Дата документу 02.11.2021 Справа № 331/5517/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Є.У.№ 331/5517/19 Головуючий у 1 інстанції: Антоненко М.В.
№ 22-ц/807/3592/21 Суддя-доповідач: Крилова О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 листопада 2021 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Крилової О.В.

суддів: Кухар С.В.

Онищенко Е.А.

секретар: Бабенко Т.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка діє як в своїх інтересах, так і в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_2 на рішення Жовтневого районного суду м.Запоріжжя від 06 липня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 , яка діє як в своїх інтересах, так і в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про усунення перешкод в користуванні житлом, виселення особи, яка безпідставно вселилася та проживає у житловому приміщенні, вселення позивача з родиною у житлові приміщення,

ВСТАНОВИВ

В грудні 2019 року ОСОБА_1 , яка діє як в своїх інтересах, так і в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про усунення перешкод в користуванні житлом, виселення особи, яка безпідставно вселилася та проживає у житловому приміщенні, вселення позивача з родиною у житлові приміщення.

В обґрунтування заяви зазначала, що вона та треті особи ОСОБА_5 , ОСОБА_4 є користувачами частини будинку літ. А за адресою АДРЕСА_1 . та користуються будинком за вказаною адресою з квітня 2006 року. Квартира АДРЕСА_1 є відокремленою частиною будинку АДРЕСА_1 і складається з кухні 7,1 кв.м., житлових кімнат 9,7 кв.м., 11,3 кв.м. та 16,0 кв.м.

Співвласником зазначеного будинку є ОСОБА_6 , який мешкає в кв. АДРЕСА_4 з 12.11.1996 р. на підставі рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 17.03.2006 р. (справа № 2-1275/06).

16.10.2006 року Жовтневим районним судом м. Запоріжжя постановлено рішення, яким правочин купівлі-продажу частини житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 визнано дійсним та визнано за ОСОБА_1 (на той час прізвище ОСОБА_7 ) право власності на кв. АДРЕСА_1 .

В подальшому, 09.11.2017 року зазначене рішення Жовтневого районного суду м.Запоріжжя було скасовано ухвалою апеляційного суду Запорізької області, а провадження по справі закрито.

За період з 2006 року до 2018 року позивач зі своєю родиною - чоловік ОСОБА_5 , мати ОСОБА_4 , неповнолітня донька ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , постійно проживали у спірному будинку, безперешкодно володіли та користувались ним, сплачували комунальні послуги, що підтверджується особовими рахунками, відкритих на позивачку.

Також те, що позивачі є користувачами житлового будинку, підтверджується даними технічного паспорту, виданого ОП «ЗМБТІ».

З 2007 року і до теперішнього часу позивачка з родиною зареєстровані за адресою АДРЕСА_1 . Реєстрація постійного місця проживання позивачки відбулась 18.01.2007 року.

Реєстрація постійного місця проживання третьої особи ОСОБА_5 відбулась 13.02.2007 року.

Реєстрація постійного місця проживання третьої особи ОСОБА_4 відбулась 13.09.2017 року.

За цей час провели реконструкцію будинку (побудували мансарду), зробили капітальний ремонт, відновили частину будинку після руйнування.

В теперішній час позивачкою ОСОБА_1 , вирішується питання щодо отримання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується листом Запорізької міськради.

ОСОБА_8 та відповідачка ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1 ніколи не проживали.

ОСОБА_8 зареєстрований та проживав за адресою АДРЕСА_6 з 18.08.2011 року, згідно довідки Департаменту реєстраційних послуг.

До 2011 року ОСОБА_8 був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_7 з 23.07.2008 року. З 29.06.1999 року до 26.10.2007 року ОСОБА_8 перебував у місцях позбавлення волі.

Відповідачка ОСОБА_3 зареєстрована та проживала за адресою АДРЕСА_6.

Крім цього, ОСОБА_8 та ОСОБА_3 згідно рішення виконкому Жовтневої райради народних депутатів м.Запоріжжя від 09.06.1988 року № 111/3, від 21.07.1988 р.№ 136/3 надана житлова площа у зв`язку з відселенням - ОСОБА_8 однокімнатна квартира, ОСОБА_3 - трикімнатна квартира.

Починаючи з 2018 року ОСОБА_8 почав чинити перешкоди позивачам в користуванні своєю нерухомістю та земельною ділянкою.

12.10.2018 року ОСОБА_8 шляхом пошкодження вхідних дверей, вікон, огорожі проник до житла позивача та третіх осіб, частково пошкодив майно, виніс їхні речі на вулицю, самоправно разом з ОСОБА_3 зайняв житло і не впускає їх до теперішнього часу.

Цей факт підтверджується зверненнями до правоохоронних органів, внесенням до ЄРДР повідомлення № 0002388 (копії додаються).

ОСОБА_8 пояснював свої дії, посилаючись на ту обставину, що він є єдиним спадкоємцем померлої ОСОБА_9 у 2006 році (у якої позивач придбала частину будинку)та померлого ОСОБА_10 , яким начебто на праві власності належала спірна частина домоволодіння по АДРЕСА_1 .

Тобто, правомірність проживання та користування будинком позивачкою та третіми особами у період з 2006 року до 2018 року не викликала сумнівів у ОСОБА_8 .

Натомість, ніяких правовстановлюючих документів , які б підтверджували право власності на майно - частину спірного будинку, що належала спадкодавцям, ОСОБА_8 не надано.

Згідно ст.1218 ЦК України, до складу спадщини входять всі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинялися внаслідок його смерті.

З цієї норми права вбачається, що право власності спадкодавця на нерухоме майно є саме тим правом, яке переходить спадкоємцеві в разі відкриття спадщини, однак до спадкоємця може перейти право тільки на те майно, яке належало спадкодавцеві на підставі діючого законодавства.

Якщо право власності не нерухоме майно відповідно до закону підлягаєдержавній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Тобто, спадкодавцями - ОСОБА_9 та ОСОБА_10 за життя не було набуто право власності, яке в разі відкриття спадщини могло бути передано відповідачу ОСОБА_8 .

До того ж відповідач ОСОБА_8 вже намагався незаконним шляхом здійснити відчуження домоволодіння за адресою АДРЕСА_1 .

Так, рішенням третейського суду від 31 жовтня 2008 року по справі № 23/2008, за позовом ОСОБА_11 до ОСОБА_8 , яким визнано дійсним договір купівлі-продажу домоволодіння літ.А за адресою : АДРЕСА_1 , начебто укладений між ОСОБА_11 та ОСОБА_9 .

12.01.2005 року за ОСОБА_11 визнано право власності на об`єкт нерухомого майна - фундамент під житловий будинок літ. В. фундамент під прибудову літ.В за адресою: АДРЕСА_1 . Згідно цього рішення, спірного будинку за адресою АДРЕСА_1 взагалі немає, так як начебто він був знесений ОСОБА_11 ще у 2006 році.

Вказане рішення вже згодом було скасоване Запорізьким апеляційним судом, після того, як в процесі розгляду цивільної справи за позовом позивача про вселення до Жовтневого районного суду м.Запоріжжя надійшла копія інвентарної справи № 46452/44375 на домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , після ознайомлення з якою стало відомо про наявність оскарженого рішення третейського суду від 31 жовтня 2008 року по справі № 23/2008.

Таким чином, вбачається, що ОСОБА_8 та відповідачка ОСОБА_3 за адресою АДРЕСА_1 ніколи не проживали. Починаючи з 2008 року (після звільнення з місць позбавлення волі) ОСОБА_8 проживав по сусідству, бачив як відбудовувався будинок, був знайомий з позивачкою та членами її родини, сумнівів щодо правомірності проживання і користування позивачем частиною будинку АДРЕСА_8 у нього не виникало. Більш того, визнав позовні вимоги до нього з боку ОСОБА_11 щодо відчуження будинку за адресою АДРЕСА_1 , знаючи,що фактично частина будинку була придбана позивачами,чим ввів в оману Третейський суд. Доказів права власності на спірну частину будинку за адресою АДРЕСА_1 суду не надав.

Підстав на вселення та проживання у будинку за адресою АДРЕСА_1 у відповідачів не має.

Натомість,позивач і члени її родини фактично є користувачами частини житлового будинку АДРЕСА_1 , безперешкодно володіли ним, користувались з 2006 року,що підтверджується численими доказами.

Позивач і члени її родини були безпідставