Ухвала

11 січня 2021 року

м. Київ

справа № 754/2479/20

провадження № 61-19003ск20

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Яремка В. В. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Усика Г. І.,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 21 липня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 05 листопада 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Товариство з обмеженою відповідальністю «Житлобуд-1», про захист справ споживача, визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» (далі - КП «Київтеплоенерго»), в якому просив: визнати неправомірними дії відповідача з нарахування плати за послуги з централізованого опалення; зобов`язати відповідача поставити на облік у програмному комплексі КП «Київтеплоенерго» вузол розподільного обліку теплової енергії у квартирі АДРЕСА_1 ; зобов`язати відповідача здійснити перерахунок заборгованості за теплову енергію; зобов`язати відповідача не нараховувати у подальшому плату за теплову енергію.

На обґрунтування позову посилався на таке. Йому на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_1 . Позивач є споживачем житлово-комунальної послуги з централізованого опалення, а відповідач - виконавцем зазначеної послуги. Оплата за централізоване опалення проводилась за показниками засобу обліку теплової енергії. Проте, починаючи з листопада 2019 року відповідач почав безпідставно нараховувати плату за централізоване опалення, що не відповідає показникам лічильника. Станом на 01 грудня 2019 року за централізоване опалення відповідачем нарахована плата у розмірі 1 182,57 грн. З рахунку-повідомлення не вбачається можливим з`ясувати, яка сума нарахована за опалення місць загального користування, а яка за опалення квартири позивача. Так само за грудень 2019 року та за січень 2020 року відповідач неправомірно нараховує до сплати грошові кошти за централізоване опалення.

12 вересня 2018 року компанією «Аква Україна» встановлено у квартирі позивача лічильник системи опалення відповідно до проєкту, затвердженого 17 серпня 2018 року, дозвільних документів, проведено відповідну реєстрацію лічильника. З того часу на листопад 2019 року нарахування за централізоване опалення відбувалось виключно за місця загального користування, а з листопада 2019 року відповідач почав нараховувати за опалення у повному обсязі, незважаючи на те, що позивач не є споживачем цієї послуги та що у квартирі встановлено засіб обліку теплової енергії. Робочий проєкт обладнання квартирного вузла обліку теплової енергії у квартирі АДРЕСА_1 розглянуто відповідачем та затверджено керівником департаменту 18 серпня 2018 року, про що свідчить відповідна відмітка на титульному аркуші робочого проєкту. Вважає, що відповідач зобов`язаний нараховувати позивачу вартість за централізоване опалення відповідно до показників обліку теплової енергії, які 12 вересня 2018 року були встановлені та опломбовані відповідачем у встановленому законом порядку.

У грудні 2019 року позивач звернувся із заявою до відповідача з проханням виправити помилки у розрахунках та нарахуванні плати та у подальшому виключити нарахування плати за централізоване опалення (крім плати за опалення місць загального користування).

Відповідач у своєму листі позивачу вказував, що з набуттям чинності Законом України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання» від 22 червня 2017 року змінено підходи до обліку комунальних послуг, а також до встановлення та обслуговування засобів обліку теплової енергії. Частиною четвертою статті 7 цього Закону передбачено, що вузли розподільного обліку теплової енергії у випадках, коли це технічно неможливо, не встановлюються. Технічна можливість встановлення вузлів розподільного обліку визначається згідно із Порядком визначення технічної можливості встановлення вузлів розподільного обліку теплової енергії та економічної доцільності встановлення вузлів розподільного обліку теплової енергії, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2018 року № 829, організацією, яка має відповідну ліцензію.

Такі посилання відповідача не відповідають дійсності, оскільки позивач встановлював відповідні засоби обліку теплової енергії вже після набрання законної сили вказаним вище законом, на який посилається відповідач. Акт обстеження можливості встановлення вузлів розподільного обліку теплової енергії у квартирі проводився у 2018 році, згідно з висновком якого можливо встановлювати зазначені вузли. Крім того, відповідач особисто проводив відповідну реєстрацію засобу обліку теплової енергії та затверджував робочий проєкт обладнання квартирного вузла обліку теплової енергії.

