АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 січня 2021 року

м. Чернівці

справа № 718/1522/20

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Одинака О. О.

суддів Кулянди М.І., Половінкіної Н.Ю.

секретар Чубрей І.І.

позивач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2 , в інтересах якого діє законний представник ОСОБА_3 ,

апеляційна скарга ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_4 , на рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 4 листопада 2020 року,

головуючий в суді першої інстанції суддя Нерушко Т.І.

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

В липні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом.

Позивач просив усунути перешкоди у користуванні власністю шляхом визнання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право користування житловим будинком, що знаходиться по АДРЕСА_1 .

Позов обґрунтовував тим, він є єдиним власником даного житлового будинку.

Згідно акту обстеження та довідки про реєстрацію місця проживання від 13 липня 2020 року, виданих Ошихлібською сільською радою, вбачається, що ОСОБА_2 зареєстрований з дня народження по день подання позову по АДРЕСА_1 .

Його матір ОСОБА_3 знята з реєстраційного обліку вказаного місця проживання 5 липня 2018 року без відмітки в паспорті.

Згідно довідки від 24 липня 2020 року, ОСОБА_2 не входить до складу сім`ї ОСОБА_1

ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з 2013 року не проживають на території Ошихлібської сільської ради, місце їх проживання позивачу невідоме. Матір відповідача, як його законна представниця, участі в утриманні житлового будинку, що знаходиться по АДРЕСА_1 , не приймає.

Виходячи з вищенаведеного, вважав, що відповідач втратив право користування цим будинком у зв`язку з чим повинен бути знятий з реєстрації місця проживання за цією адресою.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Кіцманського районного суду Чернівецької області від 4 листопада 2020 року у задоволенні позову відмовлено.

Ухвалюючи рішення, суд виходив з того, що позивачем не надано доказів на підтвердження того, що малолітній ОСОБА_2 набув право власності або право користування іншим житлом.

Не сплата дитиною коштів за користування житлово-комунальними послугами також не може бути підставою для визнання її такою, що втратила право користування спірним житловим будинком, оскільки заявник не позбавлений можливості ставити питання про їх відшкодування законними представниками малолітньої дитини.

Короткий зміст вимог апеляційних скарг

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_4 , просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі.

Узагальнені доводи осіб, які подали апеляційні скарги

Заявник в своїй апеляційній скарзі посилається на те, що суд першої інстанції ухвалив рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Суд першої інстанції не звернув увагу на положення статей 319, 321, 391 ЦК України, згідно яких власник майна має право вимагати усунення будь-яких перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

В судовому засіданні з пояснень, наданих ОСОБА_3 , стало відомо, що вона та її син ОСОБА_2 проживають в іншій області. У власності батька малолітнього відповідача є нерухомість у зв`язку з чим проблем щодо реєстрації ОСОБА_2 за адресою проживання його батька не повинно виникнути.

Реєстрація місця проживання відповідача за вказаною адресою створює значні перешкоди в користуванні та розпорядженні належним позивачу будинком, зокрема у відчуженні такого нерухомого майна та в оформленні пільг, що в свою чергу, змушує його проживати за іншою адресою.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

Відзив на апеляційну скаргу не подавався.

Мотивувальна частина

Обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій

Встановлено, що ОСОБА_1 є власником житлового будинку, який знаходиться по АДРЕСА_1 , що підтверджується копією Витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 183605563 від 4 жовтня 2019 року, копією свідоцтва про право на спадщину за законом від 4 жовтня 2019 року та інформаційною довідкою з державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 218352100 від 30 липня 2020 року (а.с. 14-16).

Відповідно до довідки Ошихлібської сільської ради Кіцманського району Чернівецької області № 246 від 13 липня 2020 року та акту обстеження проживання № 25 від 13 липня 2020 року, ОСОБА_2 зареєстрований з дня народження по даний час по АДРЕСА_1 , проте з 2013 року ні він, ні його матір ОСОБА_3 на території Ошихлібської сільської ради Кіцманського району Чернівецької області не проживають. ОСОБА_3 знята з реєстраційного обліку вказаного місця проживання 5 липня 2018 року(а.с.17-18).

