Номер провадження: 22-ц/813/4295/21
Головуючий у першій інстанції Калашнікова О.І.
Доповідач Сєвєрова Є. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.10.2021 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії:

головуючого судді Сєвєрової Є.С.,

суддів: Вадовської Л.М., Колеснікова Г.Я.,

за участю секретаря Чепрас А.І.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач Державний реєстратор Одеської обласної філії комунального підприємства «Центр державної реєстрації» Іскров Олег Вікторович,

відповідач Управління державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ради,

третя особа ОСОБА_2 ,

третя особа ОСОБА_3 ,

третя особа ОСОБА_3 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_3 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 02 грудня 2020 року у складі судді Калашнікової О.І.,

в с т а н о в и в:

У липні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Державного реєстратора Одеської обласної філії комунального підприємства «Центр державної реєстрації» Іскрова Олега Вікторовича, Управління державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ради, треті особи без самостійних вимог ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_3 про визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора, обґрунтовуючи тим, що на підставі рішення апеляційного суду Одеської області від 18.06.2015 у справі №1512/3763/2012 власниками житлового будинку та земельної ділянки (по 1/4 частці кожен) є ОСОБА_3 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , право власності на належні їм частки зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Представник позивача доводить, що державний реєстратор прийняв рішення про державну реєстрацію права на земельну ділянку на ім`я третіх осіб на підставі документів, які не передбачали право власності, тому як рішенням апеляційного суду визнано право на оформлення та одержання в установленому законом порядку державного акту на право власності на земельну ділянку на ім`я спадкоємців.

01.12.2020 представник третіх осіб адвокат Свида К.В. надала суду заяву про стягнення витрат на правничу професійну допомогу, посилаючись на договір від 25.07.2020, який укладено Адвокатським об`єднанням «Паверлекс» в особі голови об`єднання Оксюти В.В. і ОСОБА_5 про надання правової (правничої) допомоги. За умовами договору об`єднання зобов`язалось надати Клієнтові правову допомогу щодо захисту прав та представництва інтересів у справі №947/18187/20 за позовом ОСОБА_1 «Клієнт» зобов`язався сплатити компанії гонорар за підготовку документів, складання та подання заяв по суті, зокрема, пояснень щодо позову або відзиву, заяв з процесуальних питань, тощо, ведення справи в суді першої інстанції в розмірі 1000 доларів США в гривневому еквіваленті за офіційним курсом НБУ на день сплати. Оплату «клієнт» зобов`язався здійснити протягом 15 днів з дати ухвалення судового рішення судом першої інстанції. В той же день аналогічний договір було укладено Адвокатським об`єднанням «Паверлекс» з Дегтяр Олександром.

Адвокат Свида К.В., підтримуючи вимоги про стягнення з ОСОБА_1 на користь третіх осіб ОСОБА_6 і ОСОБА_7 витрат на правничу допомогу в сумі 28496 грн. 20 коп. (на користь кожного), посилалась на звіт про обсяг наданих послуг та використання адвокатом робочого часу на надання правової допомоги ОСОБА_8 і ОСОБА_9 за Договором від 20.07.2020. Зі звіту убачається, що 20.07.2020 ОСОБА_10 (голова АО «Паверлекс» витрати 5 годин 30 хв. на зустріч з клієнтами, отримання документів (копії позовної заяви та додатків), правовий аналіз та вивчення документів, вивчення судової практики, вироблення правової позиції по справі, роботу з документами, на підготовку та підписання договорі про надання правничої допомоги. 21-22 .07.2020 адвокат Свида К.В. витрати 14 год.20 хв. на складання та оформлення пояснень третіх осіб ( ОСОБА_3 , ОСОБА_3 ) щодо позову з додатками та направлення їх на адреси учасників справи, 30.11.2020 адвокат Свида К.В. витрати 3 години на складання та направленням учасникам справи і суду заяви про стягнення судових витрат. З урахуванням часу, витраченого адвокатом Свида К.В. на ознайомлення з матеріалами справи, та прийняття участі у судових засіданнях (3 рази) адвокати об`єднання по даній справі використали 26 годин 20 хв. робочого часу.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 02 грудня 2020 року в задоволенні позову відмовлено; заяву адвоката Свида Катерини Володимирівни представника третіх осіб ОСОБА_6 і ОСОБА_7 про стягнення витрат на професійну правничу допомогу залишено без задоволення.

Не погодившись із рішенням суду, ОСОБА_3 та ОСОБА_3 подали апеляційні скарги, які містять одинакові доводи, просять рішення скасувати в частині відмови в задоволені заяви про стягнення витрат на професійну правничу допомогу і ухвалити нове, яким стягнути з ОСОБА_1 витрати на професійну допомогу адвоката за договором про надання правової (правничої) допомоги від 20.07.2020 у розмірі 28496,20 грн, що еквівалентно 1000 доларів США на користь ОСОБА_7 та витрати на професійну допомогу адвоката за договором про надання правової (правничої) допомоги від 20.07.2020 у розмірі 28496,20 грн, що еквівалентно 1000 доларів США на користь ОСОБА_6 .

Апеляційні скарги обґрунтовані тим, що договори про надання правової (правничої) допомоги були укладені з відкладальною умовою, а саме: обумовлений договором розмір гонорару клієнт має сплатити протягом 15 днів з дати ухвалення рішення у справі судом першої інстанції. Що стосується надання суду обґрунтування, чому адвокатами об`єднання був витрачений конкретний час на складання процесуальних документів, вироблення правової позиції у справі чи вивчення судової практики, яка обґрунтовує правову позицію та підлягає застосуванню до даних правовідносин, то від учасника справи вимагається надання суду доказів щодо обсягу наданих послуг і виконання робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особо, але не доказів обґрунтування часу, витраченого фахівцем в галузі права. Що стосується часу, витраченого фахівцем у галузі права, то достатнім є підтвердження лише кількості такого часу, але не обґрунтування, що саме така кількість часу витрачена на відповідні дії. Такого висновку ВС дійшов у постановах від 09.07.2019 у справі №923/726/18, від 22.10.2020 у справі №910/9187/19 та інших. Натомість суд першої інстанції не лише не врахував правові позиції ВС у вказаних справах, але й невірно застосував висновки ВС, що призвело до безпідставної відмови у стягненні витрат на оплату послуг адвоката.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати і ухвалити нове, яким позов задовольнити.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що рішенням апеляційного суду Одеської області від 16.06.2015 було визнано за ОСОБА_3 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 та ОСОБА_4 право на об`єкт незавершеного будівництва та право на здійснення подальших дій зі здачі об`єкта в експлуатацію, та вчинення інших дій, спрямованих на реєстрацію права власності вже готового об`єкту житлової нерухомості. Також даним рішенням за вказаними особами було визнано право на оформлення документів на земельну ділянку. Додатково вказаним рішенням було витребувано з володіння ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 та ОСОБА_3 по 2/4 земельної ділянки. Тому апелянт стверджує, що рішенням Апеляційного суду Одеської області від 16.06.2015 жодного права власності на жодний об`єкт нерухомого майна не визнавалось. При цьому, спірна земельна ділянка не була повністю витребувана з володіння ОСОБА_1 , а лише 2/4 частини ділянки. Апелянт посилається на те, що право власності на об`єкт нерухомого майна (в тому числі на частку земельної ділянки) набувається шляхом проведення державної реєстрації на підставі рішення суду. При чому, в рішенні суду обов`язково повинно бути зазначено визнання за особою саме права власності на об`єкт нерухомості або його частку. За відсутності документів, які вказували б на безспірну наявність у особи - заявника речових прав на об`єкт нерухомого майна, державний реєстратор відмовляє в реєстрації речового права на об`єкт нерухомого майна. В даному конкретному випадку, державний реєстратор ООФ КП «Центр державної реєстрації» Іскров О.В. мав право вчинити реєстраційну дію лише за наявності судового рішення, яким було б визнано саме право власності на частку земельної ділянки. В іншому випадку, за відсутності такого формулювання резолютивної частини судового рішення, державний реєстратор ОСОБА_11 зобов`язаний був відмовити у вчиненні реєстраційної дії. Апеляційним судом було чітко констатовано факт відсутності у ОСОБА_3 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 права власності на частки спірної земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , а лише визнано право на оформлення правовстановлюючих документів на земельну ділянку в установленому законом порядку. Такі дії з оформлення права власності на спірну земельну ділянку є єдиним правовим засобом для подальшої реєстрації права власності та внесення відповідних відомостей до державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Втім, такі дії вчинено не було, та ОСОБА_3 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 за допомогою протиправних дій державного реєстратора не тільки було безпідставно скасовано право власності ОСОБА_1 на земельну ділянку, а ще й безпідставно та неправомірно зареєстровано право власності іншими особами. Зокрема, суд першої інстанції не вірно встановив, що у ОСОБА_1 було відсутнє порушення права, та не надав належної правової оцінки положенням ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Зазначені порушення вимог матеріального права призвели до невірної оцінки обставин справи та як наслідок до прийняття незаконного та необґрунтованого рішення. Суд першої інстанції проігнорувавши клопотання представника позивача про відкладення розгляду справи, не з`ясувавши, чи мають сторони будь-які інші заяви, клопотання, заперечення, та будь-які інші питання які необхідно вирішити на стадії підготовчого провадження, постановив ухвалу про закриття підготовчого провадження, та не з`ясував думку сторін відносно цього. Крім того, не було також з`ясовано й думки сторін щодо дати призначення судового засідання для розгляду справи по суті. Суд першої інстанції не прийняв до уваги важливі посилання позивача на те, що рішення суду, яке стало підставою для реєстрації за ОСОБА_3 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 права власності на земельну ділянку, не передбачало визнання права власності, а передбачало право зазначених осіб на отримання в установленому порядку документів, які підтверджують право власності.

