Ухвала

Іменем України

12 листопада 2021 року

місто Київ

справа № 686/17371/20

провадження № 61-17566ск21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Яремка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: Головне управління Національної поліції в Сумській області, Головне управління Національної поліції в Хмельницькій області, Державна казначейська служба України,

розглянув касаційну скаргу Державна казначейська служба України на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області у складі судді Козак О. В. та постанову Хмельницького апеляційного суду від 21 вересня 2021 року у складі колегії суддів: Янчук Т. О., Купельського А. В., Ярмолюка О. І.,

ВСТАНОВИВ:

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ

Стислий виклад позиції позивача

ОСОБА_1 у липні 2020 року звернувся до суду з позовом до Головного управління Національної поліції в Сумській області (далі - ГУ НП в Сумській області), Головного управління Національної поліції в Хмельницькій області (далі - ГУ НП в Хмельницькій області), Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів досудового слідства, прокуратури і суду.

Позов обґрунтовано тим, що 29 листопада 2010 року стосовно позивача порушено кримінальну справу № 19/3200 за ознаками злочинів, передбачених частиною другою статті 307 та частиною другою статті 309 Кримінального кодексу України. Того ж дня його затримано за підозрою у вчиненні зазначених злочинів та поміщено в ізолятор тимчасового утримання Хмельницького МВ УМВС.

На підставі вироку Ковпаківського районного суду м. Суми від 09 листопада 2018 року, залишеного без змін ухвалою Сумського апеляційного суду від 23 березня 2020 року, позивача виправдано у зв`язку з відсутністю у його діях складу злочину. Цим же вироком вирішено передати йому вилучені під час численних обшуків речі та майно.

Оскільки тривале перебування під слідством і судом завдало позивачу моральних страждань, він змушений докладати додаткових зусиль для організації свого життя, він просив стягнути на свою користь на відшкодування моральної шкоди за 10 років перебування під тиском органів дізнання і попереднього слідства суму в розмірі 5 000 000, 00 грн, а також втрачений заробіток та інші грошові доходи у розмірі 49 342, 50 грн.

Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 12 травня 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнено з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 672 000, 00 грн на відшкодування моральної шкоди, 49 342, 50 грн - втраченого заробітку та доходів, 82 100, 00 грн на відшкодування витрат на правничу допомогу у кримінальній справі, разом 803 442, 50 грн.

В іншій частині позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що вимоги позивача про відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди, з урахуванням статті 1176 ЦК України та Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», є правомірними. Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди 672 000, 00 грн, суд виходив з мінімального розміру її компенсації не менше одного розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом, тобто з 29 листопада 2010 року до 23 березня 2020 року (112 повних місяців).

Визначаючи розмір втраченого заробітку та інших грошових доходів, суд дійшов висновку про суму відшкодування у розмірі 49 342, 50 грн, застосувавши принцип диспозитивності цивільного судочинства. Крім того, суд дійшов висновку про відшкодування витрат на правничу допомогу у кримінальному провадженні у розмірі 82 100, 00 грн, зважаючи на доведеність позивачем понесення таких витрат та їх розмір.

Постановою Хмельницького апеляційного суду від 21 вересня 2021 року апеляційну скаргу Державної казначейської служби України залишено без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 12 травня 2021 року в частині розміру відшкодування моральної шкоди змінено.

Стягнено з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 на відшкодування моральної шкоди 800 000, 00 грн, 49 342, 50 грн втраченого заробітку та доходів, 82 100, 00 грн на відшкодування витрат на правничу допомогу в кримінальній справі, разом 931 442, 50 грн.

В іншій частині позову відмовлено.

Встановивши, що ОСОБА_1 незаконно перебував під слідством та судом з 29 листопада 2010 року до 23 березня 2020 року (дати набрання виправдувальним вироком суду законної сили), тобто 9 років 8 місяців, та врахувавши характер і обсяг душевних і психічних страждань позивача, тривалу неможливість самореалізації у сферах сімейних та дружніх стосунків, утрудненість відновлення немайнових втрат, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, неможливість повного відновлення попереднього, раніше усталеного способу життя позивача, апеляційний суд дійшов висновку, що достатнім у цій справі розмір відшкодування моральної шкоди потрібно визначити у сумі 800 000, 00 грн.

ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Короткий зміст вимог касаційної скарги

Державна казначейська служба України 26 жовтня 2021 року із застосуванням засобів поштового зв`язку звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 12 травня 2021 року та постанову Хмельницького апеляційного суду від 21 вересня 2021 року, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга обґрунтовувалася тим, що суди першої та апеляційної інстанцій за розрахункову величину під час обчислення суми відшкодування моральної шкоди взято за основу мінімальну заробітну плату на час розгляду справи.

Проте, відповідно до пункту 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом (з 1 січня 2017 року.) не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат, крім розрахунку щорічного обсягу фінансування статутної діяльності політичних партій. До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня календарного року, починаючи з 1 січня 2017 року.

На переконання заявника, з цього питання відсутній висновок Верховного Суду.

Також Державна казначейська служба України зазначила, що судами першої та апеляційної інстанцій не враховано правові висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 24 квітня 2017 року у справі

№ 760/23169/14-ц, від 30 січня 2018 року у справі № 804/2252/14, від 20 лютого 2018 року у справі № 818/1394/17 від 15 березня 2018 року у справі № 591/174/15-ц, від 26 червня 2018 року у справі № 214/8526/15-ц, постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16, в ухвалах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05 липня 2017 року у справі № 6-9601св16, від 20 вересня 2017 року у справі № 6-2238св16.

Також заявник зазначає, що позивач не обґрунтував, у чому полягає протиправність дій Державної казначейської служби України. ОСОБА_1 помилково ототожнює Державу України з державним органом - Державною казначейською службою України, оскільки відповідно до частини другої статті 176 ЦК України юридичні особи, створенні державою не відповідають за зобов`язаннями держави, тобто Державна казначейська служба України не може нести відповідальність за дії інших суб`єктів, тому покладення такої відповідальності на казначейство свідчить про неправильне вирішення справи.

ІІІ. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Верховний Суд, дослідивши подану касаційну скаргу та додані до неї документи, зробив висновок, що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити з таких підстав.

Норми права, застосовані судом

Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій (частина третя

статті 3 ЦПК України).

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Відповідно до частини шостої статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

На підставі аналізу змісту касаційної скарги та доданих до неї матеріалів, змісту оскаржуваних судових рішень Верховний Суд робить висновок, що касаційна скарга є необґрунтованою, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності оскаржуваних судових рішень.

Такий висновок суд зробив на підставі такого.

Обставини, встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій

29 листопада 2010 року стосовно ОСОБА_1 порушено кримінальну справу № 19/3200 за ознаками злочинів, передбачених частиною другою статті 307 та частиною другою статті 309 КК України. Того ж дня його затримано за підозрою у вчиненні зазначених злочинів та поміщено в ізолятор тимчасового утримання Хмельницького МВ УМВС.

Постановою першого заступника прокурора м. Хмельницького від 02 грудня 2010 року позивача звільнено з-під варти, а 10 грудня 2010 року слідчим СВ Хмельницького МВ УМВС України в Хмельницькій області Гайковським І. А. пред`явлено обвинувачення у кримінальній справі № 19/3200 за частиною другою статті 307 та частиною другою статті 309 КК України.

15 січня 2011 року працівниками УБОЗ УМВС України в Сумській області позивача затримано у м. Хмельницькому, проведено обшук та доставлено у м. Суми у приміщення УБОЗ УМВС України в Сумській області, де протягом декількох днів його утримували без офіційного оформлення затримання.

17 січня 2011 року стосовно нього порушено кримінальну справу № 10280562 за ознаками злочину, передбаченого частиною третьою статті 307 КК України, та складено протокол про його затримання за підозрою у вчиненні злочинів, передбачених частиною другою статті 307 та частиною другою статті 309 КК України.

20 січня 2011 року постановою Зарічного районного суду м. Суми, залишеною без змін ухвалою Апеляційного суду Сумської області від 01 лютого 2011 року, йому обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Постановою старшого слідчого СУ УМВС України в Сумській області від 24 січня 2011 року стосовно нього порушено кримінальну справу № 11280075 за ознаками злочину, передбаченого частиною першою статті 255 КК України, а 26 січня 2011 року пред`явлено обвинувачення у кримінальній справі № 10280562 за частиною третьою статті 307 та частиною першою статті 255 КК України.