З довідки № 550 від 24 липня 2017 року вбачається, що до складу сім`ї ОСОБА_1 входять ОСОБА_5 та ОСОБА_6 (а.с.19).

Позиція апеляційного суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови

Заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з наступних підстав.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Частиною першою статті 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин мА

Статтею 9 ЖК УРСР встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законодавством.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

За порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до частини другої статті 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Аналіз наведеної норми права дає підстави для висновку, що для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, необхідна наявність одночасно двох умов, зокрема, відсутність члена сім`ї без поважних причин понад один рік, а також відсутність поважних причин непроживання за адресою такого житлового приміщення.

Члени сім`ї власника житлового приміщення не мають права власності на житло, в якому вини проживають, що свідчить про суттєву відмінність їхнього правового статусу від правового статусу власника такого приміщення, унеможливлюючи, зокрема право розпорядження цим майном. Разом із тим, цим особам належить право використовувати приміщення для проживання, яке є сервітутним правом, тобто правом користування чужим майном (стаття 405 ЦК України). Проте член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Обмеження (втрату) права користування житлом можуть обумовити тільки такі дії членів сім`ї власника житла, які пов`язані зі зловживанням ними своїми правами або з невиконанням покладених на них обов`язків і безпосередньо порушують при цьому права та законні інтереси інших осіб.

Відповідно до частин третьої та четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

За змістом частини першої статті 15 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб та безпритульних дітей» до груп ризику щодо втрати житла або права на його використання належать також особи, які не мають власного житла та проживають в орендованих приміщеннях, у знайомих, родичів, друзів тощо.

Відповідно до статті 6 Сімейного кодексу України (далі - СК України) правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття.

Жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання (стаття 16 Конвенції).

Не можна вважати не поважною причину не проживання дитини у спірному житлі її проживання в іншому місці, з одним із батьків, оскільки малолітня дитина в силу свого віку не має достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свого проживання. Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання, за місцем проживання будь-кого з батьків, дитина може реалізувати його лише за досягнення певного віку. Не впливає на поважність причин не проживання дитини і наявність у того з батьків з ким вона фактично проживає права власності на житло, оскільки наявність майнових прав у батьків дитини не може бути підставою для втрати її особистих житлових прав. Визначальним в цьому є забезпечення найкращих інтересів дитини.

Наведені правові висновки узгоджуються з висновками суду касаційної інстанції, викладеними у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 755/16152/16-ц та від 06 квітня 2020 року у справі № 133/3096/15-ц.

За змістом частини другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

Розглядаючи справу «Кривіцька та Кривіцький проти України» (№ 8863/06), ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року установив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Враховуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Предметом доказування у даній справі, враховуючи зміст позовних вимог до малолітнього ОСОБА_2 та правові підстави, за яких ці вимоги пред`явлено позивачем, є не проживання ОСОБА_2 без поважних причин понад один рік в квартирі позивача, а також те, що відповідач чинить позивачу перешкоди щодо користування нерухомим майном.

Належним чином оцінивши надані сторонами докази, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що малолітній ОСОБА_2 не може самостійно обирати місце проживання, тому факт його не проживання у спірній квартирі обумовлений поважними причинами і не є підставою для позбавлення його права користування житлом, у якому на законних підставах була зареєстрована його мати. При цьому, малолітній ОСОБА_2 був зареєстрований у спірній квартирі з дня його народження, за місцем реєстраційного обліку його матері, тобто до подання власником житлового будинку, який знаходиться по АДРЕСА_1 до суду позову про визнання ОСОБА_3 такою, що втратила право користування житлом, та прийняття апеляційним судом 31 січня 2018 року постанови про задоволення такої вимоги.

