ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний номер справи 661/3667/15 Головуючий у 1-й інстанції Ведяшкіна Ю.В.
Номер провадження 22-ц/819/1288/21 Доповідач Полікарпова О.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 листопада 2021 року Херсонський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Полікарпової О.М.

суддів Воронцової Л.П.

Ігнатенко П.Я.

секретар Савицька А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Херсоні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Новокаховського міського суду Херсонської області у складі судді Ведяшкіної Ю.В. від 27 квітня 2021 року у справі за поданням головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення ПВР у Херсонській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Іванченко М.В. про примусове проникнення до житла боржника ОСОБА_1 ,

ВСТАНОВИВ

У квітні 2021 року головний державний виконавець Відділу примусового виконання рішень управління забезпечення ПВР у Херсонській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) (далі Відділ примусового виконання рішень) Іванченко М.В. звернулась до суду із поданням про надання дозволу на примусове проникнення до житла боржника ОСОБА_1 , за адресою: АДРЕСА_1 , посилаючись на те, що у неї на виконанні знаходиться виконавче провадження №51940930 про стягнення з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 боргу в розмірі 10 430 доларів США, що еквівалентно 233 808,26 грн., в рівних частинах з кожного; стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 боргу в розмірі 5000 доларів США, що еквівалентно 112 084,50 грн., а також в рівних частинах судові витрати по оплаті судового збору в розмірі 3702,54 грн., тобто по 1851,27 грн. з кожного, а всього 347 744,03 грн., яке 16.04.2018 року за вх.3468 передано з Новокаховського міського ВДВС Головного територіального управління юстиції у Херсонській області.

17 квітня 2018 року державним виконавцем винесено постанову про прийняття виконавчого провадження до виконання та направлено її копію сторонам для відома.

Державним виконавцем направлялися неодноразові запити до державних установ для виявлення майна та доходів ОСОБА_1 , однак вказане у боржника відсутнє. При цьому станом на 26 квітня 2021 року боржник на вимоги виконавця щодо погашення заборгованості не реагує, заборгованість за виконавчими документами не погашає, від виконання рішення суду ухиляється.

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, за боржником зареєстровано Ѕ частина двокімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_1 , що є предметом іпотеки АТ «Дельта Банк». Здійснюючи неодноразові виходи за вказаною адресою, державним виконавцем встановлено, що двері ніхто не відчиняє, перевірити майновий стан немає можливості, чим боржник здійснює перешкоди в наданні доступу до майна для перевірки його майнового стану. Тому просила суд задовольнити її подання.

Ухвалою суду від 27 квітня 2021 року подання задоволено. Надано головному державному виконавцю Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення ПВР у Херсонській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Іванченко М.В. дозвіл на примусове проникнення до квартири за адресою: АДРЕСА_1 для перевірки майнового стану боржника ОСОБА_1 .

Не погоджуючись з ухвалою суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу та, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржувану ухвалу та прийняти нове судове рішення про відмову у задоволенні подання про надання дозволу на примусове входження до його квартири. На обґрунтування своєї скарги посилається на положення ст. 30 Конституції України та ст.311 ЦК України, як забороняють проникнення до житла чи до іншого володіння особи, проведення в них огляду чи обшуку інакше як за вмотивованим рішенням суду.

Вважає, що суд першої інстанції не звернув уваги і на положення ст.48 Закону України «Про виконавче провадження» та ст.439 ЦПК України, за якими підставою примусового проникнення до житла боржника є неможливість виконання рішення суду в інший спосіб, окрім як за рахунок звернення стягнення на кошти боржника та інше його майно. Згідно витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно, ОСОБА_1 на праві приватної власності належить Ѕ частина квартири за адресою АДРЕСА_1 , яка є предметом іпотеки.

Апелянт звертає увагу апеляційного суду й на те, що державний виконавець при примусовому виконанні судового рішення про стягнення грошових коштів з боржника, не діяв у спосіб, визначений ЗУ «Про виконавче провадження», оскільки не повідомив його, як боржника про передачу виконавчого провадження до Відділу примусового виконання рішень, підтвердженням чого є те, що першу кореспонденцію від виконавчої служби він отримав лише 24.02.2021 року, а тому не міг умисно створювати перешкоди у належному виконанні судового рішення через відмову надати доступ до житла.

