ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 552/3662/20 Номер провадження 22-ц/814/230/21Головуючий у 1-й інстанції Васильєва Л. М. Доповідач ап. інст. Кривчун Т. О.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 січня 2021 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого: судді Кривчун Т.О.

Суддів: Дряниці Ю.В., Чумак О.В.

Секретар Ткаченко Т.І.

За участю: позивача - ОСОБА_1 , представника позивача - адв. Гарківець Л.В.

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Київського районного суду м. Полтави від 09 жовтня 2020 року (повний текст складено 15.10.2020 року)

у справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства "1-а міська клінічна лікарня Полтавської міської ради" про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, моральної шкоди.

Суд, заслухавши доповідь судді-доповідача, -

В С Т А Н О В И В :

У серпні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до місцевого суду з вказаним позовом до відповідача, посилаючись на те, що, відповідно до наказу №162, позивач з 18.11.2011 року працювала в КП «1-а міська клінічна лікарня Полтавської міської ради» на посаді сестри молодшої медичної палатної хірургічного відділення.

Вказує, що останнім часом у неї склалися неприязні стосунки зі старшою медичною сестрою і сестрою-господаркою, а саме: постійно виникали конфлікти, оскільки її необ`єктивно звинувачували в усяких поганих вчинках, внаслідок чого позивач страждала і хворіла. Зазначає, що 12.03.2020 року її сестра зламала ногу та, у зв`язку з влаштуванням сестри до медичного закладу, ОСОБА_1 спізнилась на роботу, однак, не зважаючи на поважну причину спізнення, її притягли до дисциплінарної відповідальності у вигляді суворої догани. В подальшому, ОСОБА_1 неодноразово звинувачували у непрофесійності та тиснули на неї з приводу її звільнення за власним бажанням.

09.07.2020 року позивач отримала направлення на планову госпіталізацію до психоневрологічного диспансеру для вирішення питання відсутності чи наявності протипоказань можливості займатись трудовою діяльністю та відповідності займаній посаді, а 14.07.2020 року її повідомили про те, що вона звільнена з роботи з підстав, передбачених п.3 ст.40 КЗпП України, в цей же день отримала трудову книжку. Розрахунок при звільненні отримала 10.07.2020 року.

Проте, позивач не погоджується зі своїм звільненням та вважає його незаконним, у зв`язку з чим просила поновити її на роботі, стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу, витрати по справі, які полягають у сплаті судового збору та правничої допомоги. Окрім того, зазначає, що своїми діями, які полягають у постійному приниженні, незаконному звільненні, доведенні її до моральних страждань, відповідачем спричинена їй моральна шкода, яку вона оцінила у 150000,00 грн., та яку просила стягнути з відповідача.

Рішенням Київського районного суду м.Полтави від 09 жовтня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 , задоволено частково.

Поновлено ОСОБА_1 на посаді сестри молодшої медичної палатної хірургічного відділення Комунального підприємства «1-а міська клінічна лікарня Полтавської міської ради» з 10 липня 2020 року.

Стягнуто з Комунального підприємства «1-а міська клінічна лікарня Полтавської міської ради» середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 10 липня 2020 року по 09 жовтня 2020 року у розмірі 22202,16 грн. (7111.95 грн. негайно), а решту 15090.21 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу, 2000 грн. моральної шкоди, 5500 грн. за надання правової допомоги, 28.02 грн. судового збору, а всього 22618.23 грн. після набрання рішенням законної сили.

У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з Комунального підприємства «1-а міська клінічна лікарня Полтавської міської ради» на користь держави 1681.60 грн. судового збору.

Рішення в частині поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за один місяць у розмірі 7111.95 грн. піддано негайному виконанню.

З вказаним рішенням не погодилась позивач, яка, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, подала на нього апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення місцевого суду та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в частині стягнення 150000,00 грн. моральної шкоди, стягнути з відповідача суму судового збору в 3295,50 грн. та витрати на професійну правничу допомогу.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що місцевим судом при визначені розміру відшкодування моральної шкоди, не враховано всього обсягу понесених позивачем моральних страждань, які виявлялись у приниженнях та образах з боку адміністрації КП «1-а міська клінічна лікарня Полтавської міської ради» та медичного персоналу, що підтверджено належними доказами та призвело до втрати нормальних життєвих зв`язків, повернення яких потребувало значних зусиль.

Вказує, що в матеріалах справи містяться необхідні довідки медичних установ, які підтверджують визначений в позові розмір моральної шкоди в 150000,00 грн., так як саме така сума відповідає понесеним позивачем моральним стражданням, оскільки дії відповідача потягли за собою погіршення стану здоров"я ОСОБА_1 , а саме порушення психічного стану особи, у зв`язку з чим остання перебування на обліку у медичному закладі останні три роки.

У судовому засіданні позивач та її представник апеляційну скаргу підтримали та прохали її задовольнити.

Суд, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції, вислухавши пояснення учасників процесу, дійшов висновку про часткове задоволення апеляційної скарги з таких підстав.

У відповідності до ч.ч.1-5 ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ч.1 ст.264 цього Кодексу під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Як установлено місцевим судом та вбачається з матеріалів справи, згідно наказу №162 від 18.11.2011 року ОСОБА_3 прийнято на роботу на посаду сестри молодшої медичної палатної хірургічного відділення Першої міської клінічної лікарні м. Полтави (а.с.9).

Наведене також підтверджується відомостями з трудової книжки позивача серії НОМЕР_1 (а.с.8).

Згідно наказу №141 від 12.03.2020 року, ОСОБА_1 притягалася до дисциплінарної відповідальності за порушення трудової дисципліни, а саме за спізнення на роботу на одну годину 12.03.2020 року (а. с.46).

У подальшому, 09.07.2020 року, наказом №290, ОСОБА_1 звільнена з роботи з 09.07.2020 року за систематичне порушення трудової дисципліни, що виразилось в невиконанні обов`язків, покладених посадовою інструкцією, згідно посадової інструкції сестри молодшої медичної палатної хірургічного відділення, затвердженої наказом головного лікаря від 07.04.2015 року та правилами внутрішнього трудового розпорядку, за п.3 ст.40 КЗпП України.(а.с.10,55).

Ухвалюючи оскаржуване рішення місцевий суд виходив із того, що, звільнення позивача з роботи 09.07.2020 року є незаконним та вона підлягає поновленню на роботі, з виплатою на її корить суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Окрім того, суд зауважував, що, оскільки порушене трудове право позивача підлягає поновленню судом, то об`єктивний розмір спричиненої моральної шкоди становить - 2000 грн. При цьому, визначена позивачем сума моральної шкоди в 150000,00 грн., на думку суду, є недоведеною.

Проте, такий висновок місцевого суду не в повній мірі відповідає обставинам справи і нормам матеріального та процесуального права виходячи з наступного.

Згідно ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відтак, оскільки ОСОБА_1 оскаржується рішення місцевого суду лише в частині стягнення з відповідача на користь позивача 2000,00 грн. моральної шкоди, то і судом апеляційної інстанції переглядається лише в цій частині, в іншій частині рішення місцевого не переглядається.

Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений статтею 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Відповідно до положень ст.1167 ЦК України компенсація моральної шкоди здійснюється за наявності всіх загальних умов відповідальності за завдання шкоди, а саме: протиправної поведінки, моральної шкоди, причинного зв`язку між протиправною поведінкою та завданою моральною шкодою та вини заподіювача.

Статтею 237-1 КЗпП України передбачено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Відповідно до змісту наведеної норми, за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Такий висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах викладений в постанові Верховного Суду від 12 листопада 2020 року у справі № 369/9301/18.

Відповідно до частини третьої статті 23 Цивільного кодексу України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності та справедливості.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 оцінила розмір завданої їй незаконним звільненням моральної шкоди у 150000,00 грн., при цьому, місцевий суд визначив до стягнення, у відшкодування моральної шкоди, кошти в сумі 2000,00 грн., розмір яких вважав обґрунтованим.

Проте, з таким висновком місцевого суду колегія суддів погодитись не може з урахуванням наступного.

Так, матеріалами справи установлено, що в період, від часу застосування до позивача догани 12.03.2020 року до поновлення на посаді 09.10.2020 року, що включає і момент звільнення ОСОБА_1 з роботи, остання перебувала на лікуванні, а саме:

-24.06.2020 року (виписка №3833 ВК «УПМСД», а.с.12);

-З 10.07.2020 року по 14.07.2020 року (листок непрацездатності №422921, а.с.14).

Окрім того, згідно довідки №06-10/4152 від 20.11.2020 року КП «Обласний заклад з надання психіатричної допомоги Полтавської обласної ради» ОСОБА_1 дійсно знаходилась на стаціонарному обстеженні та лікуванні у вказаному закладі з 15.10.2020 року по 21.11.2020 року (а.с.139).

Також, як убачається з Епікризу (виписки з історії хвороби №1960 щодо ОСОБА_1 ), наданого КП «Обласний заклад з надання психіатричної допомоги Полтавської обласної ради» №06-12/1500 від 30.07.2020 року, позивач має психічні порушення з 2013 року та стаціонарно лікувалась в психоневрологічній поліклініці №1. Також, вона стаціонарно лікувалась з 26.05.2020 року по 19.06.2020 року в КП «Обласний заклад з надання психіатричної допомоги Полтавської обласної ради» (а.с.19).

У пункті 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4 роз`яснено, що суд має врахувати характер та обсяг заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, ступінь вини відповідача у кожному конкретному випадку, а також інші обставини, зокрема, характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках.

Враховуючи характер та обсяг заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, а саме погіршення її психологічного та психічного стану, у зв`язку з чим ОСОБА_1 неодноразово лікувалась у відповідних медичних закладах, ступінь вини відповідача, оскільки звільнення позивача визнано незаконним, тривалість страждань (в спірний період позивач неодноразово лікувалась), що негативно вплинуло на стан здоров`я потерпілої, істотність вимушених змін у її життєвих і виробничих стосунках, колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог у цій частині та зміні оскаржуваного рішення, та вважає, що з відповідача на користь позивача необхідно стягнути 10000,00грн. моральної шкоди, що відповідатиме вимогам розумності, виваженості та справедливості.

Твердження в позові та в апеляційній скарзі про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача суми моральної шкоди в 150000,00 грн., суд апеляційної інстанції до уваги не приймає, оскільки доказів стовно того, що тиск на ОСОБА_1 зі сторони працівників Комунального підприємства "1-а міська клінічна лікарня Полтавської міської ради" стовно її психічного стану мав місце з 2012 року, матеріали справи не містять.

Статтею 141 ЦПК України визначено механізм розподілу судових витрат між сторонами, частиною один якої встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Статтею 137 ЦПК України визначено поняття витрат на правничу допомогу та порядок їх відшкодування, у відповідності до якої витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

При подачі апеляційної скарги ОСОБА_1 було сплачено 3295,50 грн. судового збору.

Оскільки даною постановою позов задоволено частково та визначено до стягнення суму моральної шкоди в 10000,00 грн., то вимоги позивача задоволено на 6,67% (10000 грн.*100/150000 грн.).

Відтак, з відповідача на користь позивача необхідно стягнути суму понесених ним судових витрат у розмірі частки задоволених позовних вимог, що становить 219,80 (3295,50 *6,67%) грн. за подачу апеляційної скарги.

У відповідності до п.п.4 ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст.ст.367, 374, п.4 ч.1 ст.376, ст.ст.382,383 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , - задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Полтави від 09 жовтня 2020 року в частині стягнення моральної шкоди - змінити, збільшивши суму моральної шкоди, що підлягає стягненню з Комунального підприємства "1-а міська клінічна лікарня Полтавської міської ради" на користь ОСОБА_1 з 2000,00 (двох тисяч гривень 00 коп.) грн. до 10000,00 (десяти тисяч гривень 00 коп.) грн.

В іншій частині рішення Київського районного суду м. Полтави від 09 жовтня 2020 року, - залишити без змін.

Стягнути з Комунального підприємства "1-а міська клінічна лікарня Полтавської міської ради" на користь ОСОБА_1 219,80 (двісті дев`ятнадцять гривень 80коп.) грн. сплаченого судового збору за подачу апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня її проголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

ГОЛОВУЮЧИЙ Т.О. Кривчун

СУДДІ Ю.В. Дряниця

О.В. Чумак