Номер провадження: 22-з/813/21/21
Номер справи місцевого суду: 509/4936/18
Головуючий у першій інстанції
Доповідач Дрішлюк А. І.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
13 січня 2021 року м. Одеса
Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді Дрішлюка А.І., суддів Драгомерецького М.М., Громіка Р.Д.,
розглянувши у судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 11 березня 2020 року в цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_3 до ЖБК «Марін-Білдер», треті особи які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , про визнання права власності,-
В провадженні Одеського апеляційного суду знаходилась цивільна справа за позовом ОСОБА_3 до ЖБК «Марін-Білдер», треті особи які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , про визнання права власності.
Предметом апеляційного розгляду були апеляційні скарги представника ОСОБА_5 ОСОБА_9 , представника ОСОБА_6 ОСОБА_10 , представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 11 березня 2020 року.
Постановою Одеського апеляційного суду від 28 грудня 2020 року апеляційні скарги представника ОСОБА_5 ОСОБА_9 та представника ОСОБА_6 ОСОБА_10 на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 11 березня 2020 року були залишені без задоволення, а оскаржуване рішення без змін. Разом з тим, щодо апеляційної скарги представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 , який її підтримував та надавав пояснення в судовому засіданні 08.10.2020 року в апеляційному суді, іншими учасниками надавались пояснення, апеляційним судом не було прийняте процесуальне рішення по суті поданої скарги.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо стосовно певної позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення.
За ч.ч. 3-4 ст. 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі протягом десяти днів із дня надходження відповідної заяви. Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення. У разі необхідності суд може викликати сторони або інших учасників справи в судове засідання. Неприбуття у судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання, не перешкоджає розгляду заяви.
Учасники провадження в судове засідання не викликались.
Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Дослідивши матеріали цивільної справи, доводи апеляційної скарги, апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги з огляду на таке.
В своїй апеляційній скарзі апелянт посилається на те, що рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 11 березня 2020 року в частині визнання за ОСОБА_3 права приватної власності на житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами, розташований за адресою АДРЕСА_1 , АДРЕСА_2 , загальною площею 402, 2 км.м, житлова площа 80, 2 кв.м, що складається А- житловий будинок, І вимощення є незаконним і необґрунтованим, прийнятим у результаті неповного та неправильного встановлення обставин, які мають значення для справи, неправильного застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права. Апелянт пояснює, що між відповідачем та позивачем укладено було договір від 18.03.2005 року. Згідно п. 1.1 члену ЖСК ОСОБА_3 під будування жилого дому надано земельну ділянку площею 0,060 га, за вищезазначеною адресою. Таким чином, для виникнення права власності ОСОБА_3 на даний будинок, після будівництва та введення в експлуатацію ЖБК «Марін-Балдер», обов`язковою умовою виникнення права власності була передача вказаного будинку ОСОБА_3 . Однак, відповідач вказаний будинок ОСОБА_3 не передав, а передав його ОСОБА_8 . Отже, право власності ОСОБА_3 на вказаний будинок не виникло. Крім того, із переданням ЖБК «Марін-Білдер» вказаного будинку ОСОБА_8 з подальшою купівлею ОСОБА_1 , ОСОБА_3 втратила право на витребування цих речей у даних осіб та на висунення вимог щодо передання їй цих будинків. Апелянтка пояснює те, що даний будинок вона придбала у ОСОБА_8 на підставі договору купівлі-продажі від 12.02.2015 року, зареєстрованого приватним нотаріусом за №822. На думку апелянта, вона є добросовісним набувачем вказаного майна, оскільки набула право власності на вказане майно за договором купівлі-продажу. Тому апелянт просить скасувати рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 11 березня 2020 року в частині визнання за ОСОБА_3 права приватної власності на житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами, розташований за адресою АДРЕСА_1 , АДРЕСА_2 ), загальною площею 402, 2 кв.м, житлова площа 80,2 кв.м, що складається А житловий будинок, І вимощення. В цій частині ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні вимог ОСОБА_3 про визнання за нею права приватної власності на житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами, розташований за вищезазначеною адресою. Також стягнути судовий збір з позивача на користь апелянта, поновити строк на апеляційне оскарження.