У подальшому кримінальні справи № 19/3200, № 11280075 та № 10280562 об`єднано слідчим СУ УМВС України в Сумській області Матвєєнко Г. О. в одне провадження № 10280562.

29 квітня 2011 року слідчим СУ УМВС України в Сумській області Матвєєнко Г. О. позивачу пред`явлено обвинувачення у кримінальній справі № 10280562, яку направлено для розгляду по суті до Ковпаківського районного суду м. Суми.

На підставі вироку Ковпаківського районного суду м. Суми від 20 червня 2014 року позивача засуджено до покарання за частиною другою статті 307 КК України до 3 років 7 місяців позбавлення волі з конфіскацією всього належного йому майна, крім житла. У пред`явленому обвинуваченні за іншими статтями КК України його визнано невинним і виправдано за недоведеністю участі у вчиненні цих злочинів. Міру запобіжного заходу до набрання вироком законної сили залишено тримання під вартою.

Ухвалою Апеляційного суду Сумської області від 07 жовтня 2014 року вирок Ковпаківського районного суду м. Суми від 20 червня 2014 року скасовано, а справу повернуто на новий розгляд до суду першої інстанції. Запобіжний захід залишено у вигляді взяття під варту.

Постановою Ковпаківського районного суду м. Суми від 02 лютого 2015 року кримінальну справу № 10280562 повернуто прокурору Сумської області для організації додаткового розслідування. Міру запобіжного заходу до набрання постановою законної сили залишено тримання під вартою.

Ухвалою Апеляційного суду Сумської області від 26 березня 2015 року постанову Ковпаківського районного суду м. Суми від 02 лютого 2015 року скасовано, а справу повернуто на новий судовий розгляд до суду першої інстанції. Запобіжний захід залишено у вигляді взяття під варту.

Постановою прокурора Прокуратури Сумської області від 26 травня 2015 року змінено пред`явлене ОСОБА_1 обвинувачення, відповідно до якого він обвинувачувався лише за частиною другою статті 307 КК України.

Вироком Ковпаківського районного суду м. Суми від 16 червня 2015 року його визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого частиною другою статті 307 КК України, призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 5 місяців 5 днів з конфіскацією всього належного йому майна, крім житла, та золотого ланцюжка (браслет) 500 проби, вагою 69, 52 г. Міру запобіжного заходу до набрання вироком законної сили змінено з тримання під вартою на підписку про невиїзд та звільнено з-під варти з зали суду у зв`язку з повним відбуттям покарання.

Ухвалою Апеляційного суду Сумської області від 22 вересня 2015 року вирок Ковпаківського районного суду м. Суми від 16 червня 2015 року в частині засудження його за частиною другою статті 307 КК України скасовано і направлено кримінальну справу в цій частині на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

Постановою прокурора прокуратури Сумської області від 09 жовтня 2017 року змінено пред`явлене йому обвинувачення, згідно з яким він обвинувачувався лише за частиною другою статті 307 КК України.

На підставі вироку Ковпаківського районного суду м. Суми від 09 листопада 2018 року, залишеного без змін ухвалою Сумського апеляційного суду від 23 березня 2020 року, ОСОБА_1 виправдано за частиною другою статті 307 КК України у зв`язку з відсутністю у його діях складу злочину. Цим же вироком вирішено передати йому вилучені під час численних обшуків речі та майно.

Суд апеляційної інстанції встановив, що позивач перебував під слідством та судом з 29 листопада 2010 року до 23 березня 2020 року, тобто 09 років 8 місяців.

Оцінка аргументів, викладених у касаційній скарзі

За змістом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту особистих немайнових або майнових прав та інтересів, з якими особа має право звернутися до суду, зокрема, є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Щодо вимог про відшкодування моральної шкоди

Статтею 1176 ЦК України встановлено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.

Пунктом 1 частини першої статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

Частиною другою статті 1 цього Закону встановлено, що у випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

Кримінальне провадження - досудове розслідування і судове провадження, процесуальні дії у зв`язку із вчиненням діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (пункт 10 частини першої статті 3 КПК України).

У статті 42 КПК України міститься широке коло прав, одним із яких є право вимагати відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, в порядку, визначеному законом, а також відновлення репутації, якщо підозра, обвинувачення не виправдалися. У чинному КПК України це право закріплене вперше.

