Єдиний унікальний номер 219/7110/20
Номер провадження 22-ц/804/169/21
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 січня 2021 року м. Бахмут

Донецький апеляційний суд у складі:

судді - доповідача Кішкіної І.В.,

суддів Азевича В.Б., Новікової Г.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу № 219/7110/20 за позовом ОСОБА_1 до приватного акціонерного товариства «Машинобудівний завод «ВІСТЕК» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 , на рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 01 жовтня 2020 року (суддя Шевченко Л.В.),

в с т а н о в и в:

29 липня 2020 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 , звернувся до суду з позовною заявою до приватного акціонерного товариства «Машинобудівний завод «ВІСТЕК» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральну шкоди, посилаючись на те, що з 19 жовтня 2016 року по 10 грудня 2019 року ОСОБА_1 працював в ПрАТ «ВІСТЕК» провідним інженером. 10 грудня 2019 року позивач був звільнений з ПрАТ «ВІСТЕК» за угодою сторін на підставі п. 1 статті 36 КЗпП України наказом № 207 від 10 грудня 2019 року. В день звільнення позивачу видали трудову книжку, але не виплатили заборгованість по заробітній платі. Заборгованість по заробітній платі складала 29506,45 грн. 27 травня 2020 року Артемівським міськрайонним судом у справі № 219/5055/20 було видано судовий наказ про стягнення з ПрАТ «ВІСТЕК» на користь позивача нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, у вищевказаному розмірі. Однак, на момент звернення з вказаним позовом сума за судовим наказом йому не виплачена. У зв`язку з цим, просив стягнути з відповідача на свою користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з розрахунку середньоденної заробітної плати 506,56 грн. Також зазначив про те, що неправомірними діями відповідача, що полягають у невиплаті заборгованості по заробітній платі, позивачу завдано моральної шкоди, яку він оцінює у 80000 грн., що виражається в душевних стражданнях і фізичному болі (нервова напруга, порушення сну, головний біль), які він відчуває до теперішнього часу. 26 серпня 2020 року позивач уточнив позовні вимоги, зазначивши, що станом на 13 серпня 2020 року заборгованість по заробітній платі ОСОБА_1 виплачена у повному обсязі. Просив суд стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, починаючи з дати звільнення 10 грудня 2019 року по 13 серпня 2020 року дати остаточного розрахунку відповідача з позивачем із заборгованості по заробітній платі у сумі 84595,52 грн. та моральну шкоду в сумі 80000 грн.

Рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 01 жовтня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ПрАТ «Машинобудівний завод «ВІСТЕК» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди задоволено частково.

Стягнуто з ПрАТ «Машинобудівний завод «ВІСТЕК» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 10 грудня 2019 року по 13 серпня 2020 року в сумі 20000 грн., утримавши з цієї суми податки та інші обов`язкові платежі, та моральну шкоду в сумі 2000 грн. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Стягнуто з ПрАТ «Машинобудівний завод «ВІСТЕК» на користь держави судовий збір в сумі 840,80 грн.

З вказаним рішенням не погодився позивач ОСОБА_1 та оскаржив його в апеляційному порядку, в апеляційній скарзі просить скасувати частково рішення суду та постановити нове судове рішення, яким задовольнити в повному обсязі позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що рішення не відповідає вимогам законності, обґрунтованості і не містить аргументованих висновків у справі. При винесенні рішення суд не проаналізував всі докази, подані йому, не всім доказам судом дана правильна оцінка у відповідності з чинним законодавством, судом не досліджені всі докази, що мають істотне значення для справи та неправильно застосовані норми матеріального права. А саме, суд першої інстанції фактично стягнув ту суму середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, яку визнав відповідач 20000 грн. При цьому, в рішенні суду немає жодного посилання на чинну норму матеріального права, яка б надавала суду право зменшувати на власний розсуд встановлений чинними положеннями КЗпП України суму розрахунку середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні. Суд при зменшенні суми середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні з 84595,52 грн. до 20000 гривень, незаконно та безпідставно посилається на правові висновки Верховного Суду і те, що позивачу при звільненні було не виплачено 29506,45 грн. нарахованих при звільненні, а сума затримки за період з 10 грудня 2019 року по 13 серпня 2020 року становить 84595,52 грн., а також те, що з грудня 2019 року по квітень 2020 року позивач не звертався до підприємства з приводу виплати належних йому сум при звільненні, в кінці травня 2020 року звернувся до суду з приводу видачі судового наказу про стягнення невиплаченої заробітної плати, з 06 квітня 2020 року перебуває на обліку у Бахмутському центрі зайнятості та отримує допомогу по безробіттю. Зазначені правові висновки ВС стосуються зовсім інших правовідносин та їх не припустимо застосовувати саме в справі № 219/7110/20, в якій існує зовсім інший правовий спір. Крім того, висновки ВС носять рекомендований характер, не є нормами прямої дії, не можуть замінювати норми матеріального права. Посилання суду у оскаржуваному рішенні на ту обставину, що позивач не звертався з грудня 2019 року по квітень 2020 року до підприємства з приводу виплати належних йому сум при звільненні є недоречним. Діючим КЗпП України не передбачений обов`язок робітника після звільнення звертатися до підприємства з вимогами чи проханнями про виплату заборгованості із заробітної плати. Натомість статті 116, 117 КЗпП України прямо передбачають обов`язок підприємства здійснити всі необхідні виплати робітникові при звільненні, що не було своєчасно зроблено в даному конкретному випадку. Саме тому ОСОБА_1 , ще до моменту отримання заборгованості із заробітної плати, примусово стягнутої в судовому порядку судовим наказом, звернувся до суду із позовом в порядку статті 117 КЗпП України, скориставшись своїм законним правом. Щодо відмови у стягненні з відповідача моральної шкоди в сумі 80000 грн., суд безпідставно частково відмовив в задоволенні позову в цій частині, мотивуючи це тим, що враховував пасивну впродовж чотирьох місяців поведінку позивача у питанні стягнення заборгованості із заробітної плати, ненадання будь-яких доказів в обґрунтування визначеної ним розміру шкоди у 80000 грн.

Відповідачем ПрАТ «ВІСТЕК» надано відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначає, що в апеляційній скарзі не наведено достатніх підстав для скасування рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 01 жовтня 2020 року, тому що рішення є законним та обґрунтованим. Просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області без змін.

Відповідно до частин 1, 3 статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції справа розглядається за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою, в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Відповідно до частини 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно із частиною 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Зважаючи на те, предметом апеляційного оскарження є рішення у справі, що стосується трудових відносин, ціна позову у якій не перевищує 100 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла таких висновків.

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України та пункту 15 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» від 24 жовтня 2008 року суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, лише в оскаржуваній частині судового рішення і відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновки щодо неоскарженої частини.

В апеляційній скарзі позивач оскаржує рішення суду в частині відмови в задоволенні позову частини середнього заробітку за час затримки розрахунку та моральної шкоди.

Рішення суду в частині задоволених позовних вимог про стягнутого середнього заробітку за час затримки розрахунку та моральної шкоди позивачем не оскаржується.

Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Судом першої інстанції встановлено та як вбачається з матеріалів справи, що згідно записів у трудовій книжці серії НОМЕР_1 позивач ОСОБА_1 з 19 жовтня 2016 року по 10 грудня 2019 року працював у ПрАТ «ВІСТЕК» провідним інженером по метрології в службі стандартизації та контролю якості (а.с.12-16).

Наказом відповідача № 207 к/тр від 10 грудня 2019 року позивача звільнено на підставі пункту 1 частини 1 статті 36 КЗпП України за згодою сторін (а.с.16).

З довідки ПрАТ «ВІСТЕК» № 394/23 від 22 квітня 2020 року вбачається, що розмір грошових виплат, які ОСОБА_1 повинен був отримати при звільненні 10 грудня 2019 року, складає 29506,45 грн., з яких: 5652,33 грн. заробітна плата за липень 2019 року, 5081,45 грн. заробітна плата за серпень 2019 року, 2274,66 грн. заробітна плата за вересень 2019 року, 6224,62 грн. заробітна плата за жовтень 2019 року, 6188,88 грн. заробітна плата за листопад 2019 року, 4084,51 грн. заробітна плата за грудень 2019 року, всього заборгованість складала 29506,45 грн. (а.с.17).

Відповідно до листа Бахмутського міського центру зайнятості від 23 липня 2020 року №2339-2020 ОСОБА_1 перебуває на обліку в Бахмутському МЦЗ як безробітний з 06 квітня 2020 року. За період з 06 квітня 2020 року по 05 липня 2020 року нарахована та виплачена йому допомога по безробіттю становить 13423,88 грн. (а.с.9).

02 червня 2020 року Артемівським міськрайонним судом Донецької області за заявою ОСОБА_1 був виданий судовий наказ у справі № 219/5055/20 про стягнення з приватного акціонерного товариства «Машинобудівний завод «ВІСТЕК» на користь ОСОБА_1 нарахованої, але не виплаченої заробітної плати в сумі 29506,45 грн. (а.с.61).

З довідки №868/23 від 19 серпня 2020 року та копії реєстру перерахування на рахунки отримувачів заробітної плати при звільненні №192 від 13 серпня 2020 року вбачається, що 28 квітня 2020 року розрахунок при звільненні з позивачем згідно положень статей 47, 116 КЗпП України ПрАТ «ВІСТЕК» проведений в сумі 5652,33 грн., 24 липня 2020 року в сумі 5081,45 грн., 13 серпня 2020 року перераховано на картковий рахунок в сумі 18772,67 грн. (а.с.38, 54-55).

Згідно з довідкою ПрАТ «ВІСТЕК» № 900/23 від 27 серпня 2020 станом на 13 серпня 2020 року заборгованість по заробітній платі ОСОБА_1 не існує, сума боргу в повному обсязі перерахована на картковий рахунок (а.с.63).

Задовольняючи частково позовні вимоги щодо стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільнення, суд першої інстанції виходив з того, що позивачу при звільненні було не виплачено 29506,45 грн. розрахункових, нарахованих при звільненні, середній заробіток за період за період з 10 грудня 2019 року по 13 серпня 2020 року затримки розрахунку при звільненні складає 84595,52 грн., застосовуючи принципи розумності, справедливості, пропорційності та співмірності при визначені розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, аксіому цивільного судочинства, що справедливість має перевагу над строгим розумінням права, зменшено розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні до 20000 грн. Часткового задовольняючи вимоги щодо стягнення моральної шкоди, суд виходив з того, що невиплата всіх належних при звільненні позивачу виплат та проведення з ним часткового розрахунку через чотири місяці, а повного розрахунку через вісім місяців, вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя, з урахуванням обставин справи, засад розумності та справедливості визначив до стягнення 2000 грн.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду з наступних підстав.

Право на працю, закріплене у статті 43 Конституції України, включає можливість заробляти собі на життя працею, яку особа вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Згідно із статтею 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до статті 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Із роз`яснень, викладених у пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24 грудня 1999 року № 13, вбачається, що непроведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Таке роз`яснення цієї норми права, крім наведеної вище постанови Пленуму Верховного Суду України, надав і Конституційний Суд України у своєму рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у справі щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100.

Відповідно до абз. 3 п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, середньомісячна заробітна плата визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Згідно із п. 5 Порядку обчислення середньої заробітної плати нарахування виплат у випадках збереження середньої заробітної плати провадиться, виходячи з розміру середньоденної заробітної плати.

Враховуючи, що на момент звільнення позивача належні йому від підприємства суми при звільненні не були виплачені, суд першої інстанції дійшов до правильного висновку про наявність підстав для задоволення вимог ОСОБА_1 про стягнення на його користь середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

З постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц вбачається, що з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України. Право суду зменшити розмір середнього заробітку, який має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, залежить від різних чинників, при розгляді справи необхідно взяти до уваги і такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.

Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

З огляду на викладене, апеляційний суд вважає, що судом першої інстанції правильно зазначено про те, що сума середнього заробітку за час затримки розрахунку 84595,52 грн. є неспівмірною із заборгованістю по заробітній платі (яка відповідачем виплачена) в сумі 29506,45 грн., а тому, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку вважати таким, що відповідатиме обставинам справи, визначення розміру відповідальності відповідача у сумі 20000 грн., зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих його втрат, які розумно можна було би передбачити.

Вирішуючи питання щодо стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди в сумі 2000 грн., суд першої інстанції врахував вимоги закону, встановлені у справі обставини.

Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Відповідно до статті 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зав`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Пунктом 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31 березня 1995 року роз`яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Згідно із п. 13 вищевказаної постанови відповідно до статті 237-1 КЗпП за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зав`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Суд встановив, що неправомірними діями відповідача, а саме порушенням термінів здійснення розрахунку при звільненні, порушено гарантоване статтею 43 Конституції України право позивача на своєчасне одержання винагороди за працю, що призвело до моральних страждань позивача, наслідком не виплати при звільненні всіх сум, що належали позивачу від підприємства, стала втрата ним нормальних життєвих зв`язків, погіршення його життєвих умов та матеріального становища, що вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя та пошуку джерел доходу для забезпечення власного утримання та утримання родини.

Суд, враховуючи принципи розумності, виваженості та справедливості, на підставі доказів, поданих учасниками справи, дійшов обґрунтованого висновку про стягнення у відшкодування заподіяної моральної шкоди 2000 грн., що є цілком еквівалентним завданим моральним стражданням.

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції в достатньому обсязі встановив обставини справи за позовними вимогами ОСОБА_1 , відповідні їм правовідносини, наданим доказам дав належну оцінку. Суд правильно застосував матеріальний закон, вимоги статей 89, 263-264 ЦПК України і дійшов вірного висновку про обґрунтованість заявлених позивачем вимог та часткове задоволення позову.

Наведені в апеляційній скарзі доводи зводяться до переоцінки доказів, яким суд першої інстанції належну оцінку, крім того, доводи щодо скарги щодо неможливості судам висновками Верховного Суду замінювати норми матеріального права апеляційний суд не приймає до уваги, оскільки вони є власним суб`єктивним тлумаченням норм права позивачем.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують фактичних обставин справи, встановлених судом, і не дають підстав для висновку про порушення чи неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права.

Згідно із частиною 1 статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Саме з такого розуміння вищезазначених обставин та норм матеріального права виходить суд апеляційної інстанції, та вважає що суд першої інстанції виконав вимоги закону про законність рішення суду, висновки суду здійсненні з дотриманням норм матеріального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.

З огляду на висновок про залишення апеляційної скарги без задоволення, з урахуванням вимог статті 141 ЦПК України, судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції, покладаються на позивача.

Оскільки позивачем при подачі апеляційної скарги подано заяву про відстрочення сплати судового збору до прийняття апеляційним судом рішення у справі, яку ухвалою апеляційного суду від 13 листопада 2020 року задоволено та відстрочено позивачеві сплату судового збору в сумі 2468,92 грн. за подання апеляційної скарги, суд вважає необхідним на підставі статті 141 ЦПК України стягнути судовий збір з позивача на користь держави.

Відповідно до частини 3 статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, ціна позову у яких не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Так як справа є малозначною, ціна позову складає менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, то судове рішення не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись статтями 374, 375, 382, 383 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 01 жовтня 2020 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір за подання апеляційної скарги в сумі 2468,92 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених підпунктами а-г пункту 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 15 січня 2021 року.

Судді І.В. Кішкіна

В.Б. Азевич

Г.В. Новікова