КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 756/461/20 Головуючий у І інстанціїБелоконна І.В.
ПОСТАНОВА

Іменем України

03 листопада 2021 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розглядуцивільних справ:

судді-доповідача Таргоній Д.О.,

суддів: Голуб С.А., Ігнатченко Н.В.,

за участі секретаря Тимошевської С.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 28 липня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Тодорович Ольга Леонідівна про визнання недійсним договору купівлі-продажу в частині покупця, визнання покупцем за договором купівлі-продажу,

УСТАНОВИВ:

у січні 2020 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з вищевказаним позовом, в якому просила визнати частково недійсним у частині покупця Договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 08 червня 2018 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом КМНО Тодорович О.Л. за р. № 945, перевівши право покупця за цим договором на ОСОБА_1 .

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовувала тим, що 08 червня 2018 року відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , уклали Договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 . Покупцем за даним Договором купівлі-продажу виступала відповідач ОСОБА_2 (онука позивача).

Проте, позивач ОСОБА_1 стверджує, що фактичним покупцем вказаної квартири була саме вона. Підставою для укладання такого договору було те, що на час його укладання позивач погано себе почувала, та переживаючи за своє життя, мала намір, щоб в разі своєї смерті вказана квартира залишилась у спадок її онуці - відповідачу ОСОБА_2 . Позивач з відповідачем ОСОБА_2 домовились про подальше укладання договору дарування квартири на ім`я ОСОБА_1 у разі покращення її стану здоров`я.

Однак, відповідач ОСОБА_2 зазначену домовленість не виконала та на даний час взагалі погрожує виселити позивача з квартири.

ОСОБА_1 наголошувала, що дана квартира була придбана за її особисті кошти, а саме 25 000,00 доларів США, які вона отримала від продажу належних їй житлового будинку та земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_2 , на підтвердження чого надала відповідну розписку про отримання вказаних коштів. Зазначала, що вона особисто займалась пошуком спірної квартири, особисто вела перемовини з продавцями квартири ОСОБА_3 та ОСОБА_4 стосовно ціни та особисто передавала кошти продавцям при укладанні та нотаріальному посвідченні Договору купівлі-продажу спірної квартири.

Посилаючись на викладені обставини просила позовні вимоги задовольнити.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 28 липня 2021 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, позивач ОСОБА_1 звернулась з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на неповноту з`ясування обставин, що мають значення по справі, невідповідність висновків суду встановленим по справі обставинам, неправильну оцінку доказів, просить рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

Зокрема, в доводах апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначає, що відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції не встановив обставин, хто ж саме був платником за спірним договором та яким чином відбувався розрахунок. Також, суд не з`ясував та не досліджував джерело походження коштів, за рахунок яких було придбано квартиру відповідачем ОСОБА_2 . Разом з тим, факт придбання квартири за кошти у розмірі 25 000 доларів США, отриманих позивачем від реалізації будинку та земельної ділянки, підтвердила свідок, яка є матір`ю відповідача ОСОБА_2 .

Одночасно з поданням апеляційної скарги позивачем до суду апеляційної інстанції подано клопотання про витребування доказів та виклик свідків. Так, позивач просить витребувати у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Тодорович О.В. копії платіжних доручень № 02, № 03 від 08 червня 2018 року, виданих відділенням № 27 у м. Києві ПАТ КБ «АКОРДБАНК», на підставі яких вчинено нотаріальну дію - посвідчено Договір купівлі-продажу квартири від 08 червня 2018 року. Отримання судом вказано доказу, на думку позивача, дозволить дослідити суперечності у поясненнях позивача, яка зазначає, що особисто передавала кошти продавцям квартири, відповідача, яка у відзиві на позов вказувала, що розрахунок був здійснений у нотаріуса, а також в абзаці 3 частини 3 Договору купівлі-продажу квартири від 08.06.2018 року, в якому зазначено, що сторонами дотримано вимогу про проведення розрахунків у безготівковій формі, а саме шляхом перерахування коштів з поточного рахунку покупця на поточні рахунки продавців, що підтверджується платіжними дорученнями № 02, № 03 від 08 червня 2018 року, виданих відділенням № 27 у м. Києві ПАТ «Комерційний банк «АКОРДБАНК».

З метою встановлення обставин отримання нею грошових коштів від продажу належного їй нерухомого майна в сумі 25 000 доларів США та оплати за рахунок цих коштів позивачем вартості спірної квартири, просила викликати та допитати в судовому засіданні в якості свідків відповідачів ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , а також ОСОБА_5 .

Відзивів на апеляційну скаргу в порядку, передбаченому статтею 360 ЦПК України, до суду апеляційної інстанції не надходило.

