ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 554/8629/17 Номер провадження 22-ц/814/21/21Головуючий у 1-й інстанції Крючко Н. І. Доповідач ап. інст. Кривчун Т. О.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 січня 2021 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ у складі:

Головуючого: судді Кривчун Т.О.

Суддів: Дряниці Ю.В., Чумак О.В.

Секретар: Ткаченко Т.І.

За участю: представників позивача - адв.Голяніщева Д.Ю., адв. Зязюн Ю.А.

представника відповідача - адв. ОСОБА_2

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_3

на рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 05 червня 2020 року

та на додаткове рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 02 липня 2020 року

у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , третя особа: Перша Полтавська державна нотаріальна контора, про встановлення факту проживання однією сім`єю та зміни черговості одержання права на спадкування.

Суд, заслухавши доповідь судді-доповідача, -

В С Т А Н О В И В :

У листопаді 2017 року ОСОБА_3 звернулася до місцевого суду з вказаним позовом, неодноразово уточненим в ході судового розгляду, до відповідача, посилаючись на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 після тяжкої хвороби у віці 61 рік помер ОСОБА_5 , з яким вона проживала по день його смерті, вели спільне господарство, але у шлюбі не перебували. Вказує, що спадкодавець не залишив заповіт, а до спадкового майна входять дві квартири.

Зауважує, що саме з 1996 року вона проживала зі спадкодавцем, який постійно знаходився у тяжкому фізичному стані, з 2002 року мав другу групу інвалідності, через проблеми зі здоров`ям, і потребував стороннього догляду. Вказує, що через хворобу та свій безпорадній стан, ОСОБА_5 не міг працювати, потребував регулярного стаціонарного лікування, а тому весь час з 2000 року і по день смерті, позивач здійснювала догляд за хворим, прибирала приміщення, готувала їжу, матеріально забезпечувала померлого, оплачувала його лікування та комунальні послуги, та, відповідно, і витрати по похованню ОСОБА_5 також були понесені нею.

Зазначає, що факт спільного проживання ОСОБА_3 з померлим ОСОБА_5 підтверджується їх реєстрацією місця проживання за однією адресою та показаннями свідків.

Відтак, з урахуванням наведеного, на підставі ст.1259 ЦК України, остаточно прохала: встановити факт проживання ОСОБА_3 з ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , однією сім`єю, починаючи з листопада 1996 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 ; визнати за ОСОБА_3 право на спадкування майна ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , (спадкова справа №79/2017 від 15.03.2017 року) разом зі спадкоємцями першої черги (т.2, а.с.52-56).

Рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 05 червня 2020 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , третя особа на стороні відповідача, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Перша Полтавська державна нотаріальна контора, про встановлення факту проживання однією сім`єю та зміни черговості одержання права на спадкування, відмовлено за безпідставністю та недоведеністю.

Додатковим рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 02 липня 2020 року заяву представника відповідача ОСОБА_4 - адвоката Сенкевича В.І. про ухвалення додаткового рішення про стягнення судових витрат у порядку ч.8 ст.141 ЦПК України за заявою представника відповідача ОСОБА_4 - адвоката Сенкевича В.І. у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , третя особа: Перша Полтавська державна нотаріальна контора, про встановлення факту проживання однією сім`єю та зміни черговості одержання права на спадкування, задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 понесені нею судові витрати у сумі 20580,00 грн.

Вказані рішення оскаржила позивач, представник якої у поданій апеляційній скарзі, посилаючись на неправильне та неповне з`ясування судом обставин справи, порушення норм матеріального і процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення місцевого суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, вирішити питання судових витрат.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що, ОСОБА_3 , на підтвердження факту проживання однією сім`єю з ОСОБА_5 , посилалась, зокрема, і на довідку КП ПМР «ЖЕО №8» від 24.07.2010 року, в якій вказано, що вона є дружиною померлого, відповідний факт також підтверджено показаннями свідків. Окрім того, як доказ наявності у позивача грошей на утримання померлого, ОСОБА_3 надано договір купівлі-продажу від 20.09.2005 року, відповідно до якого остання отримала 25000,00 грн. (4950 дол. США), які і були витрачені на лікування ОСОБА_5 .

