Справа № 137/30/21
Провадження № 22-ц/801/2192/2021
Головуючий у суді 1-ї інстанції Желіховський В. М.
Доповідач:Шемета Т. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 листопада 2021 рокуСправа № 137/30/21м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої судді Шемети Т. М. (суддя-доповідач),

суддів Берегового О. Ю., Панасюка О. С.,

учасники справи:

позивач Акціонерне товариство комерційний банк «ПРИВАТБАНК»,

відповідач (особа яка подала апеляційну скаргу) ОСОБА_1 ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Літинського районного суду Вінницької області від 18 серпня 2021 року, ухвалене у складі судді Желіховського В. М. в смт. Літин, дата складення повного тексту рішення відповідає даті його постановлення,-

в с т а н о в и в:

15 січня 2021 року АТ КБ «ПРИВАТБАНК» звернувся до Літинського районного суду Вінницької області з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, обґрунтовуючи вимоги тим, що відповідно до укладеного договору № б/н від 10 січня 2013 року відповідач отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом.

Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між ним та банком договір, що підтверджується підписом у заяві та довідці про умови кредитування. В порушення умов кредитного договору відповідач зобов`язання за вказаним договором не виконав, в зв`язку з чим виникла заборгованість, яка станом на 30 листопада 2020 року становить 17 510 грн 93 коп., з яких: 14 092 грн 87 коп. - заборгованість за простроченим тілом кредиту; 3 418 грн 06 коп. заборгованість за простроченими відсотками за користування кредитом, які позивач просить стягнути із відповідача на його користь у примусовому порядку.

Рішенням Літинського районного суду Вінницької області від 18 серпня 2021 року позов задоволено: стягнуто із ОСОБА_1 заборгованість за договором б/н від 10 січня 2013 року визначену станом на 30 листопада 2020 року в сумі 17 510, 93 грн, з них: 14 092, 87 грн - заборгованість за простроченим тілом кредиту; 3 418, 06 грн заборгованість за простроченими відсотками, вирішено питання про стягнення судових витрат.

Задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення тіла кредиту, суд першої інстанції обґрунтовував свої висновки тим, що позивачем надано достатньо доказів на підтвердження факту отримання та користування відповідачем кредиту, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку банку не повернуті, а ухиляючись від сплати заборгованості за кредитом, відповідач порушив зобов`язання за даним договором. Задовольняючи позовні вимоги про стягнення процентів за несвоєчасну сплату кредиту, суд першої інстанції виходив з того, що сторонами підписано кредитний договір, який складається з Анкети-Заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» (далі Тарифи) і Умов та Правил надання банківських послуг (далі Умови), тобто є договором приєднання, відтак з урахуванням правового висновку викладеного в постанові Верховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі № 284/157/20-ц, суд першої інстанції прийшов до висновку, що сторонами при укладенні кредитного договору були досягнуті істотні умови договору, а саме: підстави, порядок нарахування, розмір та сплата відсотків за користування кредитними коштами.

Не погодившись з цим рішенням, ОСОБА_1 18 вересня 2021 року подав апеляційну скаргу, у якій заперечує отримання кредиту та просить скасувати рішення Літинського районного суду Вінницької області від 18 серпня 2021 року, ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

Основні доводи апеляційної скарги зводяться до того, що судом першої інстанції було зроблено помилковий висновок про узгодження істотних умов договору та укладення між сторонами кредитного договору, вважає, що позивач не надав жодного доказу, який би підтверджував факт укладення між сторонами кредитного договору, вказує, що аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 11.03.2015 у справі № 6?16цс15, від 12.03.2017 у справі № 6-2320цс16. Крім того, зсилаючись на правовий висновок Великої Палати Верховного Суду у справі № 342/180/17 від 03 липня 2019 року, зазначає що Анкета - Заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами банку» не можуть розцінюватись як стандартна (типова) форма кредитного договору.

Зазначає, що Банк не надав на вимогу суду оригінали доказів, а сам розрахунок, виписка по рахунку та довідки про відкриття кредитного рахунку та умови кредитування є внутрішніми документами банку, з яких неможливо встановити чи видавався кредит, та які саме зобов`язання порушено відповідачем.

Зауважує, що Анкета-Заява не містить визначення домовленості сторін про сплату відсотків, а відтак відсутні підстави для покладення на відповідача обов`язку по сплаті заборгованості за відсотками, отже суми надходжень, які банком були розподілені на погашення складових заборгованості підлягають зарахуванню на погашення тіла кредиту. Вказує, що в наданому позивачем розрахунку зазначено, що відповідачем сплачено 209 102 грн 93 коп., відтак наводить власний розрахунок 15 000 209 102, 93 = 194 102, 93 грн. Крім того зазначає, що у розрахунку позивача відсутня поточна заборгованість, натомість вказана прострочена заборгованість по тілу кредиту та заборгованість за простроченими відсотками, зауважує, що не може бути нарахована прострочена заборгованість тіла кредиту у разі відсутності взагалі заборгованості за тілом кредиту. Крім того зазначає, що в матеріалах справи відсутні докази про отримання відповідачем вимоги про дострокове повернення кредиту.

