ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 626/608/18 Головуючий суддя І інстанції Рибальченко І. Г.
Провадження № 22-ц/818/4750/21 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 жовтня 2021 року м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Яцини В.Б.

суддів колегії Котелевець А.В., Хорошевського О.М.,

за участю секретаря судового засідання Семикрас О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державної казначейської служби України на рішення Красноградського районного суду Харківської області від 12 травня 2021 року, по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, Харківської обласної прокуратури про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок притягнення невинної особи до кримінальної відповідальності, незаконного засудження та перебування під слідством,

в с т а н о в и в:

У березні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, який уточнила 06.01.2021 року до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, Харківської обласної прокуратури про стягнення моральної шкоди в сумі 318 200 грн.

Позов мотивовано тим, що 29.10.2009 року Харківським міжрайонним транспортним прокурором стосовно ОСОБА_1 порушено кримінальну справу №2209007 за ознаками складів злочинів, передбачених ч.1 ст.191, ч.1 ст.366 КК України. 28.12.2009 року ст. слідчим Харківської міжрайонної транспортної прокуратури Бурмакою В.А. позивачу було пред`явлено обвинувачення за вказаними статтями, складено обвинувальний висновок і кримінальну справу направлено до суду.

Постановою Ленінського районного суду м. Харкова від 02.06.2010 року кримінальну справу направлено Харківському міжрайонному транспортному прокурору для проведення додаткового розслідування. Після проведеного додаткового розслідування, відносно неї вдруге складено обвинувальний висновок і справу направлено для розгляду до суду.

Постановою Ленінського районного суду м. Харкова від 25.03.2011 року кримінальну справу вдруге направлено Харківському міжрайонному транспортному прокурору для проведення додаткового розслідування. Після проведеного додаткового розслідування втретє складено обвинувальний висновок і кримінальну справу направлено до суду.

Постановою Ленінського районного суду м. Харкова від 02.03.2012 року кримінальну справу втретє направлено Харківському міжрайонному транспортному прокурору для проведення додаткового розслідування. Після проведеного додаткового розслідування вчетверте складено обвинувальний висновок і кримінальну справу направлено до суду.

Постановою Ленінського районного суду м. Харкова від 03.01.2013 року кримінальну справу вчетверте направлено Харківському міжрайонному транспортному прокурору для проведення додаткового розслідування.

Щодо позивача обирався запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд. Численні клопотання її захисника про закриття справи за відсутності у її діяннях складу злочину прокуратурою ігнорувалися, а потім взагалі ними була змінена підсудність і передано кримінальну справу до міліції.

28.05.2014 року слідчий СВ ЛВ на ст. Харків-Пасажирський УМВС України на Південній залізниці Зацаринна А.М. винесла постанову про закриття кримінального провадження №0001415 від 22.10.2013 року за відсутністю в діях ОСОБА_1 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 366 КК України.

Позивач зазначає, що перебувала під слідством 53 місяці та 1 день, з 28.12.2009 року по28.05.2014 року, коли кримінальну справу щодо неї було закрито. Під час незаконного перебування під слідством їй було завдано значних моральних страждань внаслідок психологічного впливу, який полягав у тому, що за цей час вона була змушена багато разів прибувати до слідчого і до суду. При цьому вона відволікалась від виконання обов`язків начальника залізничної станції, не могла повноцінно займатися своїми функціональними обов`язками. Про виїзди до слідчого і суду вона ставила до відома рідних та близьких, а також керівників та своїх підлеглих, що принижувало її. Поїздки вона здійснювала за власний рахунок, а також забезпечувала прибуття свого захисника. Весь цей час вона перебувала у напруженому психологічному стані, що призвело до госпіталізації до лікарні з нервовими стресами, загострення хронічного панкреатиту, гастриту, підвищення тиску. Від безпідставних обвинувачень страждали також її діти та чоловік. Внаслідок перебування на підписці про невиїзд і необхідності прибувати за викликами до слідчого чи суду, ОСОБА_1 не могла забезпечити своє лікування у санаторії та організовувати сімейний відпочинок під час відпустки. Свої моральні страждання вона оцінює в 318200,00 грн, які просить стягнути з Державного бюджету України на її користь.

Рішенням Красноградського районного суду Харківської області від 12 травня 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Стягнуто з Державної казначейської служби України за рахунок Державного бюджету України шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди 318200 грн.