Зауважує, що місцевий суд безпідставно довільно трактував норму ст.810 ЦК України, як підставу для відмови в позові, оскільки між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 не було укладено договору найму квартири.

Позивач звертає увагу суду на те, що предметом її позову було встановлення факту проживання однією сім`єю, при цьому вона не заявляла вимог про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, хоч і відносини між позивачем та ОСОБА_5 були саме подружніми.

Вважає висновок місцевого суду стосовно того, що у віці 61 рік людина не може бути безпорадною безпідставним, та таким, що зроблений без належного дослідження обставин справи.

Окрім того, вказує, що судом першої інстанції було безпідставно допущено до участі у справі, як представника відповідача, особу, що не є адвокатом - Красільнікову Н.В. - матір відповідача.

Вказує, що стороною позивача клопотання про призначення експертизи, що в подальшому сприяло необхідності витребування додаткових доказів, які до цього не витребовувались, було заявлено на стадії підготовчого провадження, тобто у відповідності до вимог закону, проте безпідставно відхилено місцевим судом.

Також, апелянт вказує на необґрунтованість та явне завищення суми судових витрат, які стягнуто з позивача на користь відповідача додатковим рішенням.

У поданому відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача - адвокат Сенкевич В.І., прохав рішення та додаткове місцевого суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, посилаючись на те, що довідка КП ПМР «ЖЕО №8», на яку посилається позивач, як на підставу для задоволення вимог, є незаконною, оскільки ОСОБА_3 ніколи не була дружиною померлого ОСОБА_5 . Також, жоден зі свідків позивача не вказав точні роки, коли позивач з померлим піклувалися один про одного.

Твердження апелянта, що кошти в сумі 25000,00 грн. (4950 дол. США) від укладення правочину - договору купівлі-продажу від 20.09.2005 року, були витрачені на лікування ОСОБА_5 не підтверджено належними доказами, а тому, на думку сторони відповідача, вірно відхилені місцевим судом.

Вказує, що суд не є медичною установою та не може сам встановити, чи перебувала особа в безпорадному стані, при цьому доказів такого позивачем не надано. Окрім того, свідками вказано, що ОСОБА_5 міг вчиняти помірні прогулянки та здійснювати покупку неважких товарів.

Також, зауважує, що даний позов було подано до набрання законної сили новою редакцією ЦПК України, відтак, представництво інтересів сторони у даному провадженні, особою, яка не є адвокатом, є можливим.

Окрім того, розмір судових витрат вважає обґрунтованим, а тому підстави для скасування додаткового рішення відсутні.

У судовому засіданні представники позивача доводи, наведені в апеляційній скарзі, підтримали та прохали її задовольнити.

Представник відповідача проти задоволення апеляційної скарги заперечував, прохав її відхилити, а рішення та додаткове рішення місцевого суду залишити без змін.

Суд, заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, вислухавши пояснення учасників процесу, приходить до висновку про відхилення апеляційної скарги з наступних підстав.

У відповідності до ч.ч.1-5 ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ч.1 ст.264 цього Кодексу під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

З матеріалів справи убачається та встановлено місцевим судом, що, згідно актового запису №57, складеного Подільським районним у м. Полтаві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Полтавській області, ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 (Свідоцтво про смерть серії НОМЕР_1 , видане 30 січня 2017 року, т.1, а.с.5).

Установлено, що, після смерті ОСОБА_5 залишилось спадкове майно, яке складається з: - квартири АДРЕСА_1 , яка належала ОСОБА_5 , на підставі Свідоцтва про право власності на житло від 10 січня 1994 року; - квартири АДРЕСА_2 , яка належала ОСОБА_6 (померлому ІНФОРМАЦІЯ_3 ) та ОСОБА_7 (померлій 5 травня 2006 року), на підставі Свідоцтва про право власності на житло від 31 травня 1993 року.

