критерії допустимості доказів. Так, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 77 ЦПК України).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.1 ст. 81 ЦПК України).

Враховуючи наведене, за таких правових підстав та наданих сторнами доказів, суд вважає, що вимогипозивача не доведені, обставини, викладені в позовній заяві не підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами, відтак законні підстави для задоволення позову судом не встановлені.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст.81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу.

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доспупності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, у тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

Інші доводи сторін, третіх осіб, які наведені у позові та відзиві на позов, не впливають на висновку суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини.

Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ("Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006).

Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно, з урахуванням визначених підстав, правові підстави для задоволення цього позову уцілому відсутні.

Приймаючи до уваги предмет даного спору, наслідки його розгляду судом, суд вважає за необхідне застосувати положення ч.1, ч.2 ст. 141 ЦПК України, й судові витрати (судовий збір) покласти на позивача.

Так, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.1 ст. 141 ЦПК України).

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.2 ст. 141 ЦПК України).

На підставі вищевикладеного, ч.3 ст. 203, ст.ст. 30, 209, 225, 640, 744, 745 ЦК України, з урахуванням Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 року, керуючись п. 9 розділу ХІІ Перехідних положень ЦПК України, ст.ст. 3, 4, 5, 7, 8, 9, 10, 11, 12, 13, 17, 43, 49, 76, 77, 78, 79, 80, 81, 141, 258, 262, 264, 265, 268, 273, 352 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Головне територіальне управління юстиції у м. Києві, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Ткаченко Вікторія Леонідівна, про визнання договору довічного утримання недійсним - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду протягом п`ятнадцять днів з дня його (її) проголошення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Відповідно до ст.355 ЦПК України апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Однак відповідно до пп. 15.5 п. 15 розділу «Перехідні положення» ЦПК України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Єдина судова інформаційно-телекомунікаційна система починає функціонувати через 90 днів з дня опублікування Державною судовою адміністрацією України у газеті «Голос України» та на веб-порталі судової влади оголошення про створення та забезпечення функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи.

Згідно ч.1 ст.354 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення.

Отже, строки оскарження судових рішень в апеляційному порядку складають 30 календарних днів - для рішень і 15 календарних днів - для ухвал, однак апеляційна скарга подається за старими правилами - через суд першої інстанції.

СУДДЯ: