Ухвала

Іменем України

08 листопада 2021 року

м. Київ

справа № 686/15142/20

провадження № 61-15061ск21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Усика Г. І. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Ступак О. В. , вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 17 травня 2021 року у складі судді Мазурок О. В. та постанову Хмельницького апеляційного суду від 31 серпня 2021 року у складі колегії суддів: Костенка А. М., Грох Л. М., Спірідонової Т. В, у справі за позовом за позовом ОСОБА_1 до Управління з питань реєстрації Хмельницької міської ради, Лісовогриновецької сільської ради Хмельницького району Хмельницької області, ОСОБА_2 про скасування державної реєстрації права власності,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст заявлених вимог

У червні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Управління з питань реєстрації Хмельницької міської ради, Лісовогриновецької сільської ради Хмельницького району Хмельницької області (далі - Лісовогриновецька сільська рада), ОСОБА_2 про скасування державної реєстрації права власності.

Позов мотивувала посилаючись на те, що розпорядженням Хмельницької районної державної адміністрації від 26 листопада 2012 року № 1726 їй надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,10 та, розташованої в межах населеного пункту села Лісові Гринівці Хмельницького району Хмельницької області, цільове призначення для індивідуального садівництва, з метою передання вказаної земельної ділянки у її власність. Приватне підприємство «Діоріт Плюс 1» (далі - ПП «Діоріт Плюс») на її замовлення виготовило проект землеустрою.

22 липня 2013 року Управлінням Держземагентства у Хмельницькому районі здійснено державну реєстрацію зазначеної земельної ділянки та присвоєно кадастровий номер :03:005:1755.

Після отримання витягу з Державного земельного кадастру про реєстрацію земельної ділянки площею 0,10 га, кадастровий номер :03:005:1755, вона подала вказаний витяг та проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки до Лісовогринівецької сільської ради на його затвердження й передання зазначеної земельної ділянки у її власність.

24 січня 2020 року адвокат Савченко О. В. в інтересах позивача звернулася з адвокатським запитом до Лісогриновецької сільської ради щодо надання інформації про результати затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки. 30 січня 2020 року їй надано відповідь, що запитувана інформація у Лісогринівецькій сільській раді відсутня.

20 травня 2020 року ПП «Діоріт Плюс 1» надало відповідь на адвокатський запит від 06 квітня 2020 року № 32, з якої їй стало відомо, що Лісовогринівецька сільська рада відмовила ОСОБА_1 в затвердженні поданого нею проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,10 га, кадастровий номер :03:005:1755.

Також, їй стало відомо, що 28 липня 2015 року рішенням 38 сесії Лісовогринівецької сільської ради № 44 надано дозвіл ОСОБА_2 на розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі площею 0,10 га, кадастровий номер :03:005:1755, та прийнято рішення про передачу її у власність

ОСОБА_2

22 травня 2020 року із відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вона дізналася, що право власності на земельну ділянку площею 0,10га, кадастровий номер :03:005:1755, для індивідуального садівництва, яка розташована в с. Лісові Гринівці Хмельницького району Хмельницької області, зареєстровано за ОСОБА_2 .

Посилаючись на те, що вона протиправно була позбавлена права на приватизацію земельної ділянки, позивач просила скасувати запис про право власності номер 12692750 про проведену державну реєстрацію за ОСОБА_2 права власності на земельну ділянку площею 0.10 га, кадастровий номер :03:005:1755, для індивідуального садівництва, яка розташована в селі Лісові Гринівці Хмельницького району Хмельницької області, внесений до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно державним реєстратором Реєстраційної служби Хмельницького міськрайонного управління юстиції Хмельницької області Овчинниковою Н. В., та рішення, на підставі якого вказаний запис було внесено - рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриття розділу) з індексним номером 27397141 від 23 грудня 2015 року.

Короткий зміст оскаржуваних судових рішень

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області

від 17 травня 2021 року, залишеним без змін постановою Хмельницького апеляційного суду від 31 серпня 2021 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив з їх недоведеності. Зокрема позивач не довела, що у 2013 році зверталася до Лісовогринівецької сільської ради із заявою про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення садівництва на території Лісовогринівецької сільської ради, кадастровий номер :03:005:1755, та передачу їй цієї земельної ділянки у власність. Суди вважали недобросовісною поведінку ОСОБА_1 , яка отримала дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, однак вчасно не подала його на затвердження, що узгоджується з висновком Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року у справі № 688/2908/16-ц.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги

У жовтні 2021 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга

ОСОБА_1 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 17 травня 2021 року та постанову Хмельницького апеляційного суду

від 31 серпня 2021 року, у якій вона просила скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Ухвалою Верховного Суду від 29 вересня 2021 року касаційну скаргу залишено без руху, надано заявнику строк до 22 жовтня 2021 року для сплати судового збору.

У жовтні 2021 року до Верховного Суду надійшло клопотання ОСОБА_1 про усунення недоліків касаційної скарги та квитанція про сплату судового збору.

Підставою касаційного оскарження заявник зазначає, що оскаржувані судові рішення ухвалені з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, без урахування висновку викладеного у постанові Верховного Суду від 02 жовтня 2019 року у справі

№ 381/4645/17 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

За змістом пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частинипершої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, зокрема якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Позиція Верховного Суду та нормативно-правове обгрунтування

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу, суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Із касаційної скарги вбачається, що вона є необґрунтованою, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності оскаржуваних судових рішень.

Відповідно до статті 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.

Підставами для визнання недійсним акта (рішення) є його невідповідність вимогам законодавства або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт, порушення у зв`язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів позивача у справі.

ОСОБА_1 обґрунтовувала позовні вимоги тим, що вона виконала усі необхідні вимоги, при зверненні до органу місцевого самоврядування із заявою про отримання у власність вільної земельної ділянки. 23 жовтня 2012 року їй було надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки із земель державної власності (землі сільськогосподарського призначення (рілля)) для ведення садівництва на території Лісовогринівецької сільської ради. Після розроблення проекту землеустрою, Управлінням Держземагенства у Хмельницькому районі було сформовано зазначену земельну ділянку та присвоєну їй кадастровий номер :03:005:1755, вона звернулась з заявою про затвердження розробленого проекту землеустрою та про передачу їй у власність указаної земельної ділянки, однак орган місцевого самоврядування не маючи жодних правових підстав для відмови у її задоволенні, в подальшому передав спірну земельну ділянку у власність ОСОБА_2 , тоді як вона має переважне право на отримання спірної земельної ділянки.

Згідно з частинами першою-четвертою статті 79-1 ЗК України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Формування земельних ділянок здійснюється: у порядку відведення земельних ділянок із земель державної та комунальної власності; шляхом поділу чи об`єднання раніше сформованих земельних ділянок; шляхом визначення меж земельних ділянок державної чи комунальної власності за проектами землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, проектами землеустрою щодо впорядкування території для містобудівних потреб, проектами землеустрою щодо приватизації земель державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; шляхом інвентаризації земель державної чи комунальної власності у випадках, передбачених законом; за проектами землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв). Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера.

Частинами першою, другою статті 50 Закону України «Про землеустрій» передбачено, що проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок складаються у разі зміни цільового призначення земельних ділянок або формування нових земельних ділянок. Проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок погоджуються та затверджуються в порядку, встановленому ЗК України.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про державний земельний кадастр» державна реєстрація земельної ділянки - внесення до Державного земельного кадастру передбачених цим Законом відомостей про формування земельної ділянки та присвоєння їй кадастрового номера.

Земельній ділянці, відомості про яку внесені до Державного земельного кадастру, присвоюється кадастровий номер. Кадастровий номер земельної ділянки є її ідентифікатором у Державному земельному кадастрі (частини перша, друга статті 16 Закону України «Про державний земельний кадастр»).

Відповідно з частинами першою, третьою статті 24 Закону України «Про державний земельний кадастр» державна реєстрація земельної ділянки здійснюється при її формуванні шляхом відкриття Поземельної книги на таку ділянку. Державна реєстрація земельних ділянок здійснюється за заявою, зокрема особи, якій за рішенням органу виконавчої влади, органу місцевого самоврядування надано дозвіл на розроблення документації із землеустрою, що є підставою для формування земельної ділянки при передачі її у власність чи користування із земель державної чи комунальної власності, або уповноваженої нею особи. При здійсненні державної реєстрації земельної ділянки їй

присвоюється кадастровий номер.

Частиною 10 цієї ж статті Закону в редакції на час виникнення спірних правовідносин встановлено, що державна реєстрація земельної ділянки скасовується державним кадастровим реєстратором, який здійснює таку реєстрацію, у разі якщо протягом одного року з дня здійснення державної реєстрації земельної ділянки речове право на неї не зареєстровано з вини заявника.

Частинами першою, третьою статті 116 ЗК України передбачено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі: а) приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; б) одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Відповідно до частини шостої статті 118 ЗК України виникнення спірних правовідносин, громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства).

Відповідно до частин сьомої, восьмої статті 118 ЗК України Рада міністрів Автономної Республіки Крим, районна, Київська чи Севастопольська міська державна адміністрація або сільська, селищна, міська рада розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні.

Частиною дев`ятою статті 118 ЗК України передбачено, що відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а в разі необхідності здійснення обов`язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи) приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року у справі № 688/2908/16-ц викладено правовий висновок про те, що відсутність договірних відносин між сторонами до моменту укладення договору не означає, що на переддоговірній стадії сторони не несуть жодних обов`язків по відношенню одна до одної. Добросовісність та розумність належать до фундаментальних засад цивільного права (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Отже, і на переддоговірній стадії сторони повинні діяти правомірно, зокрема, поводитися добросовісно, розумно враховувати інтереси одна одної, утримуватися від недобросовісних дій чи бездіяльності. Прояви таких обов`язків та недобросовісної чи нерозумної поведінки є численними і не можуть бути визначені у вичерпний спосіб. Зокрема, недобросовісну поведінку може становити необґрунтоване припинення переговорів, пропозиція нерозумних умов, які завідомо є неприйнятними для контрагента, вступ у переговори без серйозних намірів (зокрема з метою зірвати укладення договору з третьою особою, наприклад з конкурентом недобросовісної сторони переговорів), нерозкриття необхідної контрагенту інформації тощо.

При цьому обов`язок діяти добросовісно поширюється на обидві сторони.

Так, може кваліфікуватися як недобросовісна така поведінка власника земельної ділянки (в особі органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування), коли він необґрунтовано зволікає з наданням дозволу на розробку проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, не повідомляє чи несвоєчасно повідомляє про відмову у наданні дозволу або не наводить вичерпні мотиви такої відмови, надає дозвіл на розробку проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, завідомо знаючи про перешкоди у наданні земельної ділянки в оренду, необґрунтовано зволікає з розглядом проєкту землеустрою щодо відведення, безпідставно відмовляє у його затвердженні і у той же час надає дозвіл на розробку проєкту землеустрою та затверджує цей проєкт щодо іншої особи.

З іншого боку, якщо особа, отримавши дозвіл на розробку проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, сама зволікає з його розробкою та поданням на затвердження, вона цілком може очікувати, що земельна ділянка буде надана в користування іншій особі. Не вважатиметься добросовісною і поведінка особи, яка отримала дозвіл на розробку проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, розробила проєкт та подала його на затвердження, завідомо знаючи про перешкоди у наданні земельної ділянки в оренду.

Виходячи з викладеного Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що неможливо надати єдину універсальну відповідь на питання про те, чи є поведінка органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який надав дозвіл на розробку проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки кільком особам, правомірною чи неправомірною. Відповідь на це питання залежить від оцінки такої поведінки як добросовісної чи недобросовісної, і така оцінка має здійснюватися у кожній справі окремо виходячи з конкретних обставин справи.

Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_1 посилалася на те, що вона у

2013 році звернулась до Лісовогринівецької сільської ради із заявою про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення садівництва на території Лісовогринівецької сільської ради, кадастровий номер :03:005:1755, та передачу їй зазначеної земельної ділянки у власність, надавши відповідний проект землеустрою.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, виходив з того, заявник не надала належних доказів на підтвердження зазначених обставин. Суди також урахували, що майже сім років ОСОБА_1 не цікавилася спірною земельною ділянкою, а лише 24 січня

2020 року, на запит її представника адвоката Савченко О. В., Лісогринівецька сільська рада повідомила про відсутність інформації про результати розгляду заяви ОСОБА_1 щодо передачі їй у власність земельної ділянки площею

0,10 га, кадастровий номер :03:005:1755.

Згідно з повідомленням начальника архівного відділу Хмельницької районної державної адміністрації рішення Лісогринівецької сільської ради та інформація з приводу передачі у власність ОСОБА_1 земельної ділянки теж відсутня.

Суди не взяли до уваги відповідь директора ПП «Діорит Плюс 1» про те, що позивач зверталась до Лісовогринівецької сільської ради із заявою про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення садівництва на території Лісовогринівецької сільської ради, кадастровий номер :03:005:1755, та передачу їй зазначеної земельної ділянки у власність, але орган місцевого самоврядування відмовив у її задоволенні, оскільки така відповідь надана 20 травня 2020 року, тобто майже через сім років з моменту виникнення спірних правовідносин, а зазначені у ній обставини не підтверджені будь-якими доказами.

Ураховуючи наведене, установивши, що позивач не довела факту звернення у 2013 році до Лісовогринівецької сільської ради із заявою про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення садівництва на території Лісовогринівецької сільської ради, кадастровий номер :03:005:1755, та передачу їй земельної ділянки у власність, що є обов`язком позивача, суди дійшли обґрунтованого висновку про те, що невчинення зазначених дій протягом річного строку передбаченого частиною десятою статті 24 Закону України «Про державний земельний кадастр» свідчить про недобросовісність її поведінки, оскільки отримавши дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, позивач вчасно не подала його на затвердження до органу місцевого самоврядування, майже сім років не цікавилась спірною земельною ділянкою, та не вчинила жодних дій спрямованих на набуття у власність спірної земельної ділянки.

Посилання у касаційні скарзі на не врахування апеляційним судом правового висновку викладеного у постанові Верховного Суду від 02 жовтня 2019 року у справі № 381/4645/17 є необгрунтованими, оскільки наведена, як приклад неоднакового застосування норм матеріального права, постанова ухвалена Верховним Судом у справі з іншими встановленими судами фактичними обставинами. Зокрема предметом спору у справі були вимоги про визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування про надання земельної ділянки у власність представнику за довіреністю, замість особи, на ім`я якої розроблялася технічна документація із землеустрою, від імені та в інтересах якої діяв представник.

Узагальнюючи наведене, необхідно дійти висновку, що зазначені у касаційній скарзі доводи про порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, без урахування висновків Верховного Суду щодо правильного застосування норм права у подібних правовідносинах, не знайшли свого підтвердження.

Інших підстав касаційного оскарження, передбачених частиною другою статті 389 ЦПК України, касаційна скарга заявника не містить.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Ураховуючи наведене, рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 17 травня 2021 року та постанова Хмельницького апеляційного суду від 31 серпня 2021 року ухвалені відповідно до висновків викладених Верховним Судом, щодо питання правильного застосування норм права, порушеного у касаційній скарзі, що свідчить про необґрунтованість скарги та відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

Керуючись пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 17 травня 2021 року та постанову Хмельницького апеляційного суду від 31 серпня 2021 року у справі за позовом за позовом ОСОБА_1 до Управління з питань реєстрації Хмельницької міської ради, Лісовогриновецької сільської ради Хмельницького району Хмельницької області, ОСОБА_2 про скасування державної реєстрації права власності, відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали надіслати заявникові.

Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.

Судді:Г. І. Усик І. Ю. Гулейков О. В. Ступак