З матеріалів справи вбачається, що з 15 березня 2017 року Першою Полтавською державною нотаріальною конторою заведено спадкову справу №79/2017 щодо майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 (т.1, а.с.15).

29.03.2017 року, ОСОБА_3 звернулася з заявою до Першої Полтавської державної нотаріальної контори про прийняття нею спадщини після померлого ОСОБА_5 (т.1, а.с.14).

При цьому, з матеріалів справи вбачається та не заперечується сторонами, що з 2002 року ОСОБА_5 було призначено ІІ групу інвалідності, в період з 2005 року по 2014 рік ОСОБА_5 було встановлено ІІІ групу інвалідності, а з 03 червня 2014 року ОСОБА_5 мав ІІ групу інвалідності безстроково.

Також, місцевим судом встановлено, що позивачем вказувалось та знайшло своє підтвердження матеріалами справи - оригіналами медичної документації, витребуваної судом ухвалою від 10.12.2019 року, періоди перебування ОСОБА_5 на лікуванні у ПОККД, а саме: 04.11.2000 року - 16.11.2000 року; 23.12.2000 року - 22.01.2001 року; 20.11.2001 року - 04.01.2002 року; 27.11.2002 року -12.12.2002 року; 25.03.2004 року по 07.04.2004 року; 10.02.2006 року по 24.02.2006 року; 14.11.2007 року - 29.11.2007 року; 13.01.2019 року - 28.02.2009 року; 31.10.2010 року - 21.12.2010 року; 05.02.2011 року - 18.04.2011 року; 03.04.2012 року -25.04.2012 року; 16.11.2012 року - 29.11.2012 року; 10.04.2013 року; 10.12.2013 року - 20.12.2013 року; 02.04.2014 року - 15.04.2014 року; 17.10.2014 року по 29.12.2014 року; 02.04.2015 року по 25.06.2015 року; 01.07.2015 року - 31.08.2015 року.

Окрім того, у відповідності до довідки №1454, виданої КП «Житлово - експлуатаційна організація №2 Полтавської міської ради» у квартирі АДРЕСА_1 , яка належала ОСОБА_5 , зареєстровані двоє осіб: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 - квартирант, з 08.06.2001 року ( т.1, а.с.11).

Відмовляючи у задоволенні позову місцевий суд виходив із того, що позивачем не доведено наявності у ОСОБА_3 та ОСОБА_5 довірливих відносин, та не надано достатніх та допустимих доказів щодо ведення останніми спільного побуту та господарства, вирішення проблем, зокрема, матеріального характеру, відтак, підстави для встановлення факту їх проживання однією сім`єю у вказаний період відсутні, як і підстави для зміни черговості спадкування. Окрім того, вказувалось про недоведеність перебування ОСОБА_5 у безпорадному стані.

При постановленні додаткового рішення, суд першої інстанції виходив із доведеності та правомірності таких витрат саме на суму 20580,00 грн.

Відповідно до статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Частинами першої та другої статті 1258 ЦК України встановлено, що спадкоємці за законом одержують право на спадщину почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняттям ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (стаття 1261 ЦК України).

У другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері (стаття 1262 ЦК України).

За змістом статті 1264 ЦК Україниу четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини.

При вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Для набуття права на спадкування за законом на підставі статті 1264 ЦК України необхідне встановлення двох юридичних фактів: а) проживання однією сім`єю із спадкодавцем; б) на час відкриття спадщини має сплинути щонайменше п`ять років, протягом яких спадкодавець та особа (особи) проживали однією сім`єю.

Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї, крім власне факту спільного проживання, є ведення зі спадкодавцем спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Так, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком місцевого суду стосовно того, що матеріали справи не містять належних і допустимих доказів на підтвердження обставин, які свідчать про проживання ОСОБА_3 з померлим ОСОБА_5 однією сім`єю, що давало б підстави для визнання позивача спадкоємцем четвертої черги після смерті ОСОБА_5 .

Згідно ч.2 ст.78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Надана позивачем довідка №1454 (т.1, а.с.11), видана КП «Житлово - експлуатаційна організація №2 Полтавської міської ради», де вказано, що у квартирі АДРЕСА_1 , яка належала ОСОБА_5 , зареєстровані двоє осіб: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 - квартирант з 08.06.2001 року, судом не може бути оцінена як така, що вказує на проживання ОСОБА_3 з померлим ОСОБА_5 однією сім`єю, оскільки на жодні ознаки, притаманні сім`ї, не вказує.

Окрім того, за показаннями свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , допитаних у суді першої інстанції, також не встановлено наявності саме сімейних відносин між вказаними особами.

Частиною 1 ст.81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.ч.5-6 ст.81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з нормою ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

За змістом ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч.1). Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (ч.2). Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ч.3).

Для встановлення факту проживання однією сім`єю необхідні докази: ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, наявність взаємних прав та обов`язків.

Відтак, оскільки матеріалами справи достеменно не установлено ведення ОСОБА_3 з померлим ОСОБА_5 , спільного господарства, наявності у вказаних осіб спільного бюджету, проведення спільних витрат, наявність взаємних прав та обов`язків, то підстави для застосування до даних правовідносин положення ст.1264 ЦК України відсутні.

Доводи апеляційної скарги стосовно того, що на підтвердження наявності у позивача грошей на утримання померлого ОСОБА_3 надано договір купівлі-продажу від 20.09.2005 року, відповідно до якого остання отримала 25000,00 грн. (4950 дол. США), які і були витрачені на лікування ОСОБА_5 , колегія суддів оцінює критично, оскільки належних доказів витрачання вказаних грошей саме на потреби ОСОБА_5 матеріали справи не містять.

Посилання місцевого суду в мотивувальній частині оскаржуваного рішення на норму ст.810 ЦК України, як підставу для відмови в позові, колегія судів не вважає помилковим, оскільки вона наведена як доказ того, що наймач не може вважатися беззаперечним членом сім`ї особи, без наявності на те інших обставин.

Окрім того, посилання в апеляційній скарзі на довідку КП ПМР «ЖЕО №8» від 24.07.2010 року, в якій вказано, що ОСОБА_3 є дружиною померлого ОСОБА_5 , суд апеляційної інстанції також оцінює критично, оскільки статус дружини може мати особа, яка у передбаченому законом порядку зареєструвала шлюб, або фактично визнана такою за рішенням суду, доказів чого позивачем не надано.

Статтею 1258 ЦК України передбачено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

Системне тлумачення положень статей 1258, 1259 та інших положень книги 6 ЦК України дозволяє стверджувати про необхідність розмежовувати такі правові конструкції як «одержання права на спадкування наступною чергою» (частина друга статті 1258 ЦК України) та «зміну суб`єктного складу осіб, які набувають право на спадкування за законом». «Одержання права на спадкування наступною чергою» (частина друга статті 1258 ЦК України) стосується другої - п`ятої черг і пов`язується із такими негативними юридичними фактами як: відсутність спадкоємців попередньої черги; усунення спадкоємців попередньої черги від права на спадкування; неприйняття спадкоємцями попередньої черги спадщини; відмова від прийняття спадщини.

На «зміну суб`єктного складу осіб, які набувають право на спадкування за законом» в межах певної черги впливають так юридичні факти як: зміна черговості на підставі договору або рішення суду (стаття 1259 ЦК України); застосування правил про право представлення (стаття 1266 ЦК України); відмова спадкоємця від прийняття спадщини на користь іншого спадкоємця за законом (частина друга статті 1274 ЦК України); спадкова трансмісія (стаття 1276 ЦК України); збереження правового зв`язку при усиновленні (частина третя статті 1260 ЦК України). Зміна суб`єктного складу осіб, які набувають право на спадкування за законом стосується першої - п`ятої черги.