Відзив на апеляційну скаргу від АТ КБ «ПРИВАТБАНК», впродовж встановленого апеляційним судом строку, не надходив.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Частинами 1, 2 статті 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Рішення суду першої інстанції в частині стягнення тіла кредиту не оскаржується та судом апеляційної інстанції не переглядається.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно з статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам статті 263 ЦПК України.

По справі встановлено наступні обставини:

- 10 січня 2013 року між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», правонаступником якого є АТ КБ «ПРИВАТБАНК», та ОСОБА_1 , шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПРИВАТБАНКу, укладено кредитний договір № б/н, згідно умов якого ОСОБА_1 отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок (т. 1 а. с. 21);

- до матеріалів справи банк додав Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в ПРИВАТБАНКу ресурс: Архів Умов та Правил надання банківських послуг розміщені на сайті www.privatbank.ua (т. 1 а.с. 22 - 47);

- згідно довідки АТ КБ «ПРИВАТБАНК» за кредитним договором ОСОБА_1 було надано кредитні картки № НОМЕР_1 , дата відкриття 18.190.2006 року, термін дії до 10/12; № НОМЕР_2 , дата відкриття 28.03.2012 року, термін дії до 03/14; № НОМЕР_3 , дата відкриття 11.02.2013 року, термін дії до 07/16; № НОМЕР_4 дата відкриття 25.09.2013 року, термін дії до 06/17, № НОМЕР_5 дата відкриття 07.10.2017 року, термін дії до 07/21 (т. 1 а.с. 48);

- згідно довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки оформленої на ОСОБА_1 : старт карткового рахунку 18.10.2006 року, 11.02.2013 року встановлено кредитний ліміт у розмірі 15 000 грн, 08.03.2014 року кредитний ліміт зменшено до 14 900 грн, 13.06.2019 зменшено до 0 грн (т. 1 а.с. 19);

- відповідно до нової редакції статуту АТ КБ «ПРИВАТБАНК» останнє є правонаступником за всіма правами і обов`язками ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» (т.1 а. с. 55 - 56);

- з наданого банком розрахунку слідує, що заборгованість відповідача за вказаним кредитним договором станом на 30 листопада 2020 року становить 17 510, 93 грн, з яких 14 092, 87 грн - заборгованість за простроченим тілом кредиту, 3 418, 06 грн заборгованість за простроченими відсотками (т. 1 а.с. 17-18), в підтвердження чого також надано виписку по картковому рахунку ОСОБА_1 за договором № б/н станом на 09 березня 2021 року за період з 28.03.2012 року по 01.11.2020 (т. 1 а.с. зворот а.с. 148 167).

Між сторонами виник спір з приводу повернення грошових коштів, отриманих в кредит, та відповідальності за неналежне виконання зобов`язань позичальником.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII «Про захист прав споживачів» (далі - Закон № 1023-XII).

Заперечуючи проти судового рішення ОСОБА_1 стверджує, що кредитних коштів та кредитної картки «Універсальна» за цією заявою - анкетою він не отримував.

На підтвердження заявлених позовних вимог АТ КБ «ПРИВАТБАНК» надано датовану 10 січня 2013 року, підписану сторонами копію Анкети-Заяви про приєднання до умов та правил надання банківських послуг в ПРИВАТБАНК (т. 1 а.с. 215).

Як вбачається з Анкети-Заяви про приєднання до умов та правил надання банківських послуг, підписаної відповідачем власноручно, остання містить особисті дані та підпис відповідача, крім того на а. с. 241 в 1 томі міститься фотозображення ОСОБА_1 , на якому відповідач у відділенні Приватбанку тримає в руках банківську картку «Універсальна». Отже, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, про те, що між позивачем та відповідачем виникли кредитні відносини, натомість відповідач не спростував цієї обставини належними та допустимими доказами.

Апеляційний суд не приймає до уваги доводи апеляційної скарги про те, що Банк не надав на вимогу суду оригінали доказів, а сам розрахунок, виписка по рахунку та довідки про відкриття кредитного рахунку та умови кредитування є внутрішніми документами банку, з яких неможливо встановити чи видавався кредит, та які саме зобов`язання порушено відповідачем, з огляду на наступне:

Відповідно до Постанови Верховного Суду від 16 вересня 2020 року у справі № 200/564/18, доказами які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність».