На думку апелянта, не могли бути предметом розгляду вказаного подання посилання державного виконавця на неявку боржника за викликами на 06.06.2018 р., та 01.08.2018 року, оскільки цим обставинам була надана оцінка в ухвалах Херсонського міського суду про привід боржника. При цьому у поданні про застосування приводу зазначалась адреса його, як боржника, до якої він немає жодного відношення. Разом з тим, в порушення вимог ст.81 ЦПК України матеріали подання не містять доказів належного повідомлення його, як боржника про виклик до державного виконавця на 27.06.2018 року та 25.09.2019 року.

Також посилається на те, що 01.03.2021 року, на виконання вимоги державного виконавця від 17.02.2021 року, його представником було надано до ВДВС письмові пояснення за фактом невиконання вимог виконавчого документа. При цьому він заздалегідь повідомив державного виконавця (лист від 27.02.2021) р. про неможливість з`явитися на виклик 04.03.2021 року через хворобу.

Що стосується його відсутності вдома 23.03.2021 року, вказує на те, що за вимогою державного виконавця для перевірки майнового стану 23.03.2021 р. о 09:00 год. він перебував за адресою свого проживання: АДРЕСА_2 , проте в зазначений час державний виконавець не з`явився, а тому акт про недопущення до житла від 28.03.2021 року вважає недостовірним

В апеляційній скарзі йдеться й про те, що вже втретє було здійснено реалізацію майна (нові меблі) на суму 112 180 грн., які були описані 07.05.2021 року державним виконавцем. При цьому раніше, а саме у 2017 та 2018 роках ним також пропонувалось майно на реалізацію в добровільному порядку, в рахунок погашення боргу на суму 73 500 грн. Загалом ним було запропоновано на реалізацію в рахунок погашення боргу нових меблів на загальну суму 185 680 грн., що свідчить про вжиття ним заходів для погашення боргу.

Також зазначає, що актам, складеним державним виконавцем 30.08.2016 року та 15.09.2016 року, які були надані до суду першої інстанції під час попереднього звернення державного виконавця з поданням про примусове входження до житла боржника, вже було надано оцінку та ухвалою Новокаховського міського суду Херсонської області від 20.10.2016 року відмовлено в задоволенні подання.

Враховуючи викладене, вважає, що докази факту його ухилення від явки до державного виконавця на виклики останнього, ненадання доступу до житла боржника та ухилення від виконання рішення суду відсутні, а тому і не має підстав для застосування такого заходу, як примусове проникнення до житла боржника.

У відзиві на апеляційну скаргу представник Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Херсонській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) її доводи не визнає, погоджується з оцінкою доказів, яка надана судом. Посилається на обставини, зазначені у поданні державного виконавця про примусове проникнення до житла, а також на надані нею докази до нього. Просить у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 відмовити, а ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Судом встановлено, що на виконанні Відділу примусового виконання рішень знаходиться виконавче провадження № 51940930 з примусового виконання виконавчого листа №661/3667/15-ц, виданого Новокаховським міським судом Херсонської області 09 серпня 2016 року про стягнення з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 боргу в сумі 10 430 доларів США, що еквівалентно 233808,26 грн. в рівних частинах з кожного; стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 боргу в сумі 5000 доларів США, що еквівалентно 112 084,50 грн., а також в рівних частинах судові витрати по оплаті судового збору в розмірі 3702,54 грн., тобто по 1851,27 грн. з кожного, а всього 347 744,03 грн. Вказане виконавче провадження було передано з Новокаховського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Херсонській області 16.04.2018 року ( Том 2 а.с.11-12; 14; 23).

17 квітня 2018 року державним виконавцем винесено постанову про прийняття виконавчого провадження №51940930 та направлена її копія для відома боржнику, на адресу, зазначену у виконавчому листі, рекомендованим листом (Том 2 а.с.25-29).