Відповідно до статті 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали із спадкодавцем однією сім`єю не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення в них права на спадкування за законом у першу чергу на підставі статті 1261 ЦК України.

За змістом частини другої статті 1259 ЦК України фізична особа, яка є спадкоємцем за законом наступних черг, може за рішенням суду одержати право на спадкування разом із спадкоємцями тієї черги, яка має право на спадкування, за умови, що вона протягом тривалого часу опікувалася, матеріально забезпечувала, надавала іншу допомогу спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

Підставами для задоволення позову щодо зміни черговості одержання спадкоємцями за законом права на спадкування є сукупність наступних юридичних фактів, встановлених у судовому порядку: 1) здійснення опіки над спадкоємцем, тобто надання йому нематеріальних послуг (спілкування, поради та консультації, поздоровлення зі святами, тощо); 2) матеріальне забезпечення спадкодавця; 3) надання будь-якої іншої допомоги спадкодавцеві, тобто такої допомоги, яка має матеріалізоване вираження - прибирання приміщення, приготування їжі, ремонт квартири; 4) тривалий час здійснення дій, визначених у пунктах 1-3; 5) безпорадний стан спадкодавця, тобто такий стан, під час якого особа неспроможна самостійно забезпечувати свої потреби, викликаний похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом.

Для задоволення такого позову необхідна наявність всіх п`яти вищезазначених обставин.

(Наведене вище відповідає позиції Верховного Суду, висловленій у постанові від 17 вересня 2020 року, справа №755/14155/16-ц).

Проте позивачем не доведено наявність зазначених вище юридичних фактів у їх сукупності, що є його процесуальним обов`язком у силу статтей 12, 81 ЦПК України.

Так, у справі яка переглядається, встановлено, що спадкодавець ОСОБА_5 на момент смерті був інвалідом 2 групи. Проте, як установлено місцевим судом на підставі показань свідків та не спростовано позивачем, ОСОБА_5 постійно самостійно пересувався, керував автомобілем та здійснював різного роду покупки, допомагав своїм батькам та піклувався про них, постійно працював та мав достатні доходи.

При цьому, при зверненні до суду з позовом ОСОБА_3 вказувала, що ОСОБА_5 хворів та мав безпорадний стан у зв`язку зі станом здоров`я, тому позивач здійснювала догляд за останнім.

Відтак, з метою встановлення дійсного факту перебування померлого ОСОБА_5 у безпорадному стані, ухвалою Полтавського апеляційного суду від 08.09.2020 року було призначено по даній справі посмертну судово-медичну експертизу.

На вирішення експерта поставлено наступне питання: Чи мало місце значення обмеження життєдіяльності (безпорадній стан) у підекспертної особи - ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , внаслідок значних порушень функцій органів чи систем організму, що супроводжувалось необхідністю в постійному сторонньому догляді та допомозі за період з 2000 року по день смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ?

Проведення експертизи доручено Полтавському бюро судово-медичних експертиз.

Як убачається з наданого висновку експерта №122 від 20.11.2020 року, враховуючи характер, тяжкість, особливості перебігу та виражень клінічних ознак наявних у гр. ОСОБА_5 захворювань, приймаючи до уваги дані його огляду та оцінку стану його здоров`я медико-соціальною комісією зроблено висновок, що у наданій медичній документації об`єктивних судово-медичних даних про те, що у проміжку часу з 04.11.2000 року по 29.12.2014 року у гр. ОСОБА_5 мало місце обмеження життєдіяльності ІІІ значного ступеня та була потреба у постійному сторонньому догляді, немає.

Скласти судження про ступінь обмеження його життєдіяльності та потребу у постійному сторонньому догляді у проміжок часу з 30.12.2014 року по день смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 неможливо через відсутність медичної документації за вказаний період (т.3, а.с.172-184).

