ЖОВТНЕВИЙ РАЙОННИЙ СУД
Миколаївської області
Справа №477/601/20
Провадження №2/477/39/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 січня 2021 року Жовтневий районний суд Миколаївської області у складі:

головуючої судді - Семенової Л.М.,

при секретарі судового засідання Дячок Л.С.,

за участю:

представника позивача адвоката Глушаниця А.Л.,

відповідача ОСОБА_1 ,

представника відповідача адвоката Сидоренко Т.В.,

у відкритому судовому засіданні у залі суду у м. Миколаєві, розглянувши цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів за борговою розпискою,

В С Т А Н О В И В:

3 квітня 2020 року позивач ОСОБА_2 звернулась до суду із позовною заявою, в якій просить стягнути з відповідачки ОСОБА_1 на її користь суму позики 18482 грн.90 коп., із яких 18000 грн. це грошовий борг за розпискою.,137 грн.70 коп. пеня та 345 грн. 20 коп. -50% річних. Крім того, просила стягнути на її користь витрати на правову допомогу у сумі 3000 грн., та суму сплаченого нею судового збору 840 грн.

В обґрунтування своїх вимог позивачка послалася на те, що за договором позики від 18 березня 2020 року, оформленого розпискою, відповідачка ОСОБА_1 позичила у неї 18000 грн. у строк до 19.03.2020 року, але умови договору не виконала, кошти у визначений договором строк не повернула, у зв`язку з чим вона звернувся до суду із зазначеним позовом.

17 квітня 2020 року судом відкрито провадження та призначено до розгляду у спрощеному провадженні з викликом сторін.

27 травня 2020 року в ході розгляду справи представник позивача ОСОБА_2 - адвокат Глушаниця А.Л. підтримав позовні вимоги з підстав, викладених у позові, та просив задовольнити позовні вимоги позивача.

Позивачка ОСОБА_2 до судового засідання не з`явилася, просила проводити розгляд справи у її відсутність на підставі наданих нею письмових доказів, але звернулася до суду з письмовими поясненнями, де просила про задоволення позовних вимог, пославшись на те, що позичила гроші кошти 18.03.2020 року ОСОБА_1 як фізична особа на її прохання, так як вона мала заборгованість перед друзями. 27.03.2020 року звернулася до органів поліції як ФОП ОСОБА_3 , так як відповідачка як працівник завдала матеріальні збитки підприємству, а не їй, як фізичній особі.

Відповідачка ОСОБА_1 та її представник- адвокат Сидоренко Т.В. заперечували проти задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що грошей у сумі 18000 грн., які зазначені у договорі позики та розписці, відповідачка від позивача ніколи не отримувала. Викладені у позові факти не відповідають дійсності, так як вона ОСОБА_1 з листопада 2019 року по 18.03.2020 року працювала продавцем в продуктовому магазині у м. Миколаєві по вул. Шосейна 85 та перебувала у фактичних трудових правовідносинах із позивачкою ОСОБА_2 . Крім неї, у даному магазині працювала продавцем ОСОБА_4 . На початку березня позивачка самостійно провела ревізію у магазині та повідомила про недостачу товаро матеріальних цінностей на суму більше 35000 грн. 18 березня 2020 року вона зібрала збори всіх працівників, оголосила про наявність недостачі та запросила службу безпеки, яка методом психологічного насильства та погроз змусила відповідачку підписати розписку про повернення заборгованості за недостачею. Таким чином, позивач зазначала, що фактичної передачі грошових коштів позивачем не відбулося. Договір укладений під примусом. Просили відмовити у задоволенні позовних вимог.

В ході розгляду даної справи за клопотанням відповідача та її представника неодноразово оголошувалися перерви. Так, 12.01.2021 року від представника відповідача надійшла заява про відкладення розгляду справи у зв`язку з оголошеним карантином та неможливістю відповідачки з`явитися до судового засідання з метою надати особисті пояснення.

Розглянувши заявлене клопотання представника позивача- адвоката Сидоренко Т.В. про оголошення перерви за вищевикладених обставин, суд вважає що таке клопотання не підлягає задоволенню, враховуючи, що карантин, оголошений у країні є адаптивним. Судовий розгляд справ проводиться судом у звичайному режимі, транспортне сполучення є діючим. Крім того, зважаючи на розумні строки розгляду даної справи, яка перебуває в суді понад 8 місяців, зважаючи на ті обставини, що відповідач уже надала пояснення за справою та судом за участю сторін досліджено усі докази, які надані сторонами, враховуючи інтереси позивача, яка має право на належний судовий захист у розумні строки, суд прийняв рішення про подальший розгляд справи за відсутності сторін.

Вислухавши пояснення сторін по справі, дослідивши зміст письмових доказів наданих сторонами в ході розгляду справи, судом встановлено, що, як зазначає відповідач у своїх запереченнях на позовну заяву, вона, ОСОБА_1 , перебувала у фактичних трудових правовідносинах з ФОП ОСОБА_3 , працюючи продавцем у магазині, про що не заперечувала позивачка (а.с. 94-95) у своїх письмових поясненнях на адресу суду.

На підтвердження заявлених вимог ОСОБА_2 надала оригінал розписки про отримання відповідачкою ОСОБА_1 від неї у позику на один день грошей у сумі 18000 грн. (а.с.54).

Згідно даної розписки, складеної 18 березня 2020 року, ОСОБА_1 , паспорт НОМЕР_1 виданий Жовтневим РВУМВС України у Миколаївській області виданий 20.06.2006 року, діє вільно, при відсутності будь якого примусу як фізичного так і психічного, підтверджує, що отримала 18000 грн. від ОСОБА_2 на виконання договору позики, укладеного 18.03.2020 року, з умовами якого ознайомлена та зобов`язується їх виконувати.

Складовою даної розписки є договір позики, який укладений між позивачкою та відповідачкою у простій письмовій формі, містить підписи сторін та строк повернення грошей у сумі 18000 грн. - через день, 19 березня 2020 року.

ОСОБА_1 посилається на недійсність вказаного договору та складання даної розписки під впливом насильства з боку служби безпеки магазину, а також без фактичного отримання грошей у борг.

Згідно копій заяви ФОП ОСОБА_3 , де за довіреністю від імені підприємства діяла позивачка ОСОБА_2 , 10.02.2020 року на підприємстві, де працювала відповідач ОСОБА_1 , виявлено недостачу за результатами інвентаризації у сумі 10667,97 грн., та 9 березня 2020 року недостачу в сумі 24442, 20 грн, заяву подано 27.03.2020 року.

В свою чергу, відповідачка ОСОБА_1 також звернулася до органів поліції з заявою 12.05.2020 року з приводу викладення позивачкою неправдивих відомостей у позовній заяві про наявність у неї боргових зобов`язань перед ОСОБА_2 (а.с.36).

Таким чином, позивач ОСОБА_2 , будучи достовірно обізнаною з питань виявлення недостачі за продавцем ОСОБА_1 у день проведення інвентаризації, а саме 10 лютого та 9 березня 2020 року, про що свідчить посилання її довірителя ФОП ОСОБА_3 (а.с.89, 94-95), та на що вказує відповідач ОСОБА_1 у своїх запереченнях, на прохання відповідачки, 18 березня 2020 року передає останній у борг на один день 18000 грн., з поверненням такого на наступний день 19.03.2020 року, та підписує з нею договір позики на зазначену суму із зазначенням штрафних санкцій за несвоєчасне повернення грошових коштів.