З матеріалів справи вбачається, що державний виконавець вчинив низку дій, спрямованих на примусове виконання рішення суду, зокрема направляв боржнику виклики державного виконавця та вимоги про виконання рішення суду (Том 2 а.с.30-35; а.с.38-44; а.с.51-52; а.с.85-90; а.с.104-106), направляв подання до суду для здійснення примусових приводів та розшуку боржника (Том 2 а.с.62-63; 71-75), неодноразово намагався здійснити огляд майна за місцем проживання боржника, однак останній не надав йому доступу до житла (Том 2 а.с.57, 77, 114, 116, 127, 132). Цим самим боржник ухиляється від виконання покладених на нього зобов`язань, чим ставить під сумнів конституційні гарантії обов`язковості рішення суду.

У боржника відсутні транспортні засоби, земельні ділянки, грошові кошти на рахунках в банківських установах, на які можливо звернути стягнення. Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстр заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, за боржником зареєстровано Ѕ двокімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_1 , що є предметом іпотеки АТ «Дельта Банк» (Том 2 а.с.45-49).

АТ «Дельта Банк» заперечує проти звернення стягнення на вказану квартиру.

У зв`язку з чим сума боргу залишається майже незмінною.

Відповідно до актів державного виконавця від 05 липня 2018 року, 06 грудня 2018 року, 01 квітня 2020 року, 11 лютого 2021 року, 16 лютого 2021 року, 23 березня 2021 року, останнім здійснювався вихід за зазначеною вище адресою з метою перевірки майнового стану боржника, однак провести виконавчі дії не вдалося, оскільки доступу до перевірки наявного в квартирі майна боржником надано не було.

Щодо вказаних обставин державний виконавець у актах зазначав, що перевірити майновий стан боржника виявилося неможливим, так як двері ніхто не відчинив, при тому, що в квартирі в окремі дні, коли здійснювався вихід, було чутно розмову (Том 2 а.с.57, 77-78, 91, 114-116, 127,132).

Згідно з положенням статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій, визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до ч.1, п.1, 4 ч.2 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом; за наявності вмотивованого рішення суду про примусове проникнення до житла чи іншого володіння фізичної особи безперешкодно входити на земельні ділянки, до житлових та інших приміщень боржника - фізичної особи, особи, в якої перебуває майно боржника чи майно та кошти, належні боржникові від інших осіб, проводити в них огляд, у разі потреби примусово відкривати їх в установленому порядку із залученням працівників поліції, опечатувати такі приміщення, арештовувати, опечатувати та вилучати належне боржникові майно, яке там перебуває та на яке згідно із законом можливо звернути стягнення. Примусове проникнення на земельні ділянки, до житлових та інших приміщень у зв`язку з примусовим виконанням рішення суду про виселення боржника та вселення стягувача і рішення про усунення перешкод у користуванні приміщенням (житлом) здійснюється виключно на підставі такого рішення суду.

Як зазначено у статті 30 Конституції України, статті 311 ЦК України не допускається проникнення до житла чи до іншого володіння особи, проведення в них огляду чи обшуку інакше як за вмотивованим рішенням суду.

Гарантування кожному прав на повагу та недоторканність житла є не тільки конституційно-правовим обов`язком держави, а й дотриманням взятих Україною міжнародно-правових зобов`язань відповідно до положень Загальної декларації прав людини 1948 року, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод1950 року, Міжнародного пакту про громадянські та політичні права 1966 року. Зазначені міжнародні акти згідно з частиною першою статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України.

При здійсненні своїх прав і свобод кожна людина може зазнавати тільки таких обмежень, які встановлені законом виключно з метою забезпечення належного визнання і поваги до прав і свобод інших та забезпечення справедливих вимог моралі, громадського порядку і загального добробуту в демократичному суспільстві (пункт 2 статті 29 Загальної декларації прав людини 1948 року, стаття 18 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Разом з тим, конституційна гарантія недоторканності житла не поширюється на випадки, коли суспільні інтереси вимагають правомірного обмеження прав людини, зокрема для захисту прав і законних інтересів інших членів суспільства.

Отже, за змістом наведених норм національного та міжнародного законодавства, проникнення у житло чи іншого володіння боржника, як обмеження конституційного права особи на недоторканність житла, має виступати виключним засобом забезпечення примусового виконання судового рішення та бути виправданим.

Подібний висновок міститься у постанові Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 01 листопада 2019 року у справі № К/9901/735/17 та Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 12 березня 2020 року у справі № 757/41727/19-ц (провадження № 61-19942св19).

Частиною першою статті 439 ЦПК України передбачено, що питання про примусове проникнення до житла чи іншого володіння боржника - фізичної особи або особи, у якої знаходиться майно боржника чи майно та кошти, належні боржникові від інших осіб, або дитина, щодо якої є виконавчий документ про її відібрання, при виконанні судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішується судом за місцезнаходженням житла чи іншого володіння особи або судом, який ухвалив рішення за поданням державного виконавця, приватного виконавця.

Тобто, одним із судових рішень, що допускає проникнення до житла чи до іншого володіння особи, є ухвала суду про примусове проникнення до житла під час виконання судових рішень у цивільних справах та рішень інших органів (посадових осіб).

Таким чином, рішення суду про примусове проникнення до житла чи іншого володіння боржника-фізичної особи має бути вмотивованим і ґрунтуватися на доказах, які підтверджують перешкоджання боржника вільному доступу виконавця до цього житла чи іншого володіння особи та ухилення його від виконання судового рішення.

Аналіз положень Закону України «Про виконавче провадження» та процесуальних норм дає підстави для висновку, що законодавець збалансував права як особи, що ініціює питання звернення з поданням до суду про примусове проникнення до житла, так і особи, щодо якої такі заходи застосовано.

В ході розгляду справи в суді було встановлено, що починаючи з часу відкриття виконавчого провадження, тобто з 16 серпня 2016 року (Том 2 а.с.14) та станом на день звернення державного виконавця з даним поданням боржником не вчиняються будь-які дії спрямовані на повне чи часткове погашення суми боргу.

Зазначені вище акти державного виконавця, які складені в присутності понятих та відповідають пред`явленим до них вимогам, підтверджують факт перешкоджання ОСОБА_1 вільному доступу виконавця до житла, яке є його зареєстрованим місцем проживання та належить йому на праві власності, для проведення виконавчих дій з метою перевірки його майнового стану, що є переконливим доказом ухилення боржника від виконання рішення суду.

З огляду на зазначене, примусове проникнення до житла боржника ОСОБА_1 з метою проведення виконавчих дій є виправданим та розцінюється судом як виключний засіб забезпечення примусового виконання судового рішення, яке ухвалено ще 15.04.2016 року.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов законного та обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення подання державного виконавця про примусове проникнення до житла боржника ОСОБА_1 .

Доводи апеляційної скарги відносно того, що оскаржувана ухвала суду першої інстанції про примусове проникнення державного виконавця до квартири боржника порушує його конституційні права колегія суддів не приймає до уваги, оскільки рішення суду, за яким було видано вказаний вище виконавчий лист, вже тривалий час не виконується, боржник своїми діями створює перешкоди державному виконавцю у здійсненні виконавчих дій, що суперечить ч.1, ч.2 ст.14 Конституції України щодо обов`язковості виконання рішення суду.

Колегія суддів відхиляє посилання ОСОБА_1 на те, що він не був обізнаний про передачу виконавчого провадження до Відділу примусового виконання рішень та першу кореспонденцію від виконавчої служби отримав лише 24.02.2021 року, виходячи з наступного.

Так, відповідно до ч.1 ст. 28 Закону України «Про виконавче провадження» копії постанов виконавця та інші документи виконавчого провадження (далі - документи виконавчого провадження) доводяться виконавцем до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам простим поштовим відправленням або доставляються кур`єром, крім постанов про відкриття виконавчого провадження, про повернення виконавчого документа стягувачу, повідомлення стягувану про повернення виконавчого документа без прийняття до виконання, постанов, передбачених пунктами 1-4 частини дев`ятої статті 71 цього Закону, які надсилаються рекомендованим поштовим відправленням. Боржник вважається повідомленим про початок примусового виконання рішень, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі. Документи виконавчого провадження надсилаються стягувачу та боржнику за їхніми адресами, зазначеними у виконавчому документі. У разі зміни стороною місця проживання чи перебування або місцезнаходження документи виконавчого провадження надсилаються за адресою, зазначеною у відповідній заяві сторони виконавчого провадження. Документи виконавчого провадження доводяться до відома або надсилаються адресатам не пізніше наступного робочого дня з дня їх винесення.