01.03.2021 представник ОСОБА_1 надав суду відзив на скаргу, в якому просив відмовити у задоволені апеляційних скарг ОСОБА_7 та ОСОБА_6 , рішення суду в частині відмови в задоволенні їх вимог залишити без змін.Відзив обґрунтований тим, що заява про стягнення витрат на правову допомогу є необґрунтованою, у зв`язку з чим, суд першої інстанції правомірно відмовив в її задоволенні. Відсутність детального опису вартості конкретної дії позбавляє можливості ОСОБА_12 висловлювати заперечення щодо розміру витрат, оскільки ОСОБА_12 може бути згодна з вартістю однієї процесуальної дії, однак не згодна з вартістю іншої. З матеріалів справи вбачається, що адвокат Свида К.В. надавала послуги зі складання процесуальних документів тільки ОСОБА_9 , про що свідчить відсутність в матеріалах справи документів, підписаних адвокатом в якості представника ОСОБА_6 . Викладене, на думку ОСОБА_1 , свідчить про те, що адвокат просить суд стягнути з неї на користь ОСОБА_6 , витрати за юридичні послуги, які останньому не надавались, тобто безпідставно. Представник ОСОБА_3 адвокат Свида К.В. не довела належними доказами, розумність заявленого розміру витрат на правову допомогу. Матеріали справи, та наданні представником скаржника документи не дають змоги встановити співмірність та розумність заявлених вимог ОСОБА_3 з відшкодування витрат на правову

02.03.2021 представник ОСОБА_7 та ОСОБА_6 надала суду відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 посилаючись на те, що суд першої інстанції законно та обґрунтовано відмовив у задоволені позовних вимог ОСОБА_1

19.10.2021 позивач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив, клопотань про відкладення розгляду справи не заявив.

Державний реєстратор Одеської обласної філії комунального підприємства «Центр державної реєстрації» Іскров Олег Вікторович та ОСОБА_2 19.10.2021 в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд дійшов висновку про можливість розгляду справи без участі сторін, які не з`явилися в судове засідання.

Заслухавши суддю-доповідача, представника ОСОБА_7 та ОСОБА_6 , а також представника відповідача, дослідивши доводи, наведенні в апеляційних скаргах, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, апеляційний суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до ч. 1 та ч. 5 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Частиною 2 ст. 328 ЦК України визначено, що право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Згідно з ч. 1 ст. 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Пунктом 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України передбачено, що якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Верховний Суд у постановах від 20.05.2020 у справі №303/6974/16-ц, від 18.02.2021 у справі №609/1231/19 вказав, що спадкоємець, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, є її власником з часу її відкриття. Відсутність реєстрації права власності на спадкове майно зумовлює обмеження тільки у розпорядженні ним.

Вбачається з матеріалів справи, що відповідно до рішення Київського районного суду м. Одеси від 03.09.2003 у справі №2-4860/2003 за ОСОБА_13 в порядку спадкування після смерті батька ОСОБА_14 визнано право власності на земельну ділянку площею 0,1442 га по АДРЕСА_1 та на недобудований житловий двоповерховий будинок ( АДРЕСА_2 .

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 04.03.2004 у справі №2-1813/04 за заявою дружини ОСОБА_4 визнано ОСОБА_13 недієздатним і призначено ОСОБА_4 опікуном ОСОБА_13 .

В день смерті ОСОБА_13 30.03.2004 Київський районним судом м. Одеси ухвалено рішення за позовом ОСОБА_15 про визнання дійсним договору купівлі-продажу житлового будинку і земельної ділянки по АДРЕСА_1 , укладеного 05.09.2003 між ОСОБА_13 і ОСОБА_15 та визнано за ОСОБА_15 право власності на житловий будинок і земельну ділянку. Вказане рішення 19.05.2006 скасовано апеляційним судом.

Проте, у період з грудня місяця 2003 року по квітень 2005 року право власності на вказані спірні будинок та земельну ділянку переходило від ОСОБА_15 до ОСОБА_16 (за рішенням суду), від ОСОБА_16 до ОСОБА_17 (за договором дарування на будинок).

01.04.2005 за договором купівлі-продажу, укладеним між ОСОБА_17 та ОСОБА_1 , остання набула право власності на спірний будинок та в той же день ОСОБА_12 набула право власності на земельну ділянку за договором купівлі-продажу, укладеним з ОСОБА_16

15.07.2005, на ім`я ОСОБА_1 видано державний акт на право власності на земельну ділянку по АДРЕСА_3 .

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 18.06.2015 у справі №1512/3763/2012 за позовом спадкоємців ОСОБА_13 дружини ОСОБА_4 та дітей ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_18 , яким скасовано судові рішення перших інстанцій та визнано за спадкоємцями право на незавершений будівництвом житловий будинок (за кожним на 1/4 частину), право на земельну ділянку оформлення та одержання в установленому законом порядку державного акту на землю (за кожним на 1/4 частину), скасовано акти на земельну ділянку по АДРЕСА_1 , що видавались раніше на ім`я ОСОБА_15 , ОСОБА_16 ; витребувано з чужого незаконного володіння ОСОБА_1 на користь спадкоємців житловий будинок та земельну ділянку по АДРЕСА_1 .

Вказаним судовим рішенням встановлено, що незавершений будівництвом (готовністю 96%) житловий будинок з господарськими будівлями й спорудами та земельну ділянку загальною площею 0,1442 га після смерті ОСОБА_14 успадкував ОСОБА_13 , в свою чергу після його смерті вказане майно в порядку спадкування перейшло до ОСОБА_3 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 . Спадкоємцями спадщина прийнята, відтак, з часу відкриття спадщини у ОСОБА_3 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 виникло право володіння й користування спадковим майном. Зазначено, що ОСОБА_1 не набула права власності на майно та є незаконним володільцем.

