Дата документу 10.11.2021 Справа № 335/7503/21
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 335/7503/21
Провадження №22-ц/807/3533/21
Головуючий в 1-й інстанції Крамаренко І.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 листопада 2021 року місто Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого, судді-доповідачаКухаря С. В.,
суддів:Бєлки В.Ю., Онищенко Е.А.,
секретарКниш С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в особі представника адвоката Корнієнко Андрія Андрійовича на ухвалу Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 19 липня 2021 року, постановлену у м. Запоріжжі у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області про визнання протиправними дій щодо зупинення нарахування пенсії померлому та зобов`язання нарахувати та виплатити суму неотриманої пенсії померлого,-

В С Т А Н О В И В:

У липні 2021 до суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 , в особі адвоката Корнієнка А.А., до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області про визнання протиправними дій щодо зупинення нарахування пенсії померлому та зобов`язання нарахувати та виплатити суму неотриманої пенсії померлого.

Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 19 липня 2021 року, відмовлено у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області про визнання протиправними дій щодо зупинення нарахування пенсії померлому та зобов`язання нарахувати та виплатити суму неотриманої пенсії померлого.

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою суду першої інстанції ОСОБА_1 в особі представника адвоката Корнієнко Андрія Андрійовича подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить ухвалу суду скасувати та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що адміністративним судом відмовлено позивачу у відкритті провадження у справі, за таких обставин районний суд повинен був прийняти до розгляду позов, оскільки спори про підсудність не допускаються.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до п. 6 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

В силу вимог ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції, є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Відмовляючи у відкритті провадження у справі, суд першої інстанції виходив з того, що спір стосовно зупинення нарахування пенсії, нарахування та виплати пенсії є публічно-правовим, виник з публічно-правових відносин, пов`язаних зі здійсненням відповідачем як суб`єктом владних повноважень владних управлінських функцій з приводу нарахування та виплати пенсії, тому він повинен розглядатися у порядку адміністративного судочинства.

З вказаними висновками суду першої інстанції колегія суддів апеляційного суду не погоджується, виходячи з наступного.

Передбачене ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод право кожного на розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, вимагає визначення юрисдикції судового органу, який вправі здійснювати такий розгляд.

При цьому суд, який розглядає справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися «судом, встановленим законом» у розумінні ч. 1 ст. 6 Конвенції. Зокрема, у п. 24 рішення ЄСПЛ від 20.07.2006 р. у справі «Сокуренко і Стригун проти України» суд вказав, що словосполучення «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу існування суду, але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність.

Згідно ч. 1ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

За приписами ч. 1 ст. 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах.

Публічно-правовим спором відповідно до п.2 ч. 1 ст. 4 КАС України є спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи.

Під час визначення предметної юрисдикції справ суд повинен виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Так, у своїх позовних вимогах, позивач просить суд визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області щодо зупинення нарахування пенсії померлому ОСОБА_2 з 01.08.2014; зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області нарахувати пенсію померлому ОСОБА_2 з 01.08.2014 року по 01.04.2018 року та виплатити ОСОБА_1 як члену сім`ї померлого пенсіонера, спадкоємцю першої черги, суму неотриманої пенсії померлого батька за період з 01.08.2014 року по 01.04.2018 рік.

Як вбачається зі свідоцтва про право на спадщину за законом, спадкоємцем зазначеного в цьому свідоцтві майна ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 є його син ОСОБА_1 . Спадщина, на яку видане це свідоцтво, складається з недоотриманих за життя пенсійних сум в розмірі 422499,71 грн.

Отже, предметом поданої заяви у даній справі є майнова вимога позивача щодо виплати недоотриманої пенсії померлого пенсіонера.

Нормами ст. 1218 Цивільного кодексу України(далі -ЦК України) визначено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно дост.1227 ЦК України, суми заробітної плати, пенсії, стипендії, аліменти, допомоги у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю, відшкодувань у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, інших соціальних виплат, які належали спадкодавцеві, але не були ним одержані за життя, передаються членам його сім`ї, а в разі їх відсутності - входять до складу спадщини.

Згідно положень ст. 46 Закону України від 9 липня 2003 року № 1058-IVПро загальнообов`язкове державне пенсійне страхування нараховані суми пенсії, на виплату яких пенсіонер мав право, але не отримав своєчасно з власної вини, виплачуються за минулий час, але не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії. У цьому разі частина суми неотриманої пенсії, але не більш як за 12 місяців, виплачується одночасно, а решта суми виплачується щомісяця рівними частинами, що не перевищують місячного розміру пенсії. Нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів. Компенсація втрати частини пенсії у зв`язку з порушенням строків її виплати пенсіонерам здійснюється згідно із законом.

При цьому норми ст.46 зазначеного Закону не конкурують зі змістом ст.ст.1218,1247 ЦК України, оскільки лише підтверджують можливість отримання вказаних виплат. При цьому отримання цих коштів повинно відбуватися за вимогами спадкового права зі встановленням всього кола спадкоємців, строків прийняття спадщини, що можливо тільки в порядку цивільного судочинства. Тобто, майно, яке залишилося після смерті особи, є спадковим майном, а його отримання носить приватноправовий характер.

Згідно абз.1 ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Отже, між сторонами виник спір про цивільне право, предметом якого фактично є майнова вимога позивача як спадкоємця щодо визнання права на отримання грошових коштів померлого. Тому спір має приватноправовий характер і підлягає розгляду за правилами цивільного судочинства.

Аналогічний висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 27 березня 2019 року в справі № 286/3516/16-ц (провадження № 14-95цс19) та від 03 квітня 2019 року в справі № 808/1346/18 (провадження № 11-1499апп18).

Посилаючись за вказані підстави, ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 05 липня 2021 року позивачу ОСОБА_1 відмовлено у відкритті провадження у справі за аналогічними вимогами. Ухвала суду набрала законної сили.

Відповідно до ч.1 ст. 32 ЦПК України, спори між судами про підсудність не допускаються.

Відмовляючи у відкритті провадження у справі суд першої інстанції не звернув увагу на ту обставину, що враховуючи наявність ухвали про відмову у відкритті провадження у справі Донецького окружного адміністративного суду, постановлення оскаржуваної ухвали позбавить позивача можливості захисту своїх прав та перешкодить у доступі до правосуддя.

Таким чином, апеляційний суд доходить до висновку, що ухвала про відмову у відкритті провадження постановлена з порушенням норм процесуального права.

Доводи апеляційної скарги є обґрунтованими та заслуговують на увагу суду.

Враховуючи наведені обставин, оскаржувана ухвала підлягає скасуванню з підстав порушення норм процесуального права, з направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду процесуального питання.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Керуючись ст.ст. 367, 374, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника адвоката Корнієнко Андрія Андрійовича задовольнити.

Ухвалу Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 19 липня 2021 року у цій справі скасувати, справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду процесуального питання.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повна постанова складена 12 листопада 2021 року.

Судді: С. В. Кухар

В. Ю. Бєлка

Е. А. Онищенко