Ухвала

12 січня 2021 року

м. Київ

справа № 462/3668/15-ц

провадження № 61-18448ск20

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Черняк Ю. В. розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 06 квітня 2018 року та постанову Львовського апеляційного суду від 12 листопада 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , правонаступником якої є ОСОБА_4 , Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради про визнання незаконним розпорядження та визнання права спільного користування приміщенням коридору та за зустрічним позовом ОСОБА_3 , правонаступником якої є ОСОБА_4 , до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , треті особи: Залізнична районна адміністрація Львівської міської ради, про визнання права власності, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2015 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_3 , правонаступником якої є ОСОБА_4 , Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради про визнання незаконним розпорядження та визнання права спільного користування приміщенням коридору.

Відповідач ОСОБА_3 , правонаступником якої є ОСОБА_4 , звернулась до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , треті особи: Залізнична районна адміністрація Львівської міської ради, про визнання права власності, зобов`язання вчинити певні дії.

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 06 квітня 2018 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відмовлено.

Зустрічні вимоги ОСОБА_3 , правонаступником якої є ОСОБА_4 , задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на двоповерхову прибудову будинку АДРЕСА_1 .

Зобов`язано ОСОБА_1 , ОСОБА_2 провести у квартирі АДРЕСА_2 демонтаж туалету та ванни, розташованих над жилою кімнатою.

В іншій частині позову відмовлено.

Додатковим рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 20 вересня 2018 року стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , солідарно, на користь держави судовий збір у розмірі 1 409,60грн.

Постановою Львівського апеляційного суду від 12 листопада 2020 року, апеляційна скарга ОСОБА_1 задоволена частково.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 06 квітня 2018 року в частині відмови у задоволенні первісного позову ОСОБА_1 та ОСОБА_2 змінено, виключено із мотивувальної частини рішення, покликання на застосування позовної давності.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 06 квітня 2018 року в частині задоволення зустрічного позову про визнання права власності та додаткове рішення Залізничного районного суду м. Львова від 20 вересня 2018 року, скасовано та ухвалено в цих частинах нове рішення про відмову у задоволенні.

Стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь держави судовий збір по 353,90 грн з кожного.

У решті рішення Залізничного районного суду м. Львова від 06 квітня 2018 року залишено без змін.

У грудні 2020 року ОСОБА_1 звернулася доВерховного Суду з касаційною скаргою на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 06 квітня 2018 року та постанову Львовського апеляційного суду від 12 листопада 2020 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати оскаржувані судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України (тут і далі у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України визначено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

У пункті 5 частини другої статті 392 ЦПК України передбачено, що у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав).

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.

Касаційна скарга ОСОБА_1 не відповідає зазначеним вище вимогам закону, оскільки заявник узагальнено посилається на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, проте не зазначає конкретні обов`язкові підстави касаційного оскарження, визначені частиною другою статті 389 ЦПК України, що унеможливлює відкриття касаційного провадження.

Крім того, ОСОБА_1 зазначила в поданій касаційній скарзі не всіх осіб, які брали участь у справі у судах першої та апеляційної інстанцій, а саме: не зазначено позивача ОСОБА_2 та правонаступника ОСОБА_3 , яким є ОСОБА_4 .

Разом з цим, ОСОБА_1 просить у прохальній частині поданої касаційної скарзі скасувати постанову Львівського апеляційного суду від 12 листопада 2020 року та направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, в той час, як у вступній частині касаційної скарги зазначає про оскарження і рішення суду першої інстанції, і постанови суду апеляційної інстанції.

У зв`язку з цим заявнику необхідно усунути вказані вище недоліки касаційної скарги, викласти її прохальну частину відповідно до вимог пункту 1 частини четвертої статті 392 ЦПК України і надати касаційну скаргу (у новій редакції) та її копії відповідно до кількості осіб, які беруть участь у справі.

Згідно із частиною другою статті 393 ЦПК України у разі, якщо касаційна скарга оформлена з порушенням вимог, встановлених статтею 392 цього Кодексу, застосовуються положення статті 185 цього Кодексу, про що суддею постановляється відповідна ухвала.

Керуючись статтями 185, 389, 392, 393 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 06 квітня 2018 року та постанову Львовського апеляційного суду від 12 листопада 2020 року залишити без руху.

Надати для усунення зазначених вище недоліків касаційної скарги строк до 11 лютого 2021 року, але який не може перевищувати десяти днів з дня вручення цієї ухвали.

У разі невиконання у встановлений строк вимог цієї ухвали касаційна скарга вважатиметься неподаною та буде повернута заявникові.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Ю. В. Черняк