Отже, в силу приписів ст. ст. 328, 330, 388, 1268 ЦК України та на підставі судових рішень ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з моменту відкриття спадщини після смерті ОСОБА_13 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) є власниками нерухомого майна, яке увійшло до складу спадщини, при цьому ОСОБА_12 не була власником спірних будинку та земельної ділянки, так як майно було витребувано з її незаконного володіння.

З урахуванням викладеного доводи ОСОБА_1 про те, що з 15.07.2005 вона є повноправним власником земельної ділянки є помилковими та спростовуються вищевказаними судовими рішеннями.

Як зазначено в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23.11.2016, якою було переглянуто рішення апеляційного суду Одеської області від 18 червня 2015 року та залишено його без змін, за спадкоємцями визнано частки у праві власності на нерухоме майно, а тому на підставі рішення суду апеляційної інстанції від 18.06.2015 за ними може бути зареєстровано право власності.

Вбачається, що на підставі рішення апеляційного суду Одеської області від 18.06.2015 державним реєстратором Одеської обласної філії комунального підприємства «Центр державної реєстрації» Іскровим О.В. 21.07.2017 було зареєстровано:

- за ОСОБА_2 право власності на ј частку земельної ділянки, кадастровий номер :27:011:0147, розташованої за адресою АДРЕСА_1 , номер запису про право власності 21539700.

- за ОСОБА_3 право власності на 1/4 частку земельної ділянки, кадастровий номер :27:011:0147, розташованої за адресою АДРЕСА_1 , номер запису про право власності 21539650.

- за ОСОБА_3 право власності на 1/4 частку земельної ділянки, кадастровий номер :27:011:0147, розташованої за адресою АДРЕСА_1 , номер запису про право власності 21539675.

22.06.2020 право власності на 1/4 частку земельної ділянки, кадастровий номер :27:011:0147, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , номер запису про право власності 37139624 зареєстровано за ОСОБА_4 .

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 11.12.2017, залишеною без змін постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 16.05.2018 у справі №815/4647/17 у задоволенні позову ОСОБА_1 до державного реєстратора Одеської обласної філії комунального підприємства «Центр державної реєстрації» Іскрова Олега Вікторовича, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_3 , про скасування рішення №36290510 від 25.07.2017 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 28.11.2018 провадження у справі №815/4647/17 було закрито з огляду на те, що спір має приватноправовий характер та має вирішуватись за правилами цивільного судочинства.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 05.09.2018, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного суду від 01.10.2019 та постановою ВС від 19.12.2019 у справі №520/11429/17 позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 задоволено. Скасовано запис у Реєстрі прав власності на нерухоме майно №41240 в книзі 269-65 про реєстрацію за ОСОБА_1 права власності на житловий будинок з надвірними спорудами, житловою площею 108,0 м 2, розташований на земельній ділянці площею 1442 м2, за адресою АДРЕСА_1 , реєстраційний номер майна 6665263, внесений 05.04.2005; виселено ОСОБА_1 з незавершеного будівництвом (готовністю 96%) житлового будинку та зобов`язано її звільнити будинок та земельну ділянку загальною площею 0,1442 га, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , від належних їй майна та речей. Рішення суду виконано, що підтверджується постановами державного виконавця від 15.11.2019 про закінчення виконавчих проваджень.

10.12.2019 право власності на незавершений будівництвом (готовністю 96%) житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , було зареєстровано за ОСОБА_2 (1/4 частка), 26.12.2019 - за ОСОБА_3 (1/4 частка) та ОСОБА_3 (1/4 частка), 04.06.2020 за ОСОБА_4 (1/4 частка), що підтверджується інформаційною довідкою №214927494 від 03.07.2020.

Отже, враховуючи, що у позивача будь-які права як на житловий будинок так і на земельну ділянку, що належать спадкоємцям ОСОБА_13 відсутні, вимога про скасування рішення державного реєстратора про реєстрацію прав на земельну ділянку, не може бути задоволена, оскільки воно не порушує її прав та законних інтересів й не потребує захисту.