В апеляційній скарзі Державна казначейська служба України посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення та у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Скарга мотивована тим, що державні органи як юридичні особи несуть юридичну відповідальність лише за своїми договірними зобов`язаннями, Держава не відповідає по зобов`язаннях державних організацій, які є юридичними особами, а ці організації не відповідають по зобов`язаннях держави.

Зазначена позиція підтверджена практикою касаційного суду, зокрема ухвалою ВССУ від 05.07.2017 року у справі 210/327/15-ц, відповідно до якої не допускається стягнення шкоди з казначейства, оскільки це змінює встановлений законодавством порядок виплати відповідних коштів.

Вказує, що казначейство жодних прав позивача не порушувало, не вступало у правовідносини з ним і жодної шкоди позивачу не завдало.

Зазначає, що судом не враховано норми Закону, внаслідок чого розмір відшкодування моральної шкоди не є адекватним завданій шкоді, не впливає з обставин справи та не підтверджується доказами, а вказана сума шкоди є завищеною.

Вказує, що станом на 2018 рік мінімальна заробітна плата складала 3723 грн, проте судом взято до розрахунку мінімальну заробітну плату у розмірі 6000 грн.

Колегія суддів, заслухала доповідь судді-доповідача, розглянула справу за відсутності учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, які не з`явилися у судове засідання, що відповідно до ст. 372 ЦПК України не перешкоджає її розгляду.

Відповідно до ст.ст. 367, 368 ЦПК України колегія суддів перевірила законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги і вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

У статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Судом першої інстанції встановлено, 29.10.2009 року Харківським міжрайонним транспортним прокурором Чехуновим Д.М. було порушено кримінальну справу у відношенні ОСОБА_1 за ознаками складу злочину, передбаченого ч.1 ст.366 та ч.1 ст.191 КК України (а.с.84).

Постановою старшого слідчого Харківської міжрайонної транспортної прокуратури Бурмаки В.А. Чурносовій С.Р. було пред`явлено обвинувачення за вказаними статтями, 31.12.2009 року складено обвинувальний висновок і кримінальну справу направлено до суду (а.с.85-96).

Постановами Ленінського районного суду м. Харкова від 02.06.10, 25.03.2011, 02.03.2012, 03.01.2013 року кримінальну справу по обвинуваченню ОСОБА_1 за ч.1 ст.191, ч.1 ст.366 КК України чотири рази було направлено Харківському міжрайонному транспортному прокурору для проведення додаткового розслідування у зв`язку з неповнотою досудового слідства. Однак органами досудового розслідування кожного разу складався новий обвинувальний акт і справа направлялася до суду.

Слідчий СВ ЛВ на ст.Харків-Пасажирський УМВС України на Південній залізниці Зацаринна А.М., 28.05.2014 року винесла постанову про закриття кримінального провадження №0001415 від 22.10.2013 року за відсутністю в діях ОСОБА_1 складу кримінального правопорушення (а.с.103-105). Під час проведення досудового та судового слідства відносно позивачки був обраний запобіжний захід у виді підписки про невиїзд.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції зазначив, що внаслідок протиправних дій органів досудового розслідування та прокуратури позивач впродовж 53 місяців та одного дня зазнавала душевних страждань, пов`язаних з протиправною поведінкою щодо неї, оскільки обранням відносно неї запобіжного заходу у вигляді підписки про невиїзд було порушено її право на свободу пересування, внаслідок ого вона не могла виїхати на відпочинок та лікування.

Зазначено, що інформація відносно позивача про порушену кримінальну справу принижувала честь та гідність, та її ділову репутацію, що формувало в її оточенні і на роботі негативну думку про неї, чим порушило звичайний ритм життя позивача, призвело до погіршення реалізації нею своїх звичок і бажань, внаслідок чого позивач була вимушена докладати додаткових зусиль для організації свого життя та спрямовувати свої зусилля на захист і відновлення попереднього становища.

Вказано, що розмір заподіяної позивачу моральної шкоди розраховано з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи за кожен місяць перебування під слідством та судом, що є розумним та достатнім з урахуванням моральних страждань позивача.

Частиною першою статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» визначено, що відшкодуванню підлягає шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

Відповідно до пунктів 1, 1.1 частини першої статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди у розмірах і у порядку, передбачених цим Законом, виникає, зокрема, у випадках постановлення виправдувального вироку суду; незаконного взяття і тримання під вартою.

