Роздільнянський районний суд Одеської області
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 511/2199/21

Номер провадження: 2/511/703/21

11 листопада 2021 року Роздільнянський районний суд Одеської області в складі:

головуючого судді - Теренчук Ж. В.,

секретаря Ніколас С.О.,

за участю відповідача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Роздільна Одеської області в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа: відділ «Центр надання адміністративних послуг Роздільнянської міської ради» про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

Позивачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулись до суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому просять визнати відповідачку такою, що втратила право на користування жилим приміщенням квартири АДРЕСА_1 , належної їм на праві власності.

Свої вимоги мотивували тим, що вони відповідно до свідоцтва про право власності на квартиру від 19.04.2004 року, виданого на підставі рішення Роздільнянської міської ради №32 від 25.11.2003 року є власниками по 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 . У вказаній квартирі зареєстрована відповідачка ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , однак у вказаній квартирі вона не проживає з 2008 року і має інше житло. Не проживання відповідачки у квартирі підтверджується актом обстеження умов мешкання складеного представниками Роздільнянської міської ради від 06.10.2021 року. Вирішити це питання в позасудовому порядку не можливо. Відповідачка не є членом їх сім`ї. На підставі викладеного просять їх позов задовольнити, визнавши відповідачку втратившою право на проживання в належній їм квартирі з лютого 2008 року.

В судове засідання позивачі не з`явились, надали на адресу суду заяви, в яких просили заявлені позовні вимоги задовольнити, розглдя справи провести без їх участі. (а.с.31, 32)

Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, надав суду заяву, в якій позовні вимоги ОСОБА_2 та ОСОБА_3 визнав, не заперечував проти їх задоволення, просили справу розглядати у відсутність їх представника. (а.с.33)

Відповідачка ОСОБА_1 в судовому засіданні позов визнала частково, суду показала, що ОСОБА_2 дружина її батька , а ОСОБА_3 її донька. Дійсно є власниками квартири АДРЕСА_1 , вона є проживає в цьому ж будинку, однак в іншій квартирі. Ця квартира також належала її батьку, де він проживав з ОСОБА_2 . Вона в квартирі позивачів дійсно з 2008 року не проживала, а проживала з батьком в іншій квартирі і при його житті не встигла переєструвати своє місце ресєтрації по фактичному місцю проживання. Зараз батько помер, і вона лише через шість місяців зможе квартиру батька переформити на власне ім`я та зареєструватись в ній.

Суд, на підставі наданих доказів по справі, встановив наступні фактичні обставини справи та відповідні їм спірні правовідносини.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_4 є власниками по 1/2 квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право власності на квартиру від 19.04.2004 року, виданого на підставі рішення Роздільнянської міської ради №32 від 25.11.2003 року, зареєстрованому в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 25.07.2018 року. (а.с. 10-12)

Згідно витягу №856-6 про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 13.10.2021 року, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 зареєстрована в квартирі АДРЕСА_1 13 червня 2019 року. (а.с.13)

Згідно акту обстеження умов мешкання за адресою: АДРЕСА_2 , складеного за участю представників Роздільнянської міської ради встановлено, що ОСОБА_1 станом на 06.10.2021 року не проживає у вказаній квартирі, даний факт також під час складання акту підтвердили сусіди ОСОБА_5 та ОСОБА_6 (а.с.15)

Даний факт також підтверджено письмовими поясненнями свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , згідно яких ОСОБА_1 в квартирі за адресою: АДРЕСА_2 на протязі більше 10 років до теперішнього часу не проживала та не проживає за вказаною адресою.

Суд визнає письмові покази свідків достовірними і приймає їх в якості доказів, оскільки свідкам достовірно відомо, що відповідачка ОСОБА_1 до теперішнього часу не проживала та не проживає за вказаною адресою.

З урахуванням наведеного, у суду немає підстав ставити під сумнів достовірність і правдивість фактів, повідомлених свідками.

Дані спірні правовідносини регулюються наступними нормами права.