Відтак, суд апеляційної інстанції, на основі всієї сукупності наданих сторонами доказів, встановивши відсутність належних доказів на підтвердження факту проживання однією сім`єю ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , зокрема, що вказані особи були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, та, з урахуванням відсутності доказів перебування померлого спадкодавця у безпорадному стані, погоджується з висновком місцевого суду про відсутність підстав для задоволення позову.

Під час розгляду справи позивачем не надано належних доказів, які б давали їй право на спадкування разом із спадкоємцями першої черги за законом та не доведено відповідними засобами доказування наявність вказаних у статті 1259 ЦК України юридичних фактів у їх сукупності для зміни черговості одержання права на спадкування.

Доводи апеляційної скарги наведеного не спростовують.

Статтею 137 ЦПК України визначено поняття витрат на правничу допомогу та порядок їх відшкодування, у відповідності до якої витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Витрати фізичних осіб, пов`язані з оплатою професійної правничої допомоги при розгляді судом справ про оголошення померлою фізичної особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати фізичну особу загиблою від певного нещасного випадку, або інших обставин внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру, несуть юридичні особи, на території яких мав місце нещасний випадок внаслідок таких надзвичайних ситуацій.

Так, з аналізу змісту додаткового рішення вбачається, що місцевим судом було здійснено розподіл витрат, понесених відповідачем за отримання професійної правничої допомоги, з урахуванням позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15 та з розрахунку фактично наданих правничих (адвокатських) послуг по справі №554/8629/17 адвокатом Сенкевичем В.І., який виступав представником відповідача по справі ОСОБА_4 , та обґрунтовано стягнуто суму коштів в розмірі 20580,00 грн.

Доводи апеляційної скарги в частині оскарження додаткового рішення, стосовно того, що оплата гонорару за позитивне вирішення спору, є безпідставною, колегія суддів до уваги не приймає, оскільки таке було визначено в договорі.

Твердження апелянта про безпідставність нарахування 1050,00 грн. за написання відзиву на уточнену позовну заву, оскільки такий фактично дублював відзив на позовну заяву, суд також оцінює критично, оскільки не вправі оцінювати якість зробленої роботи.

Окрім того, в матеріалах справи міститься (т.3, а.с.17-20): Договір про надання адвокатських послуг (правової допомоги) від 30.08.2017 року, укладений між ОСОБА_4 та адвокатом Сенкевич В.І.; Узгодження погодинної вартості роботи адвоката; Акт приймання-передачі до договору від 30.08.2017 року по надання правничих (адвокатських) послуг по справі №554/8629/17 від 28.05.2020 року; квитанція до прибуткового касового ордеру №5/05 від 28.05.2020 року 23900,00 грн. коштів, сплачених ОСОБА_4 на користь адвоката Сенкевича В.І. Вказані докази підтверджують правомірність постановленого місцевим судом додаткового рішення.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції також не спростовують та зводяться фактично до незгоди із судовими рішеннями без належного обґрунтування нормами права.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Таким чином, суд першої інстанції повно та об`єктивно встановив фактичні обставини справи і дав їм належну правову оцінку, дослідив надані сторонами докази, на підставі яких прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог та вірно здійснив розподіл судових витрат.

При цьому суд першої інстанції вірно застосував норми матеріального права відповідно до характеру правовідносин, що склалися між сторонами та в межах заявлених позовних вимог.

З огляду на те, що рішення суду відповідають вимогам закону, зібраним по справі доказам, обставинам справи, підстав для їх скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, колегія суддів не вбачає.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права

Керуючись ст.ст.368, 375, 382,383,384 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 , - залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 05 червня 2020 року та додаткове рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 02 липня 2020 року, - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня її проголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

ГОЛОВУЮЧИЙ: Т.О. Кривчун

СУДДІ: Ю.В. Дряниця

О.В. Чумак