Справа № 158/1449/21
Провадження № 2/0158/425/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 листопада 2021 року м. Ківерці

Ківерцівський районний суд Волинської області в складі:

головуючого судді - Сіліч Ю.Л.,

за участю секретаря- Оніщук Н.Є.,

представника позивача - Кириченка Р.К. ,

відповідача - ОСОБА_2 ,

представника відповідача - ОСОБА_3 ,

законного представника відповідачів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Ківерці, в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -

В С Т А Н О В И В

Позивач ОСОБА_6 звернувся до суду з вищевказаним позовом, в якому просить визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 такими, що втратили право користування житловим будинком з господарськими спорудами за адресою: АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що є власником вищевказаного будинку, право на який набув на підставі договору дарування від 22.11.2012 року. У червні 2012 року між ним та відповідачкою - ОСОБА_2 було укладено шлюб, в якому 2017 року народився спільний син ОСОБА_7 . Окрім того, вказує, що після укладення шлюбу з відповідачкою, він удочерив доньку останньої від першого шлюбу - ОСОБА_8 , 2008 року народження. Після одруження усі проживали разом у спірному будинку. У липні 2019 року, відповідачка, забравши дітей, перейшла жити до своїх батьків у смт. Олика, Луцького району Волинської області. У серпні 2019 року шлюб між сторонами було розірвано за ініціативи позивача.

З огляду на приписи ч.2 ст.405 Цивільного кодексу України, просить визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 такими, що втратили право користування житловим будинком з господарськими спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки, хоча останні і є зареєстрованими за вищевказаною адресою, однак, з липня 2019 року не проживають, що перешкоджає позивачу користуватись та розпоряджатись належним житлом.

Ухвалою Ківерцівського районного суду Волинської області від 28 травня 2021 року відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання; надано відповідачу строк на подання відзиву (а.с.17).

12 липня 2021 року на адресу Ківерцівського районного суду Волинської області представником відповідача ОСОБА_2 - адвокатом Стретович І.С. подано відзив на позовну заяву, в якому остання заперечує щодо задоволення позову, посилаючись на те, що причиною не проживання її довірительки та дітей у спірному будинку є вимушена ситуація, а саме те, що позивач вигнав з будинку відповідачку з дітьми та неодноразово вчиняв домашнє насильство щодо останніх. Вказує, що позивач неправильно визначив підсудність справи, оскільки така підсудна Луцькому міськрайонному суду Волинської області. Водночас, у відзиві вказує попередній розрахунок суми судових витрат, які очікується понести у зв`язку із розглядом справи.

15 липня 2021 року на адресу Ківерцівського районного суду Волинської області від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій останній наводить позицію щодо підсудності вказаної справи та зазначає причини відсутності відповідачів за місцем їх реєстрації. Вказує, що між позивачем і відповідачем з 2018 року значно погіршились стосунки. Остання у липні 2019 року, зібравши речі, разом з дітьми покинула місце реєстрації. Про причину не повідомила. Стверджує, що із спільного житла ОСОБА_2 виселилась добровільно. Окрім іншого, зазначив, що батьківські стосунки між ним та донькою ОСОБА_8 не склалися, тому він не має бажання її утримувати та разом проживати, відповідно й - проти реєстрації останньої у його помешканні.

Ухвалою Ківерцівського районного суду Волинської області від 28.07.2021 року відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача про передачу справи за підсудністю (а.с.52).

Протокольною ухвалою Ківерцівського районного суду Волинської області від 28.07.2021 року задоволено клопотання представника відповідача щодо виклику свідків (а.с. - робоча копія звукозапису ).

Ухвалою Ківерцівського районного суду Волинської області від 17.08.2021 року залучено до участі у справі третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - орган опіки та піклування Олицької селищної ради Луцького району Волинської області (а.с.71).

06.10.2021 року до Ківерцівського районного суду Волинської області надійшов висновок органу опіки і піклування Олицької селищної ради Луцького району Волинської області.

Ухвалою Ківерцівського районного суду Волинської області від 07 жовтня 2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду (а.с.87).

Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив позов задовольнити з підстав наведених у ньому. Додатково пояснив, що колишній член сім`ї - дружина (відповідачка) з 2019 року самовільно залишила місце реєстрації, забравши при цьому дітей (відповідачів) та протягом цього часу проживала у мами в смт. Олика. Вказав, що за будинком остання не доглядає, не навідується. Оскільки на даний час шлюб між ними розірвано, вважає, що остання втратила право користування житловим приміщенням за адресою АДРЕСА_1 .

Представник позивача - адвокат Кириченко Р.К., підтримавши позовні вимоги свого довірителя та, зважаючи на вимоги ч. 2 ст. 405 ЦК України, просив визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Відповідач ОСОБА_2 суду пояснила, що причиною самовільного залишення місця реєстрації слугувала поведінка позивача - її колишнього чоловіка, який неодноразово вчиняв домашнє насильство по відношенню до неї. Ствердила, що у день, коли вона залишила житло, позивач у телефонній розмові пригрозив, що не бажає бачити її у своєму помешканні. Оскільки погрози були непоодинокими, остання забравши частину речей, покинула місце проживання та переїхала до мами разом із дітьми. Ззазначила, що позивач не має права визнавати її такою, що втратила право користування житловим приміщенням, оскільки спірний будинок був придбаний ними за спільні кошти під час шлюбу, однак оформлений договором купівлі-продажу задля економії сімейного бюджету. Пояснила, що вона має бажання повернутись та проживати за місцем реєстрації, оскільки іншого зареєстрованого житла не має. Проживати у помешканні мами надалі не є можливим: квартира має 2 кімнати, у одній з яких проживає вона разом з дітьми; звертає увагу суду, що діти різнополі та різного віку. Просить відмовити у задоволенні позову.

Представник відповідача - адвокат Стретович І.С. в судовому засіданні просила у задоволенні позову відмовити, оскільки позивач не навів жодної реальної причини порушення його права за умов реєстрації відповідачів у спірному будинку. Вказала на те, що ні її довірителька, ні діти (відповідачі) не мають іншого місця проживання.

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору до суду не з`явився, водночас у письмовому клопотання просив суд проводити розгляд справи без їх участі; у задоволенні позову просив відмовити (а.с.79).

Суд вважає за можливе проводити розгляд справи у відсутності представника третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору.

За клопотанням відповідача, судом було заслухано свідка - ОСОБА_9 , яка є матір`ю ОСОБА_2 . Остання суду вказала, що причиною не проживання відповідачки у житловому приміщенні за адресою: АДРЕСА_1 є систематичне вчинення домашнього насильства зі сторони позивача по відношенню до ОСОБА_2 . Ствердила, що на даний час відповідачка разом з дітьми проживає у її двокімнатній квартирі. Окрім іншого, вказала, що повертатись у житло відповідачка не має можливості, оскільки позивач відібрав ключі від будинку.

Суд вважає за можливе взяти до уваги показання вказаного свідка, оскільки вона попереджена про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві свідчення.

Суд, заслухавши пояснення сторін, їх представників, свідка, дослідивши матеріали справи, та подані сторонами докази на підтвердження обґрунтованості заявлених вимог та заперечень, приходить до наступного висновку.

В судовому засіданні встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 26.06.2012 року по 01 серпня 2019 року і від спільного життя у них народився син - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . У шлюбі, позивач удочерив доньку відповідачки. Вказані обставини підтверджуються рішенням Ківерцівського районного суду Волинської області від 01.08.2019 року (а.с.6) та сторонами не заперечуються.

Позивачу ОСОБА_6 на праві приватної власності належить будинок з надвірними будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , що стверджується договором дарування №1195 від 22.11.2012 року (а.с.7-8).

Із будинкової книги, виданої на ім`я ОСОБА_6 та довідки про склад сім`ї, виданої виконавчим комітетом Олицької селищної ради №310 від 25.05.2021 року вбачається, що в даному будинку зареєстровано місце проживання позивача - ОСОБА_6 , відповідачів - ОСОБА_4 , ОСОБА_2 та ОСОБА_5 (а.с.9, 11-12). Реєстрація вказаних осіб проводилась у добровільному порядку зі згоди власника житла - ОСОБА_6 , що останнім не заперечувалось.

Згідно акту обстеження умов проживання гр. ОСОБА_6 за адресою: АДРЕСА_1 від 25.05.2021 року встановлено, що відповідачі у спірному будинку не проживають з 01.08.2019 року (а.с.10).

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

За положенням ст. 47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Частиною 1 ст. 383 та ст. 150 Житлового кодексу РСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ними (нею) для особистого проживання і проживання сімей та інших осіб.

Згідно з ч. 1 ст. 156 ЖК Української РСР, члени сім`ї власника житлового будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК Української РСР до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені у частині 2 ст. 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в ч.2 цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач і члени його сім`ї.

Ст. 317 ЦК України встановлено, що власникові належить право володіння, користування і розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Згідно з ст. 391 ЦК України, власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб шляхом, який власник вважає прийнятним.

Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме порушене право та з яких підстав.

Статтею 405 ЦК України передбачено, що члени сім`ї власника, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним та власником житла або законом.

Відповідно до вказаної норми закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення.

У постанові від 18 березня 2020 року у справі № 182/6536/13-ц (провадження № 61-23089св19) Верховний Суд зазначив, що вичерпного переліку поважних причин відсутності наймача або членів його сім`ї у житловому приміщенні житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку, з урахуванням фактичних обставин справи та правил статті 89 ЦПК України щодо оцінки доказів.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України, при цьому саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин.

Ч. 4 ст.10 ЦПК України і ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини на суд покладено обов`язок під час розгляду прав застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховою Радою України та практику ЄСПЛ як джерело права.

Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ під майном також розуміються майнові права.

Згідно із статтею 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Поняття "житло" не обмежується приміщеннями, яке законно займають або законно створено. Чи є конкретне місце проживання "житлом", яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення ЄСПЛ від 18 листопада 2004 року в справі "Прокопович проти Росії", заява N 58255/00, пункт 36). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі "МакКенн проти Сполученого Королівства", заява N 19009/04, пункт 50).

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється "згідно із законом" та не може розглядатись як "необхідне в демократичному суспільстві" (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року в справі "Савіни проти України", заява N 39948/06, п. 47).

У пункті 44 рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року в справі "Кривіцька та Кривіцький проти України", заява N 30856/03, ЄСПЛ визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й "необхідним у демократичному суспільстві". Інакше кажучи, воно має відповідати "нагальній суспільній необхідності", зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція "житла" має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.

Досліджуючи позовні вимоги позивача та заслухавши пояснення сторін у справі, суд вважає за необхідне зазначити, що відсутність (не проживання) відповідачки ОСОБА_2 у спірному приміщенні понад встановлені терміни, зумовлено конфліктною ситуацією між позивачем, як її колишнім чоловіком. Окрім іншого, судом встановлено, що іншого житла відповідачка не має; безперешкодно повернутись до місця реєстрації не може, оскільки позивач відібрав ключ від будинку; не втратила інтерес до житла та має на меті повернутись до спірного будинку; на даний час проживає у квартирі матері - займає одну з двох кімнат, у якій проживає з дітьми, які є різнополими. Комунальні послуги позивач сплачує по факту їх використання (зі слів позивача), що не свідчить про надмірний тягар для останнього, обумовлений реєстрацією відповідачів. У випадку задоволення позовних вимог, рішення, на думку суду, не збалансує інтереси ні позивача ні відповідача, а тому в частині визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, слід відмовити.

Разом з тим, суд зауважує, що при прийнятті вказаного рішення судом не брались до уваги докази, надані представником відповідачки, а саме офіційні звернення до поліції за фактом вчинення домашнього насильства позивачем відносно її довірительки та дітей, оскільки такі є неспівмірними у часовому просторі із датою надходження позовної заяви до суду.

Твердження відповідачки щодо неможливості визнання її такою, що втратила право користування спірним будинком з підстав купівлі вказаного будинку за спільні кошти подружжя, не заслуговує на увагу суду, оскільки не підтверджено жодним належним доказом.

Що стосується визнання ОСОБА_4 та ОСОБА_5 такими, що втратили право користування житловим приміщенням, суд зазначає наступне.

Судом встановлено, що відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_5 є дітьми позивача, що останнім не заперечується. Зареєстровані у спірному будинку за добровільною згодою власника - позивача, тобто на законних підставах. На момент подання позову (26.05.2021 року) діти вважаються малолітніми.

Згідно з ч. 1, 2, 3 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

Оскільки малолітня дитина не може самостійно обирати місце свого проживання, тому факт її не проживання у спірній квартирі не є безумовною підставою для позбавлення дитини права користування цим житлом.

