Номер провадження: 22-ц/813/7155/21
Номер справи місцевого суду: 521/9769/20
Головуючий у першій інстанції Бобуйок І. А.
Доповідач Таварткіладзе О. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.10.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Таварткіладзе О.М.,

суддів: Князюка О.В., Погорєлової С.О.,

за участю секретаря судового засідання: Тищенко М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 17 лютого 2021 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні власністю, шляхом виселення,

В С Т А Н О В И В:

У червні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні власністю, шляхом виселення. В обґрунтування вимог позивач зазначала, що вона є власником квартири АДРЕСА_1 . В цій квартирі зареєстрована та проживає відповідач по справі - ОСОБА_2 , яка є її дочкою. Позивач зазначає, що відповідачка веде антисоціальний спосіб життя, вчиняє конфлікти, порушує правила спільного проживання, постійно влаштовує посиденьки, порушуючи громадський порядок. Відповідачка жодним чином не утримує будинок та не сплачує комунальні платежі. Вказані обставини стали підставою звернення до суду.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 17 лютого 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 17 лютого 2021 року скасувати та ухвалити нове про задоволення позову, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.

Будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду справи на 14-00 19.10.2021 року, ОСОБА_2 та її представник адвокат Смирнов А.І. в судове засідання не з`явилися, подавши заяву про розгляд апеляційної скарги ОСОБА_1 без їхньої присутності.

Відповідно до ч.2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обгрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права, з дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції усім зазначеним вимогам відповідає.

З матеріалів справи вбачається та судом встановлено, що:

- позивачка ОСОБА_1 є власницею квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується довідкою № 210787726 від 30.05.2020 року з Реєстру прав на нерухоме майно, реєстраційний № 12830643, номер запису 646 в книзі: 501пр-60, на підставі договору купівлі-продажу, р. №6729, 13.10.2003 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міськнотаріату Юрченко І.П.;

- згідно з відповіддю Відділу адресно довідкової роботи ГУДМС України в Одеській області (Вхід. № ЕП 9793 від 25.06.2020 року) на запит Малиновського районного суду м. Одеси відповідачка ОСОБА_2 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 з 25.02.2004 року;

- дана квартира є єдиним місцем проживання для ОСОБА_2 та її сина ОСОБА_3 2003 року народження;

- відповідно до характеристики від 07.12.2020 року, сусіди ОСОБА_2 описують її як дуже хорошу людину, яка ніколи не була помічена в конфліктних ситуаціях і яка є дуже вихованою та привітною. В характеристиці вказано також те, що ніколи не була поміченою у випадках порушення громадського порядку та вживання алкогольних напоїв. Також, вона є дуже активною людиною в сфері громадського життя двору. Відповідно до характеристики від 07.12.2020 року, яка була надана колегами по роботі, можна зробити висновки, що ОСОБА_2 є хорошим спеціалістом у своїй справі і її поважають у колективі. Колектив дуже цінує її і характеризує тільки з позитивної сторони. Було відмічено її наполегливість, ініціативність та цілеспрямованість. Також було зазначено, що вона не вживає спиртні напої та не поводить себе грубо. Відповідно до характеристики від 07.12.2020 року, яка була надана директором ТОВ «Гороскоп», в якому працює ОСОБА_2 , про неї сказано дуже багато позитивного і зазначено, що вона грамотний і відповідальний співробітник;

- у відповідь на ухвалу Малиновського районного суду м. Одеси від 20.07.2020 року слідчим відділенням Хмельницього ВП Малиновського ВП в м. Одеса ГУНП в Одеській обл., повідомлено, що у зв`язку з тим, що у вказаний період була загальна реєстрація звернень у базових райвідділах, висновки про результати розгляду звернень в період з 2012 року по 2015 рік зберігаються у Малиновському ВП в м. Одесі ГУНП в Одеській області;

- на запит адвоката позивачки Малиновський ВП в м. Одесі ГУ НП в Одеській область повідомило, що матеріали щодо звернень у 2015 році ОСОБА_1 до Малиновського ВП в м. Одесі ВП в м. Одесі ГУ НП в Одеській область були знищені за строком давнини згідно акту знищення, а тому надати будь яку інформацію є неможливо.

Суд першої інстанції звернув увагу, що позивачка не зверталась до суду з клопотанням про витребування відомостей про результати розгляду звернення ОСОБА_1 , що зареєстроване за вхідним №6465-15 та вхідним №6463-15 від 23.06.2015 року та 23.07.2015 року за вихідним № 7062-15 та вихідним №7059-15 у Малиновського ВП в м. Одесі ГУНП в Одеській області.

У судовому засіданні свідок ОСОБА_4 повідомила суду, що вона була свідком сварок між позивачкою та відповідачкою, а також, що їй було відомо про проведення водовідводу до квартири позивачки. Свідок заначила, що про наявність заборгованості за житлово-комунальні послуги у позивачки через неправомірні дії відповідачки їй нічого не відомо.

Судова колегія виходить із наступного.

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно із статтею 41 Конституції України та статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, відповідно до Закону України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року", Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (статті 316, 317, 319, 321 ЦК України).

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушенні і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України.

За статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Статтею 391 ЦК України встановлено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

В розумінні ч.1 ст. 116 ЖК України виселення осіб без надання іншого житлового приміщення допускається у разі: систематичного руйнування житлового приміщення; використання житла не за призначенням; систематичного порушення прав співжиття, що робить неможливим для інших проживання з особою в одній квартирі чи в одному будинку. Але все це за умови, що заходи запобігання і громадського впливу виявилися безрезультатними.

Тобто підлягає ревізії питання доведеності обставин для виселення згідно ст. 116 ЖК України, на яку в якості підстави позову посилається позивач і питання дотримання балансу між захистом права власності позивачки та захистом права відповідачки, яка будучи дочкою позивача, вселилася у квартиру з дозволу останньої у лютому 2004 року разом з малолітнім на той час своїм сином ОСОБА_5 2003 року народження, а також зі згоди позивача зареєструвала своє місце проживання у даній квартирі.

Відповідно до ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Одночасно згідно ч. 2 ст. 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

У статті 157 ЖК Української РСР членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 ЖК УРСР.

З аналізу частини першої статті 116 ЖК України можна зробити висновок про те, що для застосування норм цієї статті необхідна наявність двох умов: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів. Під заходами впливу маються на увазі заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах мешканців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача.

Для вирішення справ про виселення на підставі статті 116 ЖК Української РСР важливим є те, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Серед таких визначені заходи попередження, що застосовуються судами, прокуратурами, органами внутрішніх справ тощо.

Тобто систематичність визначається виходячи з кількісного показника порушення правил співжиття протягом необмеженого проміжку часу. При цьому суттєвим є факт повторного вчинення одного й того самого правопорушення, що свідчить про те, що застосовані заходи впливу є безрезультатними.

Проте, обставин вчинення відповідачем порушення правил співжиття та вжиті заходи попередження або громадського впливу, що не дали позитивних результатів, позивач у встановленому порядку не довела, представлені відповідачем позитивні характеристики її особи за місцем проживання, які підписані 11 сусідами різних квартир багатоквартирного будинку, де проживають сторони у справі, а також з місця роботи відповідача, належним чином не спростувала.

Крім того, суд першої інстанції в контексті представлених відповідачкою квитанцій про часткову оплату послуг за електроенергію згідно виставлених енергопостачальником рахунків, надав об`єктивну оцінку та обґрунтовано вважав, що надані позивачкою довідки № 117 від 16.03.2020 року та № 239 від 16.03.2020 року про заборгованість за використання електроенергії, виданих ТОВ «Одеська обласна енергопостачальна компанія», Акту № 2773/6, виданого ТОВ «ІНФОКС» в особі філії «ІНФОКСВОДОКАНАЛ» ще 12.09.2013 року, згідно якого у квартирі під АДРЕСА_1 без обліку та оформлення належних документів було проведено другий водопровід, не є належним та достатнім доказом систематичного порушення правил співжиття відповідачкою, оскільки у даній квартирі проживає, також, позивачка.

Врахувавши наведене, суд першої інстанції набув обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову з підстав передбачених ч.1 ст. 116 ЖК України.

Колегія суддів при цьому враховує, що виселення особи без надання іншового житла є втручанням у право особи на повагу до житла і це допускається лише у разі, якщо таке втручання, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену в §2 ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті».

За встановлених обставин і представлених у справу доказів, суд першої інстанції правомірно відмовив позивачці у задоволенні позову про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення.

Доводи апеляційної скарги висновок районного суду не спростовують і зведені лише до незгоди з висновком райсуду без наведення будь-яких обставин, які б ставили під сумнів набутий судом висновок або свідчили б про невірну оцінку судом доказів, які надані сторонами та невірне застосування законодавства, яке регулює спірні правовідносини.

У Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, серед іншого (пункти 32-41), звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; для цього потрібно логічно структурувати рішення і викласти його в чіткому стилі, доступному для кожного; судові рішення повинні, у принципі, бути обґрунтованим; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на аргументи сторін та доречні доводи, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Зазначений Висновок також звертає увагу на те, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Так, у справі «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89) ЄСПЛ наголосив на тому, що згідно статті 6 Конвенції рішення судів достатнім чином містять мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland», заява № 49684/99; від 27 вересня 2001 р., пункт 30). Разом з тим, у рішенні звертається увага, що статтю 6 параграф 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунт овувати рішення, може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи (рішення у справі «Ruiz Torija v. Spain», заява серія A № 303-A; від 9 грудня 1994 р.; пункт 29).

Отже, у рішеннях ЄСПЛ склалась стала практика, відповідно до якої рішення національних судів мають бути обґрунтованими, зрозумілими для учасників справ та чітко структурованими; у судових рішеннях має бути проведена правова оцінка доводів сторін, однак, це не означає, що суди мають давати оцінку кожному аргументу та детальну відповідь на нього. Тобто мотивованість рішення залежить від особливостей кожної справи, судової інстанції, яка постановляє рішення, та інших обставин, що характеризують індивідуальні особливості справи.

Враховуючи вищевикладене, судова колегія вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи, які є підставою для скасування рішення, не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують, внаслідок чого апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 383 ЦПК України, Одеський апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 17 лютого 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено: 08.11.2021 року.

Головуючий О.М. Таварткіладзе

Судді: О.В. Князюк

С.О. Погорєлова