У ст. 41 Конституції України зазначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Статтею 317 ЦКУ встановлено, що власникові належить право володіння, користування і розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Згідно ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд і має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

У відповідності до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Частиною 1 ст. 383 ЦКУ та ст. 150 Житлового кодексу Української РСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ними (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Статтею 9 ЖК Української РСР передбачено, що ніхто не може бути обмежений в праві користування житловим приміщенням інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законом, житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони використовуються проти їх призначення або з порушенням прав інших громадян.

Стаття 71 ЖК Української РСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Відповідно до статті 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Пунктом 33 Постанови Пленуму Верховного суду України №5 від 07.02.2014 року "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" роз`яснено, що застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

В пункті 34 Постанови Пленуму Верховного суду України №5 від 07.02.2014 року "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" роз`яснено, що усунення перешкод у здійсненні права власності та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад статті 71,72,116,156 ЖК УРСР; статті 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення, про позбавлення права користування жилим приміщенням, про визнання особи безвісно відсутньою, про оголошення фізичної особи померлою.

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі №209/2642/18 вказав на підстави втрати права користування житловим приміщенням, зокрема суд зазначив, що стаття 391 ЦК України визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним.

Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме порушено право та з яких підстав. Відповідно до вказаної норми закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності.

Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення.

Також по даній категорії справ КЦС ВС у постанові Верховного Суду від 24.10.2018 у справі № 490/12384/16-ц зробив висновок по застосуванню статей 71, 72 ЖК Української РСР, який полягає в тому, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин.

Суд, повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, на які посилаються сторони, давши оцінку кожному аргументу, наведеному позивачем в позові, заслухавши пояснення відповідача, прийшов до висновку про задоволення позову виходячи з наступного.

Відповідно до ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності.

Наданими суду письмовими доказами, позивачі ОСОБА_2 та ОСОБА_4 довели, що вони є власниками по 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 з квітня 2004 року.

Як власники квартири ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не можуть в повній мірі реалізувати своє право на володіння, користування та розпорядження власним майном через реєстрацію в їх квартирі сторонньої особи ОСОБА_1 , зокрема не мають можливості продати квартиру.

Відповідачка була зареєстрована в данній квартирі з 13.06.2019 року, зареєструвавшись в квартирі, добровільно не проживала в ній до теперішнього часу, будь-яких перешкод у проживанні у цій квартирі їй ніхто не чинить. Добровільно знятися з реєстраційного обліку вона відмовляється, так як їй потрібен час для оформлення в спадщину квартири батька в цьому ж будинку, що на думку суду не є підставою для відмови в задоволенні позову.

Поважних причин її відсутності в спірній квартирі не встановлено, тому наявні підстави для зняття її з реєстраційного обліку.

Також судом встановлено, що по відношенню до позивачів відповідачка не є членом їх сім`ї, сторони по справі не перебувають в договірних відносинах, відповідно довору найму жилого приміщення між ними не укладалося, також відповідач витрати по утриманню квартири не несе.

Таким чином судом достовірно встановлено, що відповідачка ОСОБА_1 втратила право на проживання в квартирі АДРЕСА_1 , це право відповідачка втратила з лютого 2008 року, а тому позов ОСОБА_2 та ОСОБА_3 належить задовольнити.

На підставі ст.319,391 Цивільного кодексу України, ст.9,71,72,150 Житлового кодексу України, керуючись ст. 81, 259, 263-265, 268, 281-284, 288, 289 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, - задовольнити.

Визнати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такою, що втратила право на користування квартирою АДРЕСА_1 , яка належить на праві власності по 1/2 частині ОСОБА_2 та ОСОБА_7 з лютого 2008 року.

Вказане рішення є підставою для звернення до Роздільнянської міської ради Одеської області для вирішення питання щодо зняття ОСОБА_1 з реєстраційного обліку за адресою: АДРЕСА_2 .

На рішення суду може бути подано апеляційну скаргу протягом 30 днів з дня його проголошення, а у випадку оголошення вступної та резолютивної частини - протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення до Одеського апеляційного суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Ж. В. Теренчук