ПАТ «Київенерго», як виконавець послуги з централізованого опалення, не інформувало мешканців будинку, у тому числі і позивача, про факти, які вказує відповідач у листі від 13 січня 2020 року, чим порушило свої обов`язки, як виконавець послуги. Відповідач, приймаючи рішення зняти з обліку вузол розподільного обліку у квартирі позивача не надав жодного документа, згідно з яким вбачалось би, що вузол розподільного обліку теплової енергії визнано незаконним, а свідоцтво про повірку законодавчо регульованого засобу вимірювальної техніки скасовано, відповідно до якого нормативного акту це зроблено тощо. Відповідач не наділений правами скасовувати, анулювати або і визнавати недійсними вже встановлені вузли розподільного обліку теплової енергії. Нормативні акти, на які посилається відповідач, не містять таких приписів та процедур.

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 21 липня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що в акті обстеження щодо технічної можливості встановлення вузлів розподільного обліку теплової енергії в квартирі АДРЕСА_1 зазначено, що забудовником передбачено встановлення теплолічильника на зворотному трубопроводі, можливість забезпечення вільного доступу для зняття показань приладу обліку, його обслуговування, заміни під час подальшої експлуатації відсутня. Отже, внутрішньо будинкова система опалення не відповідає всім критеріям, визначеним пунктом 6 Порядку визначення технічної можливості встановлення вузлів розподільного обліку теплової енергії та економічної доцільності встановлення вузлів розподільного обліку теплової енергії, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2018 року № 829. Тому суд вважав, що відповідач - КП «Київтеплоенерго» не вчиняв жодних неправомірних дій по відношенню до позивача, а діяв у межах своїх повноважень і відповідно до діючого законодавства, тому підстави для визнання дій КП «Київтеплоенерго» неправомірними відсутні. Позивач не надав будь-яких належних та допустимих доказів в обґрунтування своїх тверджень, а тому не довів своїх позовних вимог.

Постановою Київського апеляційного суду від 05 листопада 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Деснянського районного суду міста Києва від 21 липня 2020 року - без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції.

У грудні 2020 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 , в якій заявник, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки касаційна скарга подана на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8 частини другої).

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, зазначених у цій же нормі ЦПК України.

За положеннями частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; справи про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, якщо такі вимоги не пов`язані із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства); справи про розірвання шлюбу; справи про захист прав споживачів, ціна позову яких не перевищує двохсот п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Отже, для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи про захист прав споживачів, ціна позову яких не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (пункт 5 частини шостої статті 19 ЦПК України).

Ця справа є справою про захист прав споживачів, без зазначення ціни позову.

Проте зі змісту позовних вимог випливає що позивач оспорює наявність у нього заборгованості, розмір якої не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Ця справа також не є справою, яка підлягає розгляду лише за правилами загального позовного провадження, виключний перелік яких передбачений частиною четвертою статті 274 ЦПК України.

Отже, зазначена справа є незначної складності та не належить до винятків із цієї категорії, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.

Малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, тому незалежно від того визнав її такою суд першої чи апеляційної інстанції, ураховуючи, що частина шоста статті 19 ЦПК України належить до Загальних положень цього кодексу, які поширюються й на касаційне провадження, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу малозначною.

Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення.

Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо:

а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики;

б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;

в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;

г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

У касаційній скарзі заявника немає посилання на зазначені випадки.

Доводи касаційної скарги хоча і містять посилання на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, проте не стосуються питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовної практики.

Підстави для висновку про те, що справа стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, і що справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу, відсутні.

Отже, у цій справі її малозначність є визначальним фактором для вирішення питання відкриття касаційного провадження.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. При цьому право на суд не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг, і такі обмеження не можуть зашкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 36 рішення у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom) від 21 лютого 1975 року та пункт 27 рішення у справі «Пелевін проти України» від 20 травня 2010 року.

Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

З урахуванням наведеного, оскільки ОСОБА_1 подав касаційну скаргу на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню, є підстави для відмови у відкритті касаційного провадження.

Керуючись частинами шостою, дев`ятою статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 21 липня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 05 листопада 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Товариство з обмеженою відповідальністю «Житлобуд-1», про захист справ споживача, визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали надіслати заявникові.

Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.

Судді: В. В. Яремко

І. Ю. Гулейков

Г. І. Усик