Також обґрунтованим є і посилання судом першої інстанції в своєму рішенні на висновок Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 755/16152/16-ц, згідно якого не сплата дитиною коштів за користування житлово-комунальними послугами, не може бути підставою для визнання її такою, що втратила право користування спірним жилим приміщенням, оскільки заявник (за доведеності понесення ним таких витрат одноособово) не позбавлений можливості ставити питання про їх відшкодування законними представниками (батьками) малолітньої дитини.

Окрім того, з висновками викладеними у вищевказаній постанові та у постанові Верховного Суду від 06 квітня 2020 року у справі № 133/3096/15-ц узгоджується і висновок суду першої інстанції про те, що позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження того, що малолітній ОСОБА_2 набув право власності або право постійного користування іншим житлом, хоча це є його процесуальним обов`язком.

В матеріалах справи відсутні докази на підтвердження постійного місця проживання або перебування батьків ОСОБА_2 , що також має істотне значення для правильного вирішення спору, стороною в якому є малолітня дитина, права якої захищено положеннями Закону України «Про охорону дитинства».

Не надано позивачем і доказів на підтвердження того, що малолітнім ОСОБА_2 чиняться перешкоди позивачу щодо користування належним йому на праві власності житловим будинком, що знаходиться по АДРЕСА_1 .

Сам факт реєстрації місця проживання малолітнього ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 не свідчить про те, що останній чинить ОСОБА_1 перешкоди у користуванні таким нерухомим майном.

Оскільки встановлені обставини свідчать про недоведеність позовних вимог ОСОБА_1 , відсутні передбачені частиною другою статті 405 ЦК України підстави для визнання малолітнього ОСОБА_2 , таким, що втратив право користування спірним житловим приміщенням.

Такий висновок апеляційного суду узгоджується з правовою позицією, яку Верховний Суд виклав в постановах від 13 лютого 2020 року у справі №755/13966/18 та від 03 грудня 2020 року у справі № 599/1579/18-ц.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правомірно визначив характер спірних правовідносин та норми матеріального права, що підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно зі статтями 76-79, 81, 89 ЦПК України правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення по суті спору, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Аргумент апеляційної скарги про те, що дитина має бути зареєстрована за місцем проживання матері, оскільки проживає з нею, не заслуговують на увагу, оскільки стаття 29 ЦК України не пов`язує місце проживання малолітньої особи з її реєстрацією.

Не є правовою підставою для визнання відповідача ОСОБА_2 таким, що втратив право користування жилим приміщенням і аргумент апеляційної скарги про наявність у батька малолітнього ОСОБА_2 житла, в якому можлива реєстрація дитини.

Докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом попередньої інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Проте суд першої інстанції в порушення вимог закону розглянув вказаний спір без письмового висновку органу опіки та піклування, який є обов`язковим у справах щодо визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Такий висновок апеляційного суду узгоджується з правовою позицією, яку Верховний Суд виклав в постанові від 21 жовтня 2019 року у справі № 640/2670/17.

Статтею 19 СК України визначено, що при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою.

Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

11 січня 2021 року у відповідь на запит апеляційного суду від 23 грудня 2020 року надійшов висновок органу та піклування Кіцманської районної державної адміністрації щодо розв`язання спору між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , яка діє в інтересах малолітнього ОСОБА_2 щодо визнання останнього таким, що втратив право користування належним позивачу житловим будинком.

У вказаному висновку орган опіки та піклування зазначив про відсутність підстав для визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим будинком, що знаходиться по АДРЕСА_1 , оскільки малолітня дитина не може самостійно обирати місце свого проживання, а тому факт її не проживання в спірному будинку не є безумовною підставою для позбавлення дитини користування таким житлом . Окрім того, факт не проживання ОСОБА_2 у спірному житловому будинку обумовлений поважними причинами і втрата ним права на користування таким житловим будинком призведе до порушення прав та інтересів малолітньої дитини.

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Враховуючи наведене вище, суд першої інстанції ухвалив рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому його слід змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 4 листопада 2020 року змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повна постанова складена 13 січня 2021 року.

Головуючий О.О. Одинак

Судді: М.І. Кулянда

Н.Ю. Половінкіна