Згідно з частиною 3 статті 360 ЦПК України, відсутність відзиву не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

В судовому засіданні ОСОБА_1 та її представник - адвокат Матюшенков Д.В. підтримали апеляційну скаргу, посилаючись на викладені в ній доводи. Просили також розглянути та задовольнити додані до апеляційної скарги клопотання про витребування доказів та виклик свідків.

Відповідачі та третя особа в судове засідання не з`явились, про дату час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, про причини неявки суд не повідомляли.

Керуючись положеннями ч. 2 статті 372 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про відсутність перешкод для розгляду справи.

Заслухавши пояснення позивача та її представника на підтримку заявлених клопотань про витребування доказів та виклик свідків, дослідивши матеріали справи, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про залишення їх без задоволення з огляду на таке.

Відповідно до положень частин 2, 8 статті 83 ЦПК України, позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

За змістом частини 4 та 8 статті 83 ЦПК України, яка врегульовує загальний порядок подання доказів, якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу; докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що на залежали від неї.

Відповідно до частини 3 статті 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Єдиний винятковий випадок, коли можливим є прийняття судом (у тому числі апеляційної інстанції) доказів з порушенням встановленого процесуальним законом порядку, це наявність об`єктивних обставин, які унеможливлюють своєчасність вчинення такої процесуальної дії, тягар доведення яких покладений на учасника справи (у даному випадку - позивача).

Отже, при поданні учасником справи доказів, які не були подані до суду першої інстанції, такий учасник справи повинен письмо обґрунтувати, в чому полягає винятковість випадку неподання зазначених доказів до суду першої інстанції у встановлений строк, а також надати відповідні докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від особи, яка їх подає.

З матеріалів справи вбачається, що звернувшись до суду з вказаним позовом у січні 2020 року, ОСОБА_1 про неможливість подання письмових доказів суд першої інстанції не повідомляла, відповідних клопотань про витребування від нотаріуса копій платіжних доручень № 02, № 03 від 08 червня 2018 року, виданих відділенням № 27 у м. Києві ПАТ КБ «АКОРДБАНК» та виклик в судове засідання в якості свідків відповідачів ОСОБА_4 , ОСОБА_3 до суду першої інстанції не заявляла.

Щодо виклику свідка ОСОБА_5 , 21.09.2020 року ухвалою суду першої інстанції було частково задоволено клопотання ОСОБА_1 про виклик в судове засідання свідків, зокрема: ОСОБА_6 та ОСОБА_5 . Однак останній на неодноразові виклики суду в судове засідання не з`явився. У зв`язку із зазначеним, колегія суддів не вбачає підстав для повторного виклику свідка ОСОБА_5 в судове засідання до суду апеляційної інстанції.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивача ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_7 , перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, матеріали справи в межах апеляційного оскарження, вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення залишенню без змін на підставі наступного.

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до Договору купівлі-продажу квартири, що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тодорович Ольгою Леонідівною та зареєстрований в реєстрі за № 945, відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_3 08.06.2018 року продали, а відповідач ОСОБА_2 придбала квартиру АДРЕСА_1 .

Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності також підтверджується набуття відповідачем ОСОБА_2 права особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 , що зареєстроване на підставі Договору купівлі-продажу квартири від 08.06.2018.

Згідно з п. 3 вказаного Договору купівлі-продажу квартири, продаж вчинено за 654 163,35 гривень, які покупець сплатила продавцям до підписання цього договору. Підписання продавцями цього договору свідчить про проведення з ними повного розрахунку за продану квартиру та відсутність з їх боку будь-яких претензій фінансового характеру щодо покупця.(…) Сторонами дотримано вимогу про проведення розрахунків в безготівковій формі, а саме шляхом перерахування коштів з поточного рахунку покупця на поточні рахунки продавців, цей факт розрахунку підтверджується платіжними дорученнями № 02, № 03 від 08.06.2018 року, виданим Відділенням № 27 у м. Києві Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «АКОРДБАНК».

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 зазначала, що дана квартира була придбана за її особисті кошти, а саме 25 000,00 доларів США, які вона отримала від продажу належних їй житлового будинку та земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_2 , на підтвердження чого надала відповідну розписку про отримання вказаних коштів. Вказувала, що вона особисто займалась пошуком спірної квартири, особисто вела перемовини з продавцями квартири ОСОБА_3 та ОСОБА_4 стосовно ціни та особисто передавала кошти продавцям при укладанні та нотаріальному посвідченні Договору купівлі-продажу спірної квартири.

Відмовлячи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження удаваності оспорюваного договору купівлі-продажу в частині особи покупця майна, зокрема не надав суду доказів щодо сплати ним особисто власних коштів продавцям, а тому відсутні правові підстави для задоволення позову.

Колегія суддів апеляційного суду з такими висновками погоджується, оскільки вони відповідають встановленим по справі обставинам та ґрунтуються на вимогах чинного законодавства.

Статтею 655 ЦК України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно у власність другій стороні (покупцеві), покупець приймає або зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до статті 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемним або про визнання його недійсним.

Позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: 1) факт укладення правочину, що, на його думку, є удаваним; 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; 3) настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином.

При вирішенні позову про визнання договору купівлі-продажу недійсним із підстав, що насправді покупцем є інша особа, суд встановить, що фактично майно було придбане за кошти іншої особи і для неї та що інших підстав для визнання цієї угоди недійсною немає, вказаний договір відповідно до статей 235, 236 ЦК України може бути визнаний недійсним лише в частині, що стосується покупця, і покупцем за цим договором визнається особа, за рахунок коштів якої і для якої фактично укладався цей договір.

Зокрема, за умови доведеності, що за договором купівлі-продажу майно насправді було куплено не зазначеним у договорі покупцем, а іншою особою, за її кошти, суд може визнати, що вказаний договір у частині, що стосується покупця, є удаваною угодою і що дійсним покупцем за цим договором є особа, для якої за її кошти було придбано майно.

Згідно з частиною третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Надаючи оцінку доводам позивача про те, що гроші від продажу її будинку та земельної ділянки були передані відповідачам, суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновків, що вони не підтверджують факт придбання спірного майна саме за особисті грошові кошти позивача, а також не доводять підстав і обставин, з якими закон пов`язує удаваність угоди купівлі-продажу нерухомого майна в частині особи покупця.

Пунктом 2.1 Договору купівлі-продажу житлового будинку від 03.04.2018 визначено, що оціночна (ринкова) вартість будинку згідно звіту про оцінку майна станом на 02.03.2018 становить 29 213,00 грн.

Згідно п. 2.2 Договору купівлі-продажу житлового будинку від 03.04.2018 продаж житлового будинку за домовленістю між сторонами вчинений за 29 213,00 грн. Сторони стверджують, що зазначена у договорі продажна вартість є дійсною та не заниженою з ціллю зменшення затрат, пов`язаних з укладенням договору.

Пунктом 2.3 Договору купівлі-продажу земельної ділянки від 03.04.2018 визначено, що оціночна (ринкова) вартість земельної ділянки згідно звіту про експертну грошову (оціночну) вартість майна станом на 06.03.2018 становить 64 296,00 грн.

Згідно п. 2.1 Договору купівлі-продажу земельної ділянки від 03.04.2018 продаж земельної ділянки вчинено за 64 296,00 грн.

Згідно п. 2.2 Договору купівлі-продажу земельної ділянки від 03.04.2018 сторони стверджують, що зазначена у договорі продажна вартість є дійсною та не заниженою з ціллю зменшення затрат, пов`язаних з укладенням договору.

Беручи до уваги ті обставини, що ринкова вартість проданого позивачем нерухомого майна у м. Миколаєві зазначена у договорах купівлі-продажу та відповідних звітах про грошову оцінку, суд першої інстанції обґрунтовано вважав розписку від 03.04.2018 про отримання позивачем за вказане майно від покупців 25 000,00 доларів США недопустимим доказом по справі.

Колегія суддів апеляційного суду також оцінює критично покази свідка ОСОБА_6 , яка є матір`ю відповідача та дочкою позивача по справі, щодо передачі позивачем продавцям квартири грошових коштів в сумі 25 000 доларів США, отриманих від продажу належного позивачу нерухомого майна у м. Миколаїв. Вказані покази свідка спростовуються даними, зазначеними у п. 3 Договору купівлі-продажу квартири від 08.06.2018 року, згідно з якими розрахунок проводився між сторонами договору у безготівковій формі.

Оскільки у відповідності до положень ст. 81 ЦПК України позивачем не доведено суду належними та допустимими доказами ті обставини, що саме нею та за особисті кошти було придбано спірну квартиру, натомість з Договору купівлі-продажу квартири, що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тодорович Ольгою Леонідівною та зареєстрований в реєстрі за № 945, вбачається, що саме відповідач ОСОБА_2 придбала квартиру АДРЕСА_1 , а тому суд першої інстанції правильно дійшов висновку про відмову у позові.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело до неправильного вирішення справи, а зводяться до переоцінки доказів, яким судом дана належна правова оцінка.

Європейський суд з прав людини указує, що право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі "Руїз Торія проти Іспанії", §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі "Хірвісаарі проти Фінляндії").

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, а тому це рішення суду відповідно до ст.375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 28 липня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено 15 листопада 2021 року.

Суддя-доповідач Таргоній Д.О.

Судді: Голуб С.А.

Ігнатченко Н.В.