Також однією з новел чинного КПК України є Глава під назвою «Відшкодування (компенсація) шкоди у кримінальному провадженні, цивільний позов», згідно зі статтею 130 якої шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою за рахунок Державного бюджету України у випадках та в порядку, передбачених законом.

На день розгляду справи єдиним таким законодавчим актом є Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», сфера дії якого поширюється на широке коло суб`єктів, у тому числі й на осіб, стосовно яких закрито кримінальне провадження за відсутності в діянні складу кримінального правопорушення.

За наведених обставин, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, встановивши надмірну тривалість досудового розслідування, та незаконне притягнення ОСОБА_1 до кримінальної відповідальності, постановлення виправдувального вироку у зв`язку з відсутністю у його діях складу злочину, підставно встановили, що позивачу завдано моральну шкоду, розмір відшкодування якої суд апеляційної інстанції змінив, стягнувши таку компенсацію у розмірі 800 000, 00 грн.

В оцінці обґрунтованості підстав встановлення того, що позивачу завдана моральна шкода діями органів досудового слідства, прокуратури та суду, такі висновку судів першої та апеляційної інстанцій відповідають правовим висновкам, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 383/596/15 (провадження № 14-342цс18), постановах Верховного Суду, зокрема, від 04 серпня 2021 року у справі справа № 401/2949/19 (провадження № 61-15699св20), від 18 серпня 2021 року у справі № 200/8310/18 (провадження № 61-14033св20).

Щодо вимог про стягнення втраченого заробітку, доходів та витрат на правничу допомогу

Відповідно до пункту 1 статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» у наведених у статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій.

Суди першої та апеляційної інстанцій встановили, що ОСОБА_1 до моменту його затримання органами досудового слідства у січні 2011 року здійснював підприємницьку діяльність як фізична особа-підприємець, перебував на податковому обліку, подавав податкові декларації.

За наведених обставини, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, дійшов обґрунтованого висновку, що у зв`язку з незаконним притягненням до кримінальної відповідальності, тривалим перебування під слідством та судом, підлягає відшкодуванню втрачений заробіток за час порушення прав позивача, який судами підставно визначено у розмірі 49 342, 50 грн.

Також, врахувавши подані позивачем письмові докази на підтвердження понесення ним витрат на правничу допомогу у кримінальній справі у загальному розмірі 82 100, 00 грн, суди першої та апеляційної інстанцій обґрунтовано задовольнили позов в цій частині.

Доводи касаційної скарги щодо того, що суди першої та апеляційної інстанцій всупереч пункту 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України», за розрахункову величину під час обчислення суми відшкодування моральної шкоди взято за основу мінімальну заробітну плату на час розгляду справи, у той час як мали застосувати відповідний розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня календарного року, Верховний Суд відхиляє з огляду на таке.

Відповідно до частини третьої статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться, виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Судами першої та апеляційної інстанцій за основу розрахункової величини з метою визначення розміру відшкодування моральної шкоди взято мінімальний розмір заробітної плати на час ухвалення рішення Хмельницьким міськрайонним судом Хмельницької області.

Зазначене відповідає правовому висновку Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 383/596/15 (провадження № 14-342цс18), яка погодилася із визначеним судом першої інстанції розміром відшкодування моральної шкоди з розрахунку мінімальної заробітної плати на час розгляду справи.

Також Верховний Суд у постанові від 18 серпня 2021 року у справі № 200/8310/18 (провадження № 61-14033св20) зазначив, що положення частини третьої статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» не зобов`язує суд визначати розмір відшкодування моральної шкоди в межах мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом, а лише встановлює найнижчу межу розміру такого відшкодування. Тобто розмір відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом може бути визначений у сумі більшій, ніж один мінімальний розмір заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Визначення розміру моральної шкоди не в мінімальному розмірі є правом суду.

Зазначене не суперечить положенню частини третьої статті 13 наведеного Закону, яке є чинним та має практичне застосування у практиці суду касаційної інстанції, яка забезпечує єдність застосування норм матеріального права з метою реалізації права осіб на відшкодування у належному розмірі моральної шкоди, завданої органами досудового слідства, прокуратури та суду.

Враховуючи наявність правових висновків суду касаційної інстанції щодо визначення розрахункової величини під час розрахунку розміру відшкодування моральної шкоди, доводи заявника про відсутність з цього приводу висновку Верховного Суду не знайшли свого підтвердження.

Доводи касаційної скарги, що Державна казначейська служба України не може нести відповідальність за дії інших суб`єктів, тому покладення такої відповідальності на казначейство свідчить про неправильне вирішення справи, Верховний Суд визначає необґрунтованими з огляду на таке.

Суд апеляційної інстанції, змінюючи рішення суду першої інстанції змінив його резолютивну частину в частині формулювання порядку стягнення грошових коштів, визначив здійснити стягнення цих коштів з Державного бюджету України.

Зазначене відповідає правовому висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 (провадження № 12-110гс18), яка зазначила, що кошти Державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів Державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України).

Державна казначейська служба України відповідно до покладених на неї завдань: здійснює через систему електронних платежів Національного банку України розрахунково-касове обслуговування розпорядників, одержувачів бюджетних коштів та інших клієнтів, операцій з коштами бюджетів, спільних із міжнародними фінансовими організаціями проектів; здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду (пункт 4 Положення про Державну казначейську службу України).

Згідно з пунктом 8 частини першої статті 7, частини другої статті 23 Бюджетного кодексу України бюджетні кошти використовуються тільки на цілі, визначені бюджетними призначеннями, які встановлюються законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет) у порядку, визначеному цим Кодексом.

Статтею 25 Бюджетного кодексу України установлено, що Державна казначейська служба України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. Списання грошових коштів проводиться держказначейством з відповідного казначейського рахунку.

Відповідно до пунктів 63, 64 постанови Великої Палати Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі № 641/8857/17 (провадження № 14-514цс19) у цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді, зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду. Разом із тим, залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів Державної казначейської служби України чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не Державна казначейська служба України чи її територіальний орган (постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц (провадження № 14-515цс19) (пункт 44)).

Отже, суди першої та апеляційної інстанцій, встановивши фактичні обставини, надали належної правової оцінки тому факту, що ОСОБА_1 незаконно перебував тривалий час (9 років, 8 місяців) під слідством та судом, обґрунтовано встановили наявність підстав для стягнення відшкодування моральної шкоди, втраченого заробітку та витрат на правничу допомогу у кримінальній справі.

Висновки, викладені у постанові Верховного Суду України від 24 квітня 2017 року у справі № 760/23169/14-ц, у постанові Верховного Суду від 15 березня 2018 року у справі № 591/174/15-ц, постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16, на які посилається заявник у касаційній скарзі, не суперечать висновкам судів першої та апеляційної інстанцій у цій справі (№ 686/17371/20).

Наведені заявником правові висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 30 січня 2018 року у справі № 804/2252/14, від 20 лютого 2018 року у справі № 818/1394/17, від 26 червня 2018 року у справі № 214/8526/15-ц, ухвалено за інших фактичних обставини справи.

Щодо доводів про незастосування судами висновків, викладених в ухвалах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05 липня 2017 року у справі № 6-9601св16, від 20 вересня 2017 року у справі № 6-2238св16, Верховний Суд зазначає таке.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно із підпунктом 7 пункту 1 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів або палати (об`єднаної палати), передає справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо така колегія або палата (об`єднана палата) вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду України.

Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що суди першої, апеляційної та касаційної інстанцій враховують висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду та Верховного Суду України.

Чинними правилами процесуального права не передбачено обов`язку застосування судами різних інстанцій правових позицій, викладених в постановах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Враховуючи те, що касаційна скарга подана на підставі пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України, тоді як Верховний Суд уже викладав висновок щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку, тому колегія судів дійшла висновку про відсутність правових підстав для відкриття касаційного провадження у цій справі.

Керуючись пунктом 5 частини другої, частиною шостою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Державна казначейська служба України на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області та постанову Хмельницького апеляційного суду від 21 вересня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Сумській області, Головного управління Національної поліції в Хмельницькій області, Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів досудового слідства, прокуратури і суду, відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала набирає законної сили з моменту її прийняття судом та оскарженню не підлягає.

Судді: С. О. Погрібний

І. Ю. Гулейков

В. В. Яремко