Ширяївський районний суд Одеської області
12.11.2021 Справа №: 491/977/21 Провадження № 2/518/527/2021
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Суддя Ширяївського районного суду Одеської області Алексєєва О.В., вивчивши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до Одеської обласної прокуратури, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету позову - Ананьївська міська рада (відділ надання адміністративних послуг), про зняття арешту з майна,

ВСТАНОВИВ:

08.11.2021 р. до Ширяївського районного суду Одеської області за Розпорядженням в.о. голови Ананьївського районного суду Одеської області від 20.10.2021 р. надійшла цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до Одеської обласної прокуратури, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету позову - Ананьївська міська рада (відділ надання адміністративних послуг), про зняття арешту з майна.

Позовні вимоги обгрунтовано тим, що вироком Ананьївського районного суду Одеської області від 10.04.2003 року, який набрав законної сили 26.04.2003 року, позивача було засуджено за вчинення злочинів, передбаченихч. 4 ст. 191, ч. 5 ст. 191, ч. 2 ст. 366 КК України до 5 років позбавлення волі, на підставі ст. ст. 75, 76 КК України звільнено від відбування покарання з іспитовим строком 3 роки.

В ході досудового розслідування кримінальної справи була винесена постанова про накладення арешту на належне позивачу майно, яку було оголошено позивачу 04.07.2000 р. Накладення арешту на майно було застосовано з метою забезпечення можливого цивільного позову та виконання вироку вчастині можливої конфіскації майна. Інформація про арешт належного позивачу майна 10.11.2008 року була внесена до Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна завідуючою Ананьївської державної нотаріальної контори Мороз Н.О.

Позивач зазначає, що при винесенні вироку суд відповідно до вимог п. 8 ч. 1 ст. 324 КПК України 1960 року мав би вирішити питання щодо майна, арештованого з метою забезпечення цивільного позову і можливої конфіскації майна, однак цього не вчинив. Покарання позивачу призначено без конфіскації майна, а цивільний позов не розглядався.

Під час оформлення спадщини позивач дізнався про існування арешту всього його майна, що має наслідком охоплення вказаним арештом і майна, яке він має намір успадкувати.

Посилаючись на висновки, викладені у Постанові ВП ВС від 30.06.2020 р. у справі №727/2878/19 (провадження №14-51цс19), вважає, що ефективний захист його прав полягає у поданні позову про скасування арешту майна у порядку цивільного судочинства.

Дослідивши матеріали справи, судді приходить до висновку про відмову у відкритті провадження у справі.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 186 ЦПК України, суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Стаття 124 Конституції України передбачає, що юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Право на доступ до суду реалізується на підставах і в порядку, встановлених законом. Кожний із процесуальних кодексів встановлює обмеження щодо кола питань, які можуть бути вирішені в межах відповідних судових процедур. Зазначені обмеження спрямовані на дотримання оптимального балансу між правом людини на судовий захист і принципами юридичної визначеності, ефективності й оперативності судового процесу.

Судова юрисдикція - це інститут права, покликаний розмежувати між собою як компетенцію різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського й адміністративного.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є предмет спору, характер спірних матеріальних правовідносин і їх суб`єктний склад. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції судів, які розглядають справи за правилами цивільного, кримінального, господарського й адміністративного судочинства. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до його відання, тобто діяти в межах установленої законом компетенції.

Цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (частини перша та третя статті 3 ЦПК України).

Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства (частина перша статті 19 ЦПК України).

Приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення, як правило, майнового приватного права чи інтересу.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а, по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, у якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа. Отже, у порядку цивільного судочинства за загальним правилом можна розглядати будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін зазвичай є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.

Так, Постанова ВП ВС від 30.06.2020 р. у справі №727/2878/19 (провадження №14-51цс19) містить наступні тези:

"21.1. Спір щодо звільнення майна з-під арешту є приватноправовим, якщо арешт накладений на майно особи, яка не була учасником кримінального провадження, розпочатого за Кримінально-процесуальним кодексом України (далі - КПК України 1960 року) та завершеного (вирок, постанова про закриття провадження) у порядку, передбаченому КПК України 1960 року (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 372/2904/17-ц) або КПК України 2012 року (постанова Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі № 2-3392/11). Залежно від суб`єктного складу учасників цього спору його слід розглядати за правилами цивільного чи господарського судочинства.

21.2. Якщо арешт накладений на майно особи, щодо якої за КПК України 1960 року була порушена кримінальна справа, але надалі постанову про порушення кримінальної справи за тим же процесуальним законом суд скасував, не вирішивши питання про зняття зазначеного арешту, спір про звільнення цього майна з-під арешту слід розглядати за правилами цивільного судочинства (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 766/21865/17).

21.3. Якщо арешт накладений на майно особи під час досудового розслідування за правилами КПК України 1960 року, ця особа була засуджена, і вирок не виконаний, однак до її засудження інша особа на підставі судового рішення стала власником відповідного майна, то вирішення питання щодо зняття такого арешту здійснюється за правилами кримінального судочинства (постанова Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 569/4374/16-ц).

21.4. Якщо арешт накладений на майно особи, яка не є учасником кримінального провадження, розпочатого в період дії КПК України 1960 року і такого, що триває, а кримінальне провадження не передане до суду на час набрання чинності КПК України 2012 року, то вирішення питання щодо зняття такого арешту й оскарження відповідних дій або бездіяльності слідчого в кримінальному провадженні здійснюються за правилами КПК України 2012 року (постанови Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2018 року у справі № 335/12096/15-ц з урахуванням ухвали про виправлення описки від 3 липня 2018 року, від 17 жовтня 2018 року у справі № 461/233/17 та від 7 листопада 2018 року у справі № 296/8586/16-ц).

21.5. Якщо арешт накладений за КПК України 2012 року на майно особи, яка не є учасником кримінального провадження, то вирішення питання щодо зняття такого арешту й оскарження відповідних дій або бездіяльності слідчого в кримінальному провадженні здійснюються за правилами КПК України 2012 року(постанови Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2018 року у справі № 202/5044/17, від 28 листопада 2018 року у справі № 636/959/16-ц, від 12 грудня 2018 року у справі № 640/17552/16-ц, від 27 березня 2019 року у справі № 202/1452/18, від 11 вересня 2019 року у справі № 504/1306/15-ц)".

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Як встановлено судом, арешт на майно позивача було накладено у кримінальній справі №8 постановою слідчого СВ Ананьївського РВ УМВС на підставі статті 126 Кримінально-процесуального кодексу України 1960 року (далі - КПК України 1960 року) у редакції, яка була чинною на момент вчинення процесуальної дії з метою забезпечення цивільного позову та виконання вироку в частині можливої конфіскації майна.

Вироком Ананьївського районного суду Одеської області від 10.04.2003 року ОСОБА_1 визнано винним за ч. 4 ст. 191, ч. 5 ст. 191, ч. 2 ст. 366 КК України до 5 років позбавлення волі, на підставі ст. ст. 75, 76 КК України звільнено від відбування покарання з іспитовим строком 3 роки.

Позовну заяву прокурора Ананьївського району в інтересах держави залишено без розгляду, оскільки Ананьївський відділ казначейства не є належним позивачем й шкоду нанесено КСП "Романовское". Питання щодо арешту, накладеного слідчим на стадії досудового розслідування, судом не вирішено.

Згідно зі статтею 126 КПК України 1960 року забезпечення цивільного позову та можливої конфіскації майна провадиться шляхом накладення арешту на майно обвинуваченого чи підозрюваного або осіб, які несуть за законом матеріальну відповідальність за його дії, де б це майно не знаходилось, а також шляхом вилучення майна, на яке накладено арешт. Накладення арешту на майно скасовується постановою слідчого, коли в застосуванні цього заходу відпаде потреба.

Пунктом 9 розділу ХІ «Перехідні положення» Кримінального процесуального кодексу України від 13 квітня 2012 року (далі - КПК України 2012 року) визначено, що запобіжні заходи, арешт майна, відсторонення від посади, застосовані під час дізнання та досудового слідства до дня набрання чинності цим Кодексом, продовжують свою дію до моменту їх зміни, скасування чи припинення у порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом.

Згідно з пунктами 7 та 8 частини першої статті 324 КПК України 1960 року, постановляючи вирок, суд повинен вирішити, чи підлягає задоволенню пред`явлений цивільний позов, на чию користь та в якому розмірі, і чи підлягають відшкодуванню збитки, заподіяні потерпілому, а також кошти, витрачені закладом охорони здоров`я на його стаціонарне лікування, якщо цивільний позов не був заявлений; що зробити з майном, описаним для забезпечення цивільного позову і можливої конфіскації майна.

У порядку, передбаченому статтею 411 КПК України 1960 року, суди вправі вирішувати питання, які виникають при виконанні вироку, зокрема щодо виконання вироку у частині цивільного позову чи конфіскації майна.

Наведена позиція відображена, зокрема, у Постанові Касаційного цивільного суду від 30.07.2021 р. у справі № 185/9002/20, провадження № 61-9289св21.

Суд, встановивши, що вироком Ананьївського районного суду Одеської області від 10.04.2004 року позивача було засуджено до позбавлення волі, та не вирішено питання щодо арешту майна, доходить висновку про те, що питання про скасування арешту, за встановлених обставин цієї справи, який був накладений за правилами кримінального судочинства, підлягає розгляду у порядку, визначеному кримінальним процесуальним законом, оскільки арешт було накладено на майно позивача (обвинуваченого) під час досудового слідства у кримінальній справі.

Таким чином, у відкритті провадження у справі слід відмовити.

На підставі викладеного та керуючись п. 1 ч. 1 ст. 186ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити у відкритті провадження у справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Одеської обласної прокуратури, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету позову - Ананьївська міська рада (відділ надання адміністративних послуг), про зняття арешту з майна.

Копію ухвали суду разом із заявою та всіма додатками до неї невідкладно надіслати позивачу.

Ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення, якщо інше не передбачено ЦПК України. Ухвали, що постановлені судом поза межами судового засідання або в судовому засіданні у разі неявки всіх учасників справи, розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, набирають законної сили з моменту їх підписання суддею (суддями).

Ухвала може бути оскаржена протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до Одеського апеляційного суду. Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому ухвали суду.

Суддя: О.В. Алексєєва