Згідно з пунктом 5 статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» у наведених у статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовується моральна шкода.

У частинах п`ятій, шостій статті 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Статтею 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» визначено, що питання про відшкодування моральної шкоди за заявою громадянина вирішується судом відповідно до чинного законодавства в ухвалі, що приймається згідно з частиною першою статті 12 цього Закону. Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Згідно з частиною шостою статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах.

Відповідно до частини другої статті 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала в інших випадках, встановлених законом.

У статтях 1173, 1174 ЦК України встановлено, що шкода завдана фізичній або юридичній особі посадовою або службовою особою органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, а також завдана органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів чи вини посадової або службової особи.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 9 постанови від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви.

Матеріали справи свідчать про те, що кримінальне провадження за обвинуваченням Чурносовї тривало з 29 жовтня 2009 року по 28 травня 2014 року тобто 53 місяці та один день, та закінчилось закриттям кримінального провадження у зв`язку з відсутністю в діях позивача складу кримінального правопорушення.

Внаслідок довготривалого перебування позивача під слідством та судом ОСОБА_1 зазнала моральних страждань, які полягали у порушенні нормальних життєвих зв`язків, неможливості виїхати на лікування та відпочинок, постійно перебування за місцем свого проживання, необхідності прибувати до слідчого, до суду, відволікатись від виконання обов`язків начальника залізничної станції, що є підставою для відшкодування моральної шкоди.

Встановивши доведеними ці факти суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права та зробив обґрунтований висновок про заподіяння позивачу моральної шкоди, визначивши її розмір відповідно до характеру та розміру душевних страждань, завданих потерпілому, враховуючи вимоги розумності і справедливості.

Разом з тим, судова колегія звертає увагу на те, що оскаржуваним рішенням суду помилково стягнуто кошти у рахунок відшкодування моральної шкоди з Державної казначейської служби шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України.

Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України, який виконується у системі Державної казначейської служби, тому відсутня необхідність зазначення у резолютивній частині рішення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватися, або номера чи види рахунку, з якого має бути здійснено стягнення/списання, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення, та за своє суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не резолютивній частині рішення (пункт 6.21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 (провадження № 12-110гс18). До подібних правових висновків також дійшов Верховний Суд у постанові від 02 вересня 2020 року у справі № 177/63/19 (провадження № 61-1205св20).

Таким чином, колегія суддів вважає, що резолютивна частина оскаржуваного судового рішення підлягає зміні шляхом виключення органу, через який грошові кошти мають перераховуватися - Державної казначейської служби України, та виду рахунку, з якого має бути здійснено списання, - єдиний казначейський рахунок.

Аналогічні висновки викладені Верховним Судом у постановах від 23 вересня 2020 року у справі № 638/14007/17, провадження № 61-3288св19, від 27 січня 2021 року у справі № 753/9824/17, провадження № 61-693св20, від 17 лютого 2021 року у справі № 459/2386/18, провадження № 61-16618св19; від 24 лютого 2021 року у справі № 522/4970/18, провадження № 61-7773св20.

Посилання в апеляційній скарзі на неправильно здійснений розрахунок суми відшкодування моральної шкоди, колегія суддів відхиляє, оскільки розрахунок здійснено з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи, яка станом на 01.01.2021 року складає 6000 грн, що відповідає вимогам ст.13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» та узгоджується з висновками, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 квітня 2019 року у справі №236/893/17.

З огляду на вищевикладене, доводи скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Отже, рішення суду в оскаржуваній частині залишається таким, що ухвалено на користь позивача, проте резолютивна частина рішення підлягає зміні з викладенням наступним чином: «Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 318200 гривень в рахунок відшкодування моральної шкоди».

Підстав для перерозподілу судового збору апеляційним судом не вбачається

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст.374, ст.376, ст.ст.381 384, 389 ЦПК України

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Державної казначейської служби України задовольнити частково.

Рішення Красноградського районного суду Харківської області від 12 травня 2021 року змінити, виклавши резолютивну частину в наступній редакції.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 318200 гривень в рахунок відшкодування моральної шкоди.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення виготовлено 15 листопада 2021 року.

Головуючий В.Б. Яцина.

Судді колегії А.В.Котелевець.

О.М.Хорошевський.