Відповідно до положень ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Приймаючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачка виконала умови угод, націлених на набуття права власності на нерухомість, разом з тим відповідач не визнає її право власності на спірну нерухомість та не вчинив жодних дій, направлених на остаточне виконання угод та належне оформлення право власності на збудовану за рахунок позивачки нерухомість на її ім`я.
Апеляційний суд, відхиляючи доводи апеляційної скарги представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 вважає за необхідне зазначити наступне.
28 січня 2005 року відповідно до Уставу ЖБК «Марін-Білдер» ОСОБА_3 була прийнята до членів кооперативу.
18.03.2005 р. між ОСОБА_3 та ЖБК «Марін-Білдер» укладено шість Угод, предметами яких за розділом 1, є виділення їй земельних ділянок для будівництва житлових будинків в АДРЕСА_3 за адресами:
Єдиним замовником будівництва за Угодами є ЖБК «Марін-Білдер». Того ж дня, між ОСОБА_3 та ЖБК «Марін-Білдер» до зазначених Угод підписано Протоколи узгодження, у яких був визначений стан готовності житлових будинків при передачі члену кооперативу.
Порядок сплати грошових внесків передбачався п.2.1. та п.3.2. вищезазначених Угод. У п.1.2 Угод від 18.03.2005 року ЖБК «Марін-Білдер» виступав єдиним замовником на будівництво вказаних житлових будинків та підключення його до інженерних мереж.
Розділом 4 даних Угод було встановлено строки будівництва, а саме: датою початку будівництва є квітень 2005 року, датою закінчення будівництва, введення будинку до експлуатації та передачі житлових будинків у власність члену житлово-будівельного кооперативу ОСОБА_3 є квітень 2006 року.
Загальна сума грошових внесків ОСОБА_3 до ЖБК «Марін-Білдер», сплачена згідно з квитанціями до прибуткового касового ордеру, склала на момент передбаченого угодами кінця будівництва, тобто станом на 1 квітня 2006 року - 5 976 932 грн. 80 коп., що еквівалентно 1 160 730 доларів США. Після передбаченого угодами кінця будівництва нею сплачено - 1 752 921 грн. 25 коп., що еквівалентно 350 425 доларів США та у 2011 році - 55 597 грн., що еквівалентно 7 тис. доларів США.
За змістом ст.11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають з дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
З примірного статуту житлово-будівельного кооперативу, затвердженою постановою Ради Міністрів УРСР від 30 квітня 1985 р. N 186 Житлово-будівельний кооператив організовується з метою забезпечення житлом членів кооперативу і членів їх сімей шляхом будівництва багатоквартирного жилого будинку (будинків), а у випадках, передбачених законодавством, - одно- і двоквартирних жилих будинків садибного типу або багатоквартирного блокованого жилого будинку (будинків) з надвірними будівлями за власні кошти кооперативу з допомогою банківського кредиту, а також для наступної експлуатації та управління цим будинком (будинками). Жилий будинок (будинки) і надвірні будівлі належать житлово-будівельному кооперативу на праві кооперативної власності (крім квартир у цьому будинку, за які громадянами повністю внесено пайові внески) і не можуть бути у нього вилучені, продані або передані ним як у цілому, так і частинами (квартири, кімнати) ні організаціям, ні окремим особам, за винятком передачі, здійснюваної при ліквідації кооперативу. ( Пункт 19 із змінами, внесеними згідно з Постановою КМ УРСР N 163 ( 163-91-п ) від 22.08.91 )
Відповідно до ч.3 ст. 384 ЦК України у разі викупу квартири член житлово-будівельного (житлового) кооперативу стає її власником.
Відповідно до ч.1, п.1 ч.2, ч.3 ст.19 ЗУ «Про кооператив» для досягнення мети своєї діяльності кооператив набуває та використовує майно, фінансові та інші ресурси. Джерелами формування майна кооперативу є вступні, членські та цільові внески його членів, паї та додаткові паї. Кооператив є власником будівель, споруд, грошових та майнових внесків його членів, виготовленої продукції, доходів, одержаних від її реалізації та провадження іншої передбаченої статутом діяльності, а також іншого майна, придбаного на підставах, не заборонених законом.
Відповідно до ст.19-1 ЗУ «Про кооператив» член житлово-будівельного, дачно-будівельного, гаражно-будівельного, житлового, дачного, гаражного чи іншого відповідного кооперативу має право володіння, користування, а за згодою кооперативу - і розпоряджання квартирою, дачею, гаражем, іншою будівлею, спорудою або приміщенням кооперативу, якщо він не викупив це майно. У разі викупу квартири, дачі, гаража, іншої будівлі, споруди або приміщення член житлово-будівельного, дачно-будівельного, гаражно-будівельного, житлового, дачного, гаражного кооперативу чи іншого відповідного кооперативу стає власником цього майна. Право власності на таке майно у члена кооперативу виникає з моменту державної реєстрації цього права відповідно до закону.
Відповідно до ст.12 ЗУ «Про власність», громадянин набуває права власності на доходи від участі в суспільному виробництві, індивідуальної праці, підприємницької діяльності, вкладення коштів у кредитні установи, акціонерні товариства, а також на майно, одержане внаслідок успадкування або укладення інших угод, не заборонених законом.
За положеннями ст.331 ЦК України, право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі.
Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.
До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).
У разі необхідності особа, зазначена в абзаці першому цієї частини, може укласти договір щодо об`єкта незавершеного будівництва після проведення державної реєстрації права власності на нього відповідно до закону.
Отже, з вище наведеного вбачається, що ОСОБА_3 , будучи членом житлово-будівельного кооперативу «Марін-Білдер», уклала з останнім угоди на будівництво житлових будинків на відведених їй земельних ділянках. За проведення будівельних робіт ОСОБА_3 в подальшому були сплачені грошові кошти, що підтверджується матеріалами справи та що було предметом дослідження в рамках іншої справи.
Тому, з врахуванням наведеного, обґрунтованим та таким, що відповідає матеріалам справи є висновок суду першої інстанції про виникнення у ОСОБА_3 майнових прав на об`єкти нерухомості на підставі укладених угод про будівництво індивідуальних житлових будинків.
До вказаного висновку також дійшов КЦС ВС в постанові від 11.07.2018 року в справі № 509/5216/13 за позовом ОСОБА_3 до ЖБК «Марін Білдер», та ін. про скасування рішення правління, поновлення у членах, визнання незаконним та скасування рішення виконкому Таїровської селищної ради, визнання недійсним свідоцтва, визнання договору недійсним, зобов`язання вчинити певні дії, про витребування із чужого незаконного володіння, про визнання права власності, стягнення грошових коштів та стягнення грошових витрат та за зустрічним позовом Житлового будівельного кооперативу «Марін-Білдер» до ОСОБА_3 про розірвання угод.
Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
Щодо доводів апеляційної скарги про застосування статті 620 ЦК в даній справі апеляційний суд зазначає, що положення вказаної статті стосуються зобов`язальних правовідносин, в той час як за обставинами даної справи спір безпосередньо стосується правовідносин щодо речових прав на нерухоме майно, при цьому позивач з фактичним володільцем та не знаходиться у будь-яких зобов`язальних відносинах. Тому вказані положення не застосовуються до спірних правовідносин. При цьому, посилання апелянта також спростовуються тим, що рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 15.09.2017 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 08.11.2017 року та постановою КЦС ВС від 11.07.2018 року, було визнано недійсним договір купівлі-продажу спірного нерухомого майна, укладеного між ОСОБА_8 та ОСОБА_1 .
Щодо доводів апеляційної скарги стосовно неможливості витребування майна у добросовісного набувача.
ЖБК «Марін-Білдер» відмовився усунути недоліки та вимагав від ОСОБА_3 сплати останнього внеску за будівництво житлових будинків.
Відповідно до акту звірки взаємних розрахунків від 01 грудня 2008 року, який був складений та підписаний ОСОБА_3 та ЖБК «Марін-Білдер», залишок по внескам складав еквівалент 338 630 доларів США.
Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що спірне нерухоме майно не було зареєстровано за позивачкою через невиконання ЖБК своїх зобов`язань, визначених угодою від 18.03.2005 року, саме ненаданням позивачці документів про введення будинків в експлуатацію та не визнанням її права власності на спірне нерухоме майно.
Відповідно до ст. 388 ЦК України - якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача у разі, якщо майно вибуло з володіння власника не з його волі іншим шляхом.
Враховуючи вище наведене, в контекстному взаємозв`язку з встановленими обставинами набуття ОСОБА_3 права власності на спірне нерухоме майно зважаючи на факти встановлені в межах цивільної справи № 509/5216/13 за позовом ОСОБА_3 до ЖБК «Марін Білдер», та ін. про скасування рішення правління, поновлення у членах, визнання незаконним та скасування рішення виконкому Таїровської селищної ради, визнання недійсним свідоцтва, визнання договору недійсним, зобов`язання вчинити певні дії, про витребування із чужого незаконного володіння, про визнання права власності, стягнення грошових коштів та стягнення грошових витрат та за зустрічним позовом Житлового будівельного кооперативу «Марін-Білдер» до ОСОБА_3 про розірвання угод апеляційний суд констатує, що спірне нерухоме майно вибуло з володіння власника ОСОБА_3 поза її волею, в зв`язку з чим позивач має право на витребування майна в добросовісного набувача. Відтак, відповідні доводи апеляційної скарги відхиляються апеляційним судом.
Інших доводів апеляційна скарга не містить.
Таким чином, враховуючи вище наведене, оскільки доводи апеляційної скарги не спростували правильних висновків суду першої інстанції, апеляційний суд на підставі ст. 375 ЦПК України залишає без задоволення апеляційну скаргу, а оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд,
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 11 березня 2020 року залишити без змін.

Додаткова постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її підписання, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня набрання законної сили безпосередньо до Верховного Суду.

Судді Одеського апеляційного суду А.І. Дрішлюк

Р.Д. Громік

М.М. Драгомерецький

13.01.2021 року м. Одеса