Справа № 740/5003/20
Провадження № 2/740/298/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 січня 2021 року м. Ніжин

Ніжинський міськрайонний суд Чернігівської області в складі:

головуючого судді Шевченко І. М.

за участю секретаря судового засідання Кубрак Н. М.,

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Лосинівської селищної (об`єднаної) територіальної громади Ніжинського району Чернігівської області в особі Лосинівської селищної ради Ніжинського району про визнання права власності на житловий будинок у порядку спадкування,

установив:

У листопаді 2020 року позивач звернувся до суду з указаним позовом, в якому просив визнати за ним право власності на 1/4 частини житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами на АДРЕСА_1 , як за колишнім членом колгоспного двору та на 3/4 частини цього будинку в порядку спадкування після смерті матері ОСОБА_2 та батька ОСОБА_3 .

Позов мотивовано тим, що житловий будинок АДРЕСА_1 належав колгоспному двору, головою якого була ОСОБА_4 . Станом на 15 квітня 1991 року в цьому будинку крім голови двору проживали: ОСОБА_2 сестра голови двору, ОСОБА_3 зять та ОСОБА_1 племінник, які також мають право на частку в майні колгоспного двору, яка становить 1/4 частини вказаного будинку.

ІНФОРМАЦІЯ_1 голова двору ОСОБА_4 померла. Оскільки заповіту вона не залишила, то спадкоємицею за законом після її смерті на належну їй 1/4 частини будинку була її рідна сестра ОСОБА_2 , яка фактично прийняла спадщину, але не оформила її в установленому законом порядку.

ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_3 , який також на випадок своєї смерті заповідального розпорядження не залишив, тому спадкування відбувалося за законом і спадкоємцями першої черги були дружина спадкодавця ОСОБА_2 та син позивач у справі. Таким чином, належна за життя спадкодавцю частина житлового будинку була успадкована.

Мати позивача ОСОБА_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , спадщину після її смерті прийняв ОСОБА_1 , була заведена спадкова справа. Постановою приватного нотаріуса Ніжинського районного округу Бублика В. М. від 12 лютого 2020 року відмовлено ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину на спадкову частину вказаного житлового будинку з будівлями і спорудами у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів на спадкове майно.

Позивач не має іншої можливості отримати свідоцтво про право на спадщину та зареєструвати своє право власності на нерухоме майно, тому за захистом своїх прав змушений звернутися до суду з цим позовом.

Ухвалою Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 24 листопада 2020 року відкрито провадження у справі, ухвалено розглядати справу за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 08-30 год. 21 грудня 2020 року.

21 грудня 2020 року підготовче засідання відкладено на 08-30 год. 13 січня 2021 року.

Від представника позивача на адресу суду подано заяву, в якій він підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити, розглянувши справу в його та позивача відсутність.

У клопотанні від 04 грудня 2020 року (а. с. 50) представник відповідача селищний голова Лосинівської селищної ради Ніжинського району Чернігівської області позов визнав, просив розглядати справу за його відсутності.

Статтею 206 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) встановлено, що відповідач має право визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Як роз`яснив Пленум Верхового Суду України у п. 24 постанови від 12червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи.

Оскільки під час розгляду справи відповідач визнав позов у повному обсязі, і таке визнання позову не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позову та ухвалення рішення в підготовчому засіданні.

Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу згідно із ч. 2 ст. 247 ЦПК України не здійснювалося.

Згідно з довідкою Комунального підприємства «Ніжинське міське бюро технічної інвентаризації» від 30 січня 2020 року № 02869 будинок АДРЕСА_1 , зареєстрований на праві особистої власності в цілому як колгоспний двір, головою якого є ОСОБА_4 (а. с. 16).

Указана обставина підтверджується також довідкою про технічний стан нерухомого майна (а. с. 17), згідно з якою зазначений житловий будинок зареєстрований на підставі свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок від 17 травня 1991 року, виданого Виконавчим комітетом Ніжинської районної Ради народних депутатів, в цілому на праві особистої власності як колгоспний двір за ОСОБА_4 .

Станом на 15 квітня 1991 року в цьому будинку крім голови двору, ОСОБА_4 , проживали: ОСОБА_2 сестра голови двору, ОСОБА_3 зять та ОСОБА_1 племінник, що вбачається з довідки Лосинівської селищної ради Ніжинського району Чернігівської області від 24 січня 2020 року № 26 (а. с. 11).

Відповідно до ч. 1 ст. 120 Цивільного кодексу Української РСР (далі ЦК УРСР; у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності.

Згідно із ч. 2 ст. 123 ЦК УРСР розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних.

Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме:

а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба);

б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося.

Порядок ведення погосподарського обліку в сільських радах визначався Вказівками по веденню книг погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими наказом Центрального статистичного управління СРСР від 13 квітня 1979 року № 112/5 (далі Вказівки № 112/5), а згодом аналогічними Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 12 травня 1985 року за № 5-24/26, та Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими постановою Державного комітету статистики СРСР від 25 травня 1990 року № 69 (далі Вказівки № 69).

За змістом Вказівок № 112/5 і № 69 суспільна група господарства визначалась залежно від роду занять голови господарства (сім`ї). Особи, які працювали в колгоспі, але не були членами колгоспу, належали до суспільної групи робітників або службовців залежно від займаної посади.

Відповідно до абз. 2 п. 20 Вказівок № 112/5 виключенням із загального порядку були лише господарства, в яких проживали працюючі члени колгоспу. Такі господарства, незалежно від роду занять голови господарства, відносилися до господарств колгоспників.

Після введення в дію Закону України «Про власність» 15 квітня 1991 року у всіх членів колгоспного двору виникло право власності на все його майно в рівних частинах, в тому числі і на будинок з господарськими спорудами, які відносилися до цього колгоспного двору.