Відповідно до ст. 6 Сімейного кодексу України (далі - СК України) правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття.

Жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання (стаття 16 Конвенції).

Не можна вважати не поважною причину не проживання дитини у спірному житлі її проживання в іншому місці, з одним із батьків, оскільки малолітня дитина в силу свого віку не має достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свого проживання. Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання, за місцем проживання будь-кого з батьків, дитина може реалізувати його лише за досягнення певного віку. Не впливає на поважність причин не проживання дитини і наявність у того з батьків з ким вона фактично проживає права власності на житло, оскільки наявність майнових прав у батьків дитини не може бути підставою для втрати її особистих житлових прав. Визначальним в цьому є забезпечення найкращих інтересів дитини.

Наведені правові висновки узгоджуються з висновками суду касаційної інстанції, викладеними у постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 711/4431/17, від 10 квітня 2019 року у справі № 466/7546/16-ц, від 27 червня 2019 року у справі № 337/1760/17, від 27 листопада 2019 року у справі № 368/750/16-ц (провадження № 61-31705св18), від 25 серпня 2020 року у справі № 206/3425/18 (провадження № 61-9122св19).

За змістом ч. 2 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

ОСОБА_4 2008 року народження та ОСОБА_5 , 2017 року народження на момент надходження позову до суду не могли самостійно визначати своє місце проживання, а тому сам по собі факт їх не проживання у спірній квартирі, не може бути безумовною підставою для визнання їх такими, що втратили право користування зазначеним житлом.

Належних та допустимих доказів на підтвердження того, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 набули право власності або право постійного користування іншим житлом, позивачем не надано, хоча це є його процесуальним обов`язком.

Окрім іншого, в судовому засіданні, зі слів законного представника ОСОБА_4 та ОСОБА_5 - ОСОБА_2 встановлено, що іншого житла, ніж спірна квартира, діти не мають.

Принципом 4 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією 1386 (ХIV) Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року, передбачено, що дитина має користуватися благами соціального забезпечення. Їй має належати право на здорове зростання і розвиток; з цією метою спеціальні догляд і охорона мають бути забезпечені дитині та її матері, зокрема належний допологовий і післяпологовий догляд. Дитина повинна мати право на належні харчування, житло, відпочинок і медичне обслуговування.

Враховуючи те, що на момент подання позовної заяви до суду відповідачі - діти позивача рахувались малолітніми суд, з врахуванням вищевикладеного, враховуючи висновок органу опіки і піклування Олицької селищної ради, в якому визнано недоцільним визнання втрати дітьми права користування спірним будинком; правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду від 09.09.2020 року у справі № 09 вересня 2020 року № 755/16152/16-ц, вважає безпідставним вимоги позивача у визнанні дітей такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Враховуючи вищевикладене та те, що позивач в силу вимог ч.1 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України не навів жодної реальної причини порушення його права за умов реєстрації відповідачів у спірному будинку, суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити у повному обсязі у зв`язку з необґрунтованістю.

Керуючись ст. ст. 4, 7, 10, 12, 76, 77, 258, 259, 263, 265 ЦПК України, ст. ст. 317, 319, 321, 391, 405 ЦК України, ст. ст. 71, 72 ЖК України, суд, -

У Х В А Л И В

В задоволенні позову ОСОБА_6 до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено безпосередньо до Волинського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

На виконання п. 4 ч. 5 ст. 265 ЦПК України, суд зазначає повне найменування сторін та інших учасників справи:

Позивач - ОСОБА_6 , проживає за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП - НОМЕР_1 .

Представник позивача - адвокат Кириченко Руслан Костянтинович, адреса: АДРЕСА_2 .

Відповідач - ОСОБА_2 , адреса реєстрації місця проживання: АДРЕСА_1 ; адреса фактичного проживання: АДРЕСА_3 .

Відповідач - ОСОБА_4 , адреса реєстрації місця проживання: АДРЕСА_1 ; адреса фактичного проживання: АДРЕСА_3 .

Відповідач - ОСОБА_5 , адреса реєстрації місця проживання: АДРЕСА_1 ; адреса фактичного проживання: АДРЕСА_3 .

Представник відповідача - ОСОБА_3 , адреса: АДРЕСА_4 .

Повний текст рішення складений 12.11.2021 року.

Суддя Ківерцівського районного суду Ю.Л. Сіліч