Доводи ОСОБА_1 про порушення судом першої інстанції норм процесуального права не заслуговують на увагу з огляду на те, що ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 08.07.2020 відкрито провадження у даній справі, призначено підготовче судове засідання та 09.11.2020 ухвалою суду закрито підготовче засідання та справу судом призначив справу до розгляду по суті, що свідчить про наявність у позивача достатнього часу для надання будь-яких клопотань чи заперечень на стадії підготовчого судового засідання. Крім того, погодження питання дати призначення справи до розгляду з учасниками судового процесу нормами цивільно-процесуального законодавства не передбачено, суд на власний розсуд визначає дату судового слухання.

За таких обставин доводи ОСОБА_1 викладені в апеляційній скарзі на вірність висновків суду першої інстанції не впливають, а тому задоволенню не підлягають.

Щодо доводів апеляційних скарг ОСОБА_7 та ОСОБА_6 про не погодження з оскаржуваним рішенням суду в частині відмови в задоволенні їх заяви про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, апеляційний суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 зазначеного Закону).

Згідно зі статтею 11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги (стаття 15 ЦПК України).

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи: 1) попереднє визначення суми судових витрат (стаття 134 ЦПК України); 2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (стаття 137 ЦПК України); 3) Розподіл судових витрат між сторонами (стаття 141 ЦПК України).

Згідно зі статтею 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу;2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до частини першої та другої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Водночас зі змісту частини четвертої статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 137 ЦПК України).

Витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2 статті 137 ЦПК України).

Таким чином, склад витрат, пов`язаних з оплатою за надання професійної правничої допомоги, входить до предмету доказування у справі, що свідчить про те, що такі витрати повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами.

Відмовляючи в задоволенні заяви суд виходив з того, що звіт про обсяг наданих послуг та використання адвокатом робочого часу на надання правничої допомоги не є детальним описом робіт, виконаних адвокатами об`єднання на виконання умов договору. Також вказав, що не зрозуміло, чому адвокат витратив багато часу - 14 годин 20 хв. - на складання та оформлення однакових пояснень третіх осіб; з якою метою адвокат Оксюта В.В. витратив 5 годин 30 хв. робочого часу на правовий аналіз та вивчення документів, вивчення судової практики, вироблення правової позиції для укладання договору про надання правової допомоги. Адвокат не надав письмові документи про проведені між сторонами договору розрахунки.

З вказаним висновком суд апеляційної інстанції не погоджується та вважає, що заява підлягає частковому задоволенню з урахуванням наступного.

На підтвердження надання ОСОБА_9 та ОСОБА_8 правової допомоги адвокатом у суді першої інстанції при розгляді справи надано договори про надання правової допомоги від 20.07.2020, укладені ОСОБА_3 та ОСОБА_3 з головою Адвокатського об`єднання «Паверлекс» Оксютою В.В., відповідно до яких об`єднання бере на себе зобов`язання представляти інтереси та захист ОСОБА_7 та ОСОБА_6 у справі №947/18187/20 за позовом ОСОБА_12 до Державного реєстратора Одеської обласної філії комунального підприємства «Центр державної реєстрації» Іскрова Олега Вікторовича, Управління державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ради, треті особи без самостійних вимог ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_3 про визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора, а також з інших питань, що виникають при захисті інтересів клієнтів у вказаній справі.

Відповідно до п. 5.2 договорів сторони обумовили, що за підготовку документів, складання та подання по суті, зокрема, пояснень щодо позову або відзиву, заяв з процесуальних питань тощо, ведення справ в суді першої інстанції клієнт сплачує компенсацію гонорар у розмірі 1000 дол. США, в гривневому еквіваленті за офіційним курсом НБУ на день сплати.

За викладених обставин, суд першої інстанції, відмовляючи в стягненні витрат на професійну правничу допомогу допустив порушення норм процесуального права.

Аналогічний висновок викладено в постанові Верховного Суду від 19.12.2019 у справі №520/11429/17.