Відповідно до пункту 5.6 Положення про організацію оперативної діяльності в банках України, затвердженого Поставою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254 виписка з особового рахунку клієнта є первинним документом та підтвердженням виконаних за день операцій.

Аналогічна за змістом норма закріплена у пункті 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75.

Позивачем в підтвердження своїх вимог, як уже зазначалось вище, додано до позову розрахунок заборгованості за договором № б/н від 10.01.2013 року, укладеного між АТ КБ «ПРИВАТБАНК» та клієнтом ОСОБА_1 , станом на 30.11.2020 року (т. 1 а.с. 6 - 18) та виписки про рух коштів по рахунку ОСОБА_1 (т. 1 а.с. 57 75, 114 141, 148 167), з яких слідує, що відповідач активно користувався кредитними коштами та погашав заборгованість, останнє зняття 14.06.2019 року, останнє погашення 21.03.2020 року, а тому у суду першої інстанції було достатньо підстав для висновку доведеність факту отримання та використання відповідачем встановленого кредитного ліміту.

Саме сторони повинні довести обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень. Якщо відповідач заперечує проти позову, то згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України саме на нього покладається обов`язок доводити такі заперечення відповідними доказами.

За загальними принципами цивільного судочинства змагальності та диспозитивності (статті 12, 13 ЦПК України) сторони є рівними у своїх правах щодо подання доказів та вільними у виборі способів доказування. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності.

Укладений між сторонами кредитний договір від 10 січня 2013 року у вигляді заяви анкети, підписаної сторонами, не містить строку повернення кредиту (користування ним).

Враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПРИВАТБАНК» не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, а доводи апеляційної скарги в цій частині є безпідставними. Такий висновок апеляційного суду зроблено з урахуванням висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 03.07.2019 по справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19).

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Отже, вірним є висновок суду першої інстанції про те, що у справі є достатньо доказів надання Банком та отримання ОСОБА_1 кредитних коштів, та що позивачем доведено наявність заборгованості по тілу кредиту в розмірі 14 092, 87 грн, яка склалася станом на 30.11.2020 року.

А відтак рішення суду в цій частині слід залишити без змін.

Крім того, апеляційний суд зауважує, що твердження в апеляційній скарзі є суперечливими, з одного боку ОСОБА_1 стверджує, що він не отримував кредит, а з іншого не погоджується з наданим банком розрахунком стосовно розміру заборгованості.

Стосовно доводів апеляційної скарги щодо неправомірного стягнення процентів, слід заначити наступне:

Обґрунтовуючи судове рішення, суд першої інстанції послався на те, що 10 січня 2013 року сторони, підписавши Анкету - заяву, уклали кредитний договір № б/н, який складається з Анкети-Заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» і Умов та Правил надання банківських послуг (т. 1 а.с. 22-48), тобто є договором приєднання.

Апеляційний суд не погоджується з таким висновком Літинського районного суду Вінницької області з огляду на таке:

Велика Палата Верховного Суду в Постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19), в якій предметом розгляду були подібні правовідносини, зауважила, що Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/ не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного шляхом підписання анкети заяви, оскільки за умови що вони не містять підпису позичальника, немає підстав вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

Тобто при вирішенні спору суд повинен з`ясувати які саме умови включені в заяву позичальника.

В справі що розглядається, в анкеті - заяві підписаній позичальником, дійсно не міститься умов щодо процентів.

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, щодо відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПРИВАТБАНК»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633,634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Вінницький апеляційний суд вважає, що матеріали справи не містять підтверджень, що витяг з Умов та правил про надання банківських послуг, які додані позивачем до позовної заяви, розумів відповідач та ознайомився і погодився з ним, підписуючи заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг ПриватБанку від 10 січня 2013 року (т. 1 а. с. 22), а також те, що вказаний витяг на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містив умови щодо сплати процентів та неустойки у зазначених розмірах та порядку їх нарахування. Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування.

Тому в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин (10 січня 2013 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (січень 2021 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у заяві домовленості сторін про сплату процентів та неустойки, наданий банком витяг з Умов та правил не може розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджує вказаних обставин.

Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з відповідачем АТ КБ «ПРИВАТБАНК» дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023?XII щодо повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов які вважав узгодженими банк.

Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору.

Такі висновки відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, провадження № 14-131цс19 та постанові Верховного Суду від 12 лютого 2020 року, справа № 365/159/19.

Враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції вважає помилковим висновок суду першої інстанції про наявність правових підстав для стягнення з відповідача відсотків за користування кредитом у розмірі 3 418, 06 грн, оскільки суду не надано позивачем доказів погодження під час укладення кредитного договору умов про сплату процентів та їх розмір.

Відтак доводи апеляційної скарги частково знайшли своє підтвердження, а рішення суду першої інстанції в частині вимог про стягнення процентів підлягає скасуванню з постановленням нового в цій частині.

Виходячи із зазначеного, апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню частково, а рішення Літинського районного суду Вінницької області від 18 серпня 2021 року скасуванню в частині задоволення позову про стягнення процентів, з ухваленням у цій частині нового, про відмову у задоволенні позовних вимог АТ КБ «ПРИВАТБАНК про стягнення із ОСОБА_1 за договором б/н від 10 січня 2013 року, заборгованості по процентах за користування кредитом визначеної станом на 30.11.2020 року у розмірі 3 418 грн 06 коп. Рішення Літинського районного суду Вінницької області від 18 серпня 2021 року в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту слід залишити без змін.

Оскільки оскаржуване судове рішення підлягає скасуванню в частині, апеляційний суд в порядку частини 13 статті 141 ЦПК України змінює розподіл судових витрат.

При зверненні до суду першої інстанції АТ КБ «ПРИВАТБАНК» сплатив судовий збір у розмірі 2 102 грн судового збору за подання позову (платіжне доручення № PROM2BАRJB від 02.12.2029 року на а. с. 1 т. 1).

З урахуванням ч. 1 ст. 141 ЦПК України та часткового задоволення позову (80,48 %) з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК» підлягає стягненню сума судового збору у розмірі грн (2 102 х 80, 48% = 1691, 69).

При подачі апеляційної скарги ОСОБА_1 сплатив судовий збір у розмірі 3 425, 43 грн, що підтверджується наявною у матеріалах справи квитанцією за № ПН 55 від 18.09.2021 року (т. 2 а. с. 12). У зв`язку із частковим задоволенням апеляційної скарги, з урахуванням принципу пропорційності з АТ КБ «ПРИВАТБАНК» на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню 19, 52 % понесених ним судових витрат, що становить 668,56 грн (3 425, 43 грн х 19,52 % = 668, 56).

Частиною 10 ст. 141 ЦПК України передбачено, що при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторона звільняється від обов`язку сплатити одна одній іншу частину судових витрат.

Отже, відповідно до ч. 10 ст. 141 ЦПК України різниця судового збору, яка підлягає стягненню із ОСОБА_1 на користь АТ КБ "ПРИВАТБАНК" становить 1 023, 13 грн (1 691, 69 грн 668, 56 грн = 1 023,13 грн).

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах. За правилом пункту 1 частини шостої статті 19 ЦПК України малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Враховуючи, що положення статті 19 ЦПК України в структурі законодавчого акту розташовані серед Загальних положень цього Кодексу, суд вправі відносити справу до категорії малозначних на будь-якій стадії її розгляду. При цьому, за змістом правилами пункту 1 частини шостої статті 19 ЦПК України справи, зазначені в цьому положенні, є малозначними в силу властивостей, притаманних такій справі, виходячи з ціни пред`явленого позову та його предмета, без необхідності ухвалення окремого судового рішення щодо віднесення зазначеної справи до відповідної категорії.

З огляду на те, що апеляційна скарга подана на рішення суду у справі, ціна позову у якій становить менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, то відповідно до положень п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України ця справа є малозначною, а тому не підлягає касаційному оскарженню (п. 2 ч. 3 с. 389 ЦПК України).

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381 - 384, п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Літинського районного суду Вінницької області від 18 серпня 2021 року в частині задоволення позовних вимог Акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» про стягнення процентів та в частині розподілу судових витрат скасувати, та в цій частині постановити нове:

Відмовити у задоволенні позову Акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості по процентах у розмірі 3 418 (три тисячі чотириста вісімнадцять) гривень 06 копійок за договором б/н від 10 січня 2013 року, яка склалася станом на 30 листопада 2020 року.

Стягнути із ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» 1 023, 13 (одну тисячу двадцять три) гривні 13 копійок в рахунок відшкодування понесених ним судових витрат.

В іншій частині рішення Літинського районного суду Вінницької області від 18 серпня 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених підпунктами а - г пункту 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Позивач - Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк», , рахунок № НОМЕР_6 (для погашення заборгованості та судових витрат), МФО 305299, місцезнаходження: 01001, м. Київ, вул. Грушевського, буд. 1Д.

Відповідач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_7 , проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених підпунктами а - г пункту 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуюча Т. М. Шемета

Судді О. Ю. Береговий

О. С. Панасюк