Зі справи вбачається, що станом на 15 квітня 1991 року ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_1 не втратили права на вказане будинковолодіння, їхні частки є рівними по 1/4.

Рішенням Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 11 вересня 2020 року в справі № 740/1141/20 за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа Лосинівська селищна рада Ніжинського району Чернігівської області, про встановлення факту родинних відносин між фізичними особами, заяву задоволено повністю: встановлено факт, що ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 в с. Шатура Ніжинського району Чернігівської області, є рідною сестрою ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Шатура Ніжинського району Чернігівської області.

Таким чином, під час розгляду вказаної справи судом установлено, що мати заявника ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 в с. Шатура Ніжинського району, є рідною сестрою ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Шатура Ніжинського району. Крім цього, установлено, що ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Шатура Ніжинського району Чернігівської області, на день смерті була зареєстрована та проживала за адресою: АДРЕСА_1 , з якою протягом шести місяців проживали: ОСОБА_2 сестра, ОСОБА_3 зять, ОСОБА_1 племінник, що підтверджується довідкою Лосинівської селищної ради Ніжинського району № 35/5/02-24 (а. с. 10).

Указане рішення ніким не оскаржувалося та набрало законної сили 22 жовтня 2020 року.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Таким чином, установлено, що ОСОБА_2 , будучи єдиною спадкоємицею на майно після смерті своєї рідної сестри ОСОБА_4 , успадкувала належну їй 1/4 частини будинку АДРЕСА_1 , ставши тим самим власником 1/2 частини цього будинку.

Відповідно до свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 (а. с. 7), ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Як убачається з наданої на запит суду копії спадкової справи № 373/2008, заведеної до майна ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 спадщину після його смерті прийняв його син ОСОБА_1 , дружина спадкодавця ОСОБА_2 відмовилася від прийняття спадщини на користь сина. Спадкоємець частково оформив свої спадкові права, отримавши свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну ділянку та на майновий пай. Залишилася неуспадкованою 1/4 частини будинку АДРЕСА_1 , яка належала спадкодавцю як колишньому члену колгоспного двору.

ІНФОРМАЦІЯ_3 померла ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про смерть від 14 січня 2015 року серії НОМЕР_2 (а. с. 6).

Згідно з копією спадкової справи № 106/2015, заведеної приватним нотаріусом Ніжинського районного нотаріального округу Бубликом В. М. до майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_2 , із заявою про прийняття спадщини після її смерті звернувся ОСОБА_1 її син, який отримав свідоцтво про право на спадщину за законом на належну спадкодавцю за життя земельну ділянку.

Отже, неоформленою позивачем після смерті матері залишилася спадщина у вигляді 1/2 частини будинковолодіння АДРЕСА_1 .

Постановою приватного нотаріуса Ніжинського районного нотаріального округу Бублика В. М. від 12 лютого 2020 року відмовлено ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на спадкову частину вказаного житлового будинку, оскільки відсутні правовстановлюючі документи на спадкове майно (а. с. 30).

Згідно зі ст. 2 ЦПК України з авданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Як передбачено ст. 328 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Згідно зі ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється, або не визнається іншою особою.

Відмова в оформленні права власності на спірний будинок, свідчить про наявність правових підстав для визнання цього права в судовому порядку.

Оскільки позивач ОСОБА_1 прийняв спадщину після смерті матері та батька, позивач позбавлений можливості в позасудовому порядку оформити спадщину у вигляді будинковолодіння, яке є колгоспним двором, то його права підлягають захисту в обраний ним спосіб, в межах заявлених позовних вимог.

Разом з цим у п. 23 постанови від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» Пленум Верховного Суду України роз`яснив, що у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Згідно зі ст. 1216, 1217, 1218 ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла, до інших осіб (спадкоємців).

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Положеннями ст. 15, 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За змістом ч. 2 ст. 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів, зокрема, може бути визнання права.

Таким чином, право на спадщину є самостійним майновим правом, яке виникає на підставі факту її прийняття та підлягає захисту в передбачений законом спосіб, і через відмову нотаріуса у видачі спадкоємцю свідоцтва про право на спадщину, не може бути захищене в інший спосіб.

Оскільки позивач ОСОБА_1 прийняв спадщину в установленому законом порядку після смерті свого батька ОСОБА_3 , якому належала 1/4 частини спадкового будинку, та матері ОСОБА_2 , яка в результаті спадкування після смерті сестри стала власником 1/2 частини вказаної нерухомості, але отримати в нотаріальній конторі свідоцтво про право на спадщину за законом у порядку спадкування на вказане будинковолодіння не може, то суд вважає наявними правові підстави для визнання за позивачем права власності на частку в зазначеному будинковолодінні в порядку спадкування за законом після смерті матері та батька.

При цьому зі справи не вбачається, що набуття позивачем права власності на зазначене будинковолодіння в цілому порушує права та законні інтереси інших осіб.

Керуючись ст. 2, 4, 12, 13, 81, 206, 247, 263 265 ЦПК України, суд

ухвалив:

Позов ОСОБА_1 до Лосинівської селищної (об`єднаної) територіальної громади Ніжинського району Чернігівської області в особі Лосинівської селищної ради Ніжинського району про визнання права власності на житловий будинок у порядку спадкування задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частини житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті матері ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/4 частини житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/4 частини житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами АДРЕСА_1 , як за колишнім членом колгоспного двору.

Рішення суду може бути оскаржене до Чернігівського апеляційного суду через Ніжинський міськрайонний суд Чернігівської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення складене і підписане 14 січня 2021 року.

Суддя І. М. Шевченко