Постанова про передачу виконавчого провадження до Відділу примусового виконання рішень, а також постанова про прийняття його на виконання не віднесені Законом «Про виконавче провадження» до документів, які мають бути направлені стороні виконавчого провадження рекомендованим листом. Разом з тим, 17 квітня 2018 року на адресу, зазначену у виконавчому листі, боржнику надсилалась рекомендованим листом постанова про прийняття виконавчого провадження, однак за закінченням строку зберігання, конверт повернувся до Відділу примусового виконання рішень (Том 2 а.с.25-29).

Крім того, частиною 1 статті 19 Закону України «Про виконавче провадження» сторонам виконавчого провадження та прокурору як учаснику виконавчого провадження гарантовано право ознайомлюватися з матеріалами виконавчого провадження, робити з них виписки, знімати копії, заявляти відводи у випадках, передбачених цим Законом, мають право доступу до автоматизованої системи виконавчого провадження, право оскаржувати рішення, дії або бездіяльність виконавця у порядку, встановленому цим Законом, надавати додаткові матеріали, заявляти клопотання, брати участь у вчиненні виконавчих дій, надавати усні та письмові пояснення, заперечувати проти клопотань інших учасників виконавчого провадження та користуватися іншими правами, наданими законом.

Європейський суд з прав людини, вирішуючи питання про дотримання права на справедливий суд, передбаченого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, у контексті оцінки дій сторони в справі, спрямованих на захист свого права, або її бездіяльності, дійшов з урахуванням принципів, що випливають з прецедентної практики Суду, висновків про те, що сторона в розумні інтервалу часу має вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їй судового провадження (рішення від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України»). Доводи боржника відносно того, що ним у 2018 році надавалося на реалізацію державному виконавцю майно (меблі) є не прийнятними, оскільки запропоноване боржником та описане виконавцем 21.11.2017 р. майно (меблі) реалізоване не було за відсутністю покупців. Стягувач відмовилась від отримання вказаного майна у власність. Також не спростовують висновків суду і посилання скаржника на те, що неявка на виклики державного виконавця 06.06.2018 р. та 01.08.2018 року не може бути предметом розгляду вказаного подання, оскільки дані обставини були вирішені Херсонським міським судом в ухвалі від 26.07.2018 року про привід боржника, при цьому судом не було враховано, що за адресою, вказаною у цій ухвалі він не проживає. Зі змісту наведеної апелянтом ухвали про привід боржника вбачається, що судом було зазначено дві адреси боржника, одна з яких вказана у виконавчому листі (Том 2 а.с.62- 63). Доводи апеляційної скарги про те, що матеріали подання не містять доказів належного повідомлення ОСОБА_1 , як боржника про виклик державного виконавця на 27.06.2018 року та 25.09.2019 року, а також про те, що актам складеним державним виконавцем від 30.08.2016 року та 15.09.2016 року вже було надано оцінку ухвалою Новокаховського міського суду Херсонської області від 20.10.2016 року, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки до висновку про ухилення боржника від виконання рішення суду суд прийшов, надавши оцінку всім доказам у справі в сукупності. Посилання скаржника на недостовірність акту про недопущення до житла від 28.03.2021 року, так як дата перевірки була призначена на 23.03.2021 р. о 09.00 год., колегія суддів не приймає, оскільки вони спростовуються текстом даного акту, з якого вбачається, що державним виконавцем (дата зазначена нерозбірливо) було здійснено вихід за адресою вказаною у виконавчому провадженні, однак двері ніхто не відчинив, внаслідок чого нею було складено в присутності свідків відповідний акт державного виконавця (Том 2 а.с.132). Відповідно до вимог ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Враховуючи викладене, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржене судове рішення - без змін. Керуючись ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Новокаховського міського суду Херсонської області від 27 квітня 2021 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Головуючий _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ О.М. Полікарпова

Судді: _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ Л.П. Воронцова

_ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ П.Я. Ігнатенко

Повний текст постанови складено 12 листопада 2021 року

Суддя О.М. Полікарпова