Допитана в ході судового розгляду свідок ОСОБА_5 , суду пояснила, що також працювала тривалий час продавцем у магазині ФОП ОСОБА_6 разом з відповідачкою ОСОБА_1 та третім працівником. Повідомила, що дійсно, починаючи з лютого 2020 року у них в магазині інвентаризацією, яку проводила сама власниця, виявлено значні недостачі. У березні 2020 року позивач за даною справою, зібрала продавців у магазині, повідомила про недостачу у сумі 54000 грн. При цьому були присутні 2 особи чоловічої статі, які представилися як служба безпеки магазину, раніше вона їх ніколи не бачила. В ході зборів власниця магазину на ім`я ОСОБА_7 повідомила, що недостачу потрібно гасити, а тому необхідно її розподілити на трьох. Таким чином, під погрозами двох молодих людей зі служби безпеки, вони усі втрьох написали розписки та підписали документи, які від них вимагали. Усі були у стресовому стані, тому не розуміли, що підписували. Потім їм повідомили, що для повернення боргів у випадку відсутності коштів вони можуть узяти кредит або відпрацювати суму боргу.

27 березня 2020 року ФОП ОСОБА_3 через свого представника фізичну особу ОСОБА_2 звернулася до Заводського відділу поліції із заявою про прийняття заходів до ОСОБА_1 у звязку з недостачею при проведенні ревізії за місцем роботи ОСОБА_1 на суму 35110грн.17 коп.

Вирішуючи спір по суті, суд виходить з наступного.

Згідно ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. . На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до ст.1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою у момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалися на його банківський рахунок.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до правової позиції зазначеної у постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року (справа № 6-63цс13) зазначено, що досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але і факту передачі грошової суми позичальнику.

Відповідно до ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом, або якщо він не визнаний судом не дійсним.

Відповідно до ст. 1051 ЦК України, позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків, для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

Згідно зі ст.231 ЦК України правочин вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним.

Винна сторона (інша особа), яка застосувала фізичний або психічний тиск до другої сторони, зобов`язана відшкодувати їй збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв`язку з вчиненням цього правочину.

Відповідно до ст.233 ЦК України правочин який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

При визнанні такого правочину недійсним застосовуються наслідки, встановлені статтею 216 цього Кодексу. Сторона, яка скористалася тяжкою обставиною, зобов`язана відшкодувати другій стороні збитки і моральну шкоду, що завдані їй у зв`язку з вчиненням цього правочину.

Згідно роз`яснень, наданих у п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" при вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства, (ст.231ЦК), судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обов`язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою - як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім`ї, родичів тощо або їх майна. Факт насильства не обов`язково має бути встановлений вироком суду, постановленим у кримінальній справі.

Правочин може бути визнаний судом недійсним, на підставі ст.233 ЦК України, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася, тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, яленів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення яких або зменшення яких необхідно укласти такий правочин.

Особа має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства обману чи помилки.

Особа яка оспорює правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

У своєму відзиві на позов, та в ході судового розгляду ОСОБА_1 посилається як на підставу відмови у задоволенні позову на обставини укладення договору по ст.231ЦК України з боку позивачки та сторонніх осіб, які були присутніми на зборах колективу та називали себе службою безпеки підприємства, так як ніби то мала місце недостача грошових коштів після проведеної інвентаризації по магазину, де працювала відповідачка.

Як слідує з наданих письмових доказів, ОСОБА_1 станом з листопада 2019 року по березень 2020 року працювала у ФОП ОСОБА_3 , що підтверджується поясненнями сторін та заявою про звернення до органів поліції з питання виявлення недостачі при інвентаризації ( а.с.31,89).

Як вбачається з письмового договору позики, укладеного 18 березня 2020 року (а.с.53) між сторонами по справі, позивачка ОСОБА_2 надає у позику ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 18000 грн. строком до 19 березня 2020 року. За умовами договору, відповідно до п.4 за прострочення повернення позики позичальник сплачує позикодавцю пеню у розмірі подвійної ставки НБУ від суми прострочення за кожен день прострочення, та з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення та 50 відсотків річних від простроченої суми.

Факт передачі грошових коштів позивачка підтверджує розпискою відповідача ОСОБА_1 про отримання грошей у сумі 18000 грн. у той же день (а.с.54).