Разом з тим, як зазначила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19.02.2020 у справі №755/9215/15-ц, при визначенні суми відшкодування суд має виходити із критерію реальності понесення адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

На підтвердження обсягу наданих робіт з правничої допомоги до заяви також надано звіт про обсяг надання послуг та використання адвокатом робочого часу на надання правничої допомоги ОСОБА_9 та ОСОБА_8 . У вказаному звіті зазначено, що під час розгляду справи у суді першої інстанції загалом витрачено 26 год. 20 хв. робочого часу на кожного з клієнтів, з яких:

- 20.07.2020 адвокатом витрачено 05 год. 30 хв. на зустріч з клієнтом, отримання документів, вивчення документів, судової практики, вироблення правової позиції, робота з документами та підписання договорів про надання правової допомоги;

-21-22.07.2020 адвокатом витрачено 14 год. 20 хв. на складання та оформлення пояснень третіх осіб щодо позову з додатками з направленням їх на адреси учасників та до суду;

-20.08.2020 адвокатом витрачено 45 хв. на участь у підготовчому судовому засіданні;

-09.10.2020 адвокатом витрачено 45 хв. на участь у підготовчому судовому засіданні;

-20.11.2020 адвокатом витрачено 20 хв. на складання та направлення засобами електронного зв`язку до суду заяви про ознайомлення з матеріалами справи;

-25.11.2020 адвокатом витрачено 50 хв. на ознайомлення у суді з матеріалами справи;

-30.11.2020 адвокатом витрачено 50 хв. на участь в судовому засіданні;

30.11-01.12.2020 адвокатом витрачено 06 год. 00 хв. на складання та направлення суду та сторонами у справі заяви про стягнення судових витрат.

Апеляційний суд вважає, що витрачений адвокатом час 05 год. 30 хв. на вивчення документів, судової практики та вироблення правової позиції з даного спору на одного клієнта, в якому ОСОБА_3 та ОСОБА_3 виступають у якості третіх осіб без самостійних вимог на предмет спору, а також загальний час 28 год. 40 хв. (14 год. 20 хв. часу витрачено на одну особу) на складання та оформлення письмового пояснення третіх осіб за обсягом 12 сторінок, не відповідає критеріям реальності та розумності затраченого адвокатом часу, з урахуванням того, що позиція третіх осіб з даної справи є ідентичною.

З огляду на викладене, заявлені вимоги про відшкодування витрат на правничу допомогу на користь ОСОБА_7 у розмірі 28496,20 грн. та на користь ОСОБА_6 у розмірі 28496,20 грн. не відповідають критеріям реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності) та розумності їхнього розміру у розумінні приписів частини 4 ст.137 ЦПК України.

Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, що вказано у ч. 6 ст. 137 ЦПК України.

З вищевикладеного вбачається, що суд вправі зменшувати розмір витрат на правову допомогу, в разі заявлення іншою стороною клопотання про їх не співмірність. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 29.03.2018 (справа N907/357/16).

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Поряд з цим, положення частини 9 статті 141 ЦПК, якими керується суд при вирішенні питання про відшкодування судових витрат у цій справі, допускають часткове відшкодування таких витрат.

Отже, враховуючи конкретні обставини даної справи, оцінивши наявні у матеріалах справи докази та доводи сторін, перевіривши відповідність заявленої до стягнення суми наданому обсягу адвокатських послуг, беручи до уваги заперечення позивача щодо стягнення витрат на правничу допомогу, апеляційний суд вважає, що справедливим і співмірним є стягнення з ОСОБА_1 витрат на правничу допомогу, понесених у зв`язку з розглядом справи судом першої інстанції на користь ОСОБА_7 у розмірі 5000 грн. та на користь ОСОБА_6 у розмірі 5000 грн.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_7 та ОСОБА_6 задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 02 грудня 2020 року скасувати в частині відмови в задоволенні заяви про стягнення витрат на правову допомогу.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_7 витрати на правову допомогу в розмірі 5000 грн. та на користь ОСОБА_6 витрати на правову допомогу в розмірі 5000 грн.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст складений 12.11.2021.

Головуючий:

Судді: