Ухвала

Іменем України

11 листопада 2021 року

місто Київ

справа № 333/4033/20

провадження № 61-17514ск21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Яремка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

треті особи: ОСОБА_4 , приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Компанієць Ірина Юріївна,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 26 квітня 2021 року у складі судді Дмитрієвої М. М. та постанову Запорізького апеляційного суду від 22 вересня 2021 року у складі колегії суддів: Онищенка Е. А., Бєлки В. Ю., Кримської О. М.,

ВСТАНОВИВ:

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ

Стислий виклад позиції позивача

ОСОБА_1 у липні 2020 року звернулася до суду з позовом про визнання недійсним договору дарування 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 , укладений 23 березня 2018 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Компанієць І. Ю.

Позов обґрунтовано тим, що на підставі вироку Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 28 лютого 2018 року, залишеного без змін ухвалою Запорізького апеляційного суду від 26 листопада 2019 року, ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого частиною другою статті 286 Кримінального кодексу України, та призначено покарання у виді 4 років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортним засобом на строк 2 роки, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на відшкодування моральної шкоди 282 600, 00 грн та на користь ОСОБА_4 300 000, 00 грн. У вироку визначено, що до фактичного виконання рішення суду про стягнення із засудженого суми відшкодування моральної шкоди захід забезпечення кримінального провадження у вигляді арешту на 1/3 частину квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_2 , залишено без змін.

23 березня 2018 року ОСОБА_2 здійснено відчуження (дарування) на користь ОСОБА_3 належної йому 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 .

На переконання позивача, договір дарування укладено без мети створення реальних правових наслідків у вигляді переходу права власності, оскільки такий правочин вчинено з метою формальної зміни статусу квартири (її частини), задля приховування від органів державної виконавчої служби, що унеможливить виконання вироку суду в частині стягнення відшкодування моральної шкоди.

Заперечення сторони відповідача

Відповідач ОСОБА_2 звернувся до суду із відзивом, у якому просив відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що він не знав про існування ухвали суду про накладення під час досудового розслідування арешту на частину належної йому квартири, оскільки безпосередньо не був присутній під час розгляду клопотання та не отримував копії ухвали. Щодо правових наслідків спірного правочину, то після його укладення він почав проживати за іншою адресою, що фактично свідчить про виконання сторонами договору дарування та відповідно настання його правових наслідків. Також відповідач зазначив, що не намагається уникнути відшкодування шкоди, визначеної у вироку суду, оскільки після проголошення вироку суду ним сплачено на користь позивача 10 000, 00 грн на поховання загиблого до відкриття виконавчого провадження та у подальшому 12 000, 00 грн. Також на підставі його заяви державним виконавцем визначено право на розстрочку виконання вироку шляхом здійснення щомісячних платежів у розмірі 2 000, 00 грн.

Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 26 квітня 2021 року позов задоволено.

Визнано недійсним договір дарування 1/3 частки квартири АДРЕСА_1 , укладений 23 березня 2018 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Компанієць І. Ю, зареєстрований у реєстрі за № 183.

Суд першої інстанції встановив, що укладаючи договір дарування частини квартири відповідач ОСОБА_2 був обізнаний про наявність стосовно нього вироку суду, який набрав законної сили, тому міг передбачати негативні наслідки для себе у випадку невиконання рішення суду в частині ймовірного звернення стягнення на арештоване майно. Наведене дає підстав для висновку, що дії відповідача ОСОБА_2 порушили права позивача та третьої особи, тобто, є недобросовісними, спрямовані на недопущення звернення стягнення на майно у разі наявності підстав, зводяться до зловживання правом.

Постановою Запорізького апеляційного суду від 22 вересня 2021 року рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 26 квітня 2021 року залишено без змін.

Суд апеляційної інстанції погодився із висновком суду першої інстанції щодо підстав для задоволення позову.

Додатково суд апеляційної інстанції зазначив, що доводи ОСОБА_2 про його необізнаність про накладення арешту на належну йому частину квартири спростовуються фактом його присутності під час проголошення вироку суду.

Суд апеляційної інстанції зробив висновок, що дії відповідача щодо відчуження належної йому частини квартири після проголошення вироку суду і до набрання остаточним рішенням законної сили свідчать про приховування майна від звернення стягнення на нього.

ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Короткий зміст вимог касаційної скарги

ОСОБА_3 26 жовтня 2021 року із застосуванням засобів поштового зв`язку звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 26 квітня 2021 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 22 вересня 2021 року, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга обґрунтовувалася тим, що суди першої та апеляційної інстанцій мали встановити наявність умислу на вчинення фіктивного правочину не тільки у дарувальника, а й у обдарованої, тобто заявника. Судами не встановлено, у чому полягає недобросовісність дій ОСОБА_3 , не наведено, чим підтверджено, що вона діяла умисно.

ОСОБА_3 зазначила, що судами першої та апеляційної інстанцій не враховано правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 24 липня 2019 року у справі № 405/180/17 (провадження № 61-2761св19) щодо ознак фіктивного правочину.

ІІІ. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Верховний Суд, дослідивши подану касаційну скаргу та додані до неї документи, зробив висновок, що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити з таких підстав.

Норми права, застосовані судом

Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій (частина третя

статті 3 ЦПК України).

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Відповідно до частини шостої статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

На підставі аналізу змісту касаційної скарги та доданих до неї матеріалів, змісту оскаржуваних судових рішень Верховний Суд робить висновок, що касаційна скарга є необґрунтованою, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності оскаржуваних судових рішень.

Такий висновок суд зробив на підставі такого.

Обставини, встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій

На підставі вироку Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 28 лютого 2018 року у справі № 331/745/17 ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 286 КК України, призначено йому покарання у виді чотирьох років позбавлення волі із позбавленням права керування транспортним засобом на два роки. На підставі пункту «в» статті 1 Закону України «Про амністію у 2016 році» ОСОБА_2 звільнено від відбування призначеного судом основного та додаткового покарання. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 відшкодування моральної шкоди у розмірі 282 600, 00 грн. До фактичного виконання рішення суду про стягнення із засудженого суми відшкодування моральної шкоди захід забезпечення кримінального провадження у виді арешту 1/3 частину квартири АДРЕСА_1 , яка належить на праві власності ОСОБА_2 , залишено без змін.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 26 листопада 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 в частині оскарження вироку щодо вирішення цивільних позовів залишено без задоволення. Вирок Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 28 лютого 2018 року залишено без змін.

Ухвалою Верховного Суду від 30 березня 2020 року відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_2 на вирок Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 28 лютого 2018 року та ухвалу Запорізького апеляційного суду від 26 листопада 2019 року. Рішення судів першої та апеляційної інстанцій оскаржувалися ОСОБА_2 в частині вирішення цивільних позовів ОСОБА_1 та ОСОБА_4

14 січня 2020 року Жовтневим районним судом м. Запоріжжя ОСОБА_1 та ОСОБА_4 видані виконавчі листи у справі № 331/745/17.

Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 13 березня 2006 року № НОМЕР_1 , виданого Комунарською районною адміністрацією Запорізької міської ради, квартира АДРЕСА_1 на праві спільної часткової власності по 1/3 частці належить: ОСОБА_3 , ОСОБА_2 та ОСОБА_2 .

23 березня 2018 року ОСОБА_2 на підставі договору дарування відчужив на користь ОСОБА_3 належну йому 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 .

Судами встановлено, що ОСОБА_2 був присутнім під час проголошення вироку, втім здійснив відчуження належної йому частини квартири, яка була предметом забезпечення кримінального провадження під час перегляду зазначеного рішення у суді апеляційної інстанції.

Оцінка аргументів, викладених у касаційній скарзі

Відповідно до частини першої статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені статтею 203 ЦК України. Підстави недійсності правочину визначені у статті 215 ЦК України.

За правилом частини першої статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (частина п`ята статті 203 ЦК України).

Відповідно до частин першої, другої статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

У постановах Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року (провадження № 6-1873цс16), від 23 серпня 2017 року у справі № 306/2952/14-ц та від 09 вересня 2017 року у справі № 359/1654/15-ц зроблено висновок про те, що у спорах, які виникли із договорів, укладених сторонами, які є близькими родичами, необхідно перевірити, чи передбачали ці сторони реальне настання правових наслідків, обумовлених спірними правочинами; чи направлені дії сторін договорів на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів, зокрема, чи продовжував дарувальник фактично володіти та користуватися цим майном.

Правочини, що укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Правочин не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення.

Зокрема, дії спрямовані на відчуження майна, особою, яка достеменно обізнана про необхідність виконання грошового зобов`язання, заниження нею вартості майна при відчуженні, а також невжиття протягом тривалого часу до відчуження майна заходів, спрямованих на належне виконання своїх зобов`язань перед кредитором, свідчать про недобросовісність цієї особи при укладенні договору відчуження майна та зловживання своїми правами.

При цьому фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, а така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним.

Позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним як такого, що спрямований на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України), та послатися на спеціальну правову норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19), у якому Велика Палата Верховного Суду не відступила від висновків, викладених у постановах Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року (провадження № 6-1873цс16), від 23 серпня 2017 року у справі № 306/2952/14-ц та від 09 вересня 2017 року

у справі № 359/1654/15-ц.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Згідно із частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Отже, цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних правовідносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення про стягнення коштів, що набрало законної сили. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.

Боржник, який вчиняє дії, пов`язані із зменшенням його платоспроможності після виникнення у нього зобов`язання, діє очевидно недобросовісно і зловживає правами стосовно кредитора. Водночас будь-який правочин, вчинений боржником, у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину.

Особа, яка є боржником перед своїми контрагентами, повинна утримуватися від дій, які безпідставно або сумнівно зменшують розмір її активів. Угоди, що укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Угода, що укладається «про людське око», таким критеріям відповідати не може.

Верховний Суд у постанові від 22 квітня 2021 року у справі № 908/794/19 (провадження № 905/1646/17) звернув увагу на те, що для вирішення питання про визнання недійсним правочину, оспорюваного заінтересованою особою, правове значення має встановлення впливу наслідків вчинення такого правочину на права та законні інтереси цієї особи. У такому випадку важливим є врахування того, що таке звернення заінтересованої особи до суду із позовом про визнання недійсним договору є направленим на усунення несприятливих наслідків цієї особи (недопущення їх у майбутньому), пов`язаних із вчиненням такого правочину. Тому у разі оскарження правочину заінтересованою особою необхідним є надання оцінки дій сторін цього договору в контексті критеріїв добросовісності, справедливості, недопустимості зловживання правами.

У постанові Верховного Суду від 26 травня 2021 року у справі № 727/2525/20 зроблено висновок про те, що при укладенні договору дарування частки квартири воля відповідачів не відповідала зовнішньому прояву та не мала на меті реального настання правових наслідків, обумовлених зазначеним правочином, оскільки особа відчужила майно після пред`явлення до неї позову про стягнення заборгованості, майно відчужено на підставі безвідплатного договору близькому родичу, а також що, після відчуження спірного майна відсутнє інше майно, за рахунок якого вона може відповідати за своїм зобов`язанням перед кредитором.

Отже, враховуючи наведені висновки Верховного Суду, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини того, що належна ОСОБА_2 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 була предметом забезпечення кримінального провадження, відповідач був присутнім під час проголошення вироку, яким залишено без змін наведений захід забезпечення, втім ОСОБА_2 менш ніж через місяць після проголошення вироку здійснив відчуження належної йому частки у праві власності спірної квартири на користь родича - співвласника іншої 1/3 частини цієї квартири, доказів виконання зазначеного правочину судами не встановлено, що також підтверджується змістом ухвали Запорізького апеляційного суду від 26 листопада 2019 року, яким залишено вирок без змін, де зазначено, що ОСОБА_2 зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 (адреса спірної квартири), а також змістом касаційної скарги у справі № 333/4033/20, у якій зазначено місце проживання заявника: АДРЕСА_1 , суди першої та апеляційної інстанції зробили обґрунтований висновок про задоволення позову.

Судами першої та апеляційної інстанцій правильно встановлено правову природу укладеного між відповідачами правочину, договору дарування, вчиненого між родичами щодо майна, належного ОСОБА_2 , якому було відомо, що наведе майно є предметом забезпечення кримінального провадження до фактичного виконання вироку суду в частині відшкодування моральної шкоди, відповідно спірний правочин укладено всупереч інтересам позивача, що свідчить про наявність умислу відчужувача приховати справжні наміри його укладення, а саме: вивести нерухоме майно з власності ОСОБА_2 з метою уникнення виконання відповідного грошового зобов`язання на підставі рішення суду.

Доводи касаційної скарги, що судами першої та апеляційної інстанцій не встановлено наявність саме в діях ОСОБА_3 умислу в укладені договору дарування, який вчинено ОСОБА_2 на її користь, Верховний Суд вважає безпідставними, оскільки у цьому випадку правове значення має факт обізнаності боржника (дарувальника) про наявність кримінального провадження, учасником якого він є, та яке забезпечено належним йому (боржнику) майном, втім, у зв`язку із недобросовісною поведінкою відчужувача, таке майно вибуло із його власності, що зумовлює труднощі забезпечення виконання судового рішення (вироку).

У наведеній ситуації принципове значення має саме правова поведінка відчужувача, оскільки за виконання грошового зобов`язання він як боржник відповідає усім своїм майном, яке може забезпечувати процес виконання судового рішення. Обізнаність боржника про грошове зобов`язання та одночасне вчинення дій із відчуження належного йому майна дає підстави для ініціювання стягувачем відповідного спору під час вирішення якого судами здійснюється оцінка таких дій боржника та надається правова кваліфікація вчиненого ним правочину, та як наслідок, зокрема визнання договору дарування фіктивним відповідно до статті 234 ЦК України.

Встановивши зазначені обставини, суди надали належну правову оцінку тому факту, що, крім зміни правового режиму власності щодо спірного майна, сторони фактично не досягли практичної реалізації наслідків укладення договору дарування, і відчуження спірного майна може утруднити виконання вироку Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 28 лютого 2018 року та свідчити про наявність мети приховання майна від виконання в майбутньому рішення суду про стягнення відшкодування моральної шкоди шляхом звернення стягнення на майно боржника.

Висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 24 липня 2019 року у справі № 405/1820/17 (провадження № 61-2761св19), на які посилається заявник у касаційній скарзі, не суперечать висновкам судів першої та апеляційної інстанцій у цій справі (№ 333/4033/20). У наведеній заявником постанові Верховний Суд ухвалив рішення, яким визнав недійсним договір дарування, укладений відповідачем з метою уникнення звернення стягнення кредитором на його майно як боржника.

Враховуючи те, що касаційна скарга подана на підставі пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України, тоді як Верховний Суд уже викладав висновок щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку, тому колегія судів дійшла висновку про відсутність правових підстав для відкриття касаційного провадження у цій справі.

Керуючись пунктом 5 частини другої, частиною шостою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 26 квітня 2021 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 22 вересня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_4 , приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Компанієць Ірина Юріївна, про визнання договору дарування недійсним, відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала набирає законної сили з моменту її прийняття судом та оскарженню не підлягає.

Судді: С. О. Погрібний

І. Ю. Гулейков

В. В. Яремко