12.05.2020 року відповідач ОСОБА_1 звернулась до Заводського відділу поліції з заявою про вжиття заходів до ОСОБА_2 , яка обмовила її, звернувшись до суду з позовом про повернення коштів (а.с.36).

Відповідно до ст.ст.12,81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Матеріали справи, зібрані докази та покази свідка ОСОБА_5 , свідчать про наявність боргових зобов`язань та відсутність доказів наданих відповідачкою ОСОБА_1 про здійснення на неї психологічного тиску з боку ОСОБА_6 та інших осіб при складанні розписки та договору позики, що не може вказувати на її підписання останньою поза її волею.

До посилання відповідачки на покази свідка ОСОБА_5 , як доказ написання розписки поза її волею, суд ставиться критично, так як свідок також була працівницею магазину, та з її слів також укладала такий же договір з позивачкою, отже може бути зацікавленою особою у вирішенні справи.

З заявою до органів поліції відповідач ОСОБА_1 звернулася уже після надходження позовної заяви до суду, що також не може бути розцінено судом як доказ примусовості укладання договору позики та надання розписки про отримання коштів.

Факт перебування відповідача у трудових відносинах з позивачем ОСОБА_2 також не знайшов свого підтвердження у ході розгляду справи, так як за показаннями позивача відповідач ОСОБА_1 перебувала у трудових відносинах з ФОП ОСОБА_6 .

Таким чином, суд вважає доведеними позивачем обставини позову в частині укладення договору позики та отримання розписки від відповідача про передачу коштів у сумі 18000 грн. у позику.

Що стосується вимог позивача про стягнення пені розміром у 137 грн. 90 коп. та 50 % річних у сумі 345 грн., то відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. А отже боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Враховуючи, що договором передбачено інший розмір процентів за користування коштами, то дані вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі.

Стосовно витрат позивача на правничу допомогу адвоката, то відповідно до ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони та підлягають розподілу разом із іншими судовими витратами.

На підтвердження витрат щодо надання правової допомоги позивачем надано договір від 30 березня 2020 року, укладений між адвокатом Глушаницею А.Л. та ОСОБА_2 , відповідно до якого адвокат надає клієнту правову допомогу, а клієнт сплачує гонорар у фіксованому розмірі 3000 грн.

Відповідно до акту №1 здачі-прийняття наданих послуг станом на 27 травня 2020 року загальна вартість наданих послуг з підготовки позовної заяви, включаючи пакет документів, які додаються до неї, підготовки клопотань, складає 3000 грн., що підтверджується квитанцією №12 від 25.05.2020 року.

Відповідно до ч.4 ст.137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Виконані адвокатом роботи детально зазначені в акті виконаних робіт і на думку суду є співмірними зі складністю страви та ціною позову.

Таким чином, встановивши дійсність та необхідність витрат на правову допомогу, виходячи з конкретних обставин справи, суд дійшов висновку, що розмір витрат на правничу допомогу є співмірним із складністю справи, обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, отже, таким, що підлягає задоволенню в повному розмірі.

Таким чином, з відповідача належить стягнути на користь позивача судовий збір у сумі 840.80 грн. та витрати позивача на правничу допомогу у сумі 3000 грн.

Керуючись ст.ст. 4, 19, 141, 259, 263-265, 354, 355 ЦПК України, п. 3 Перехідних положень ЗУ «Про судоустрій і статус суддів», суд

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів за борговою розпискою від 18 березня 2020 року- задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , особистий код платника податків НОМЕР_2 , мешканки АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , особистий код платника податків НОМЕР_3 , мешканки АДРЕСА_2 , заборгованість за борговою розпискою у сумі 18482 ( вісімнадцять тисяч чотириста вісімдесят дві) грн. 90 коп. та судові витрати по справі у сумі 3840 ( три тисячі вісімсот сорок) грн.80 коп.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

У відповідності до п.п. 15.5) п.п.15 п. 1 Розділу ХІІІ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно- телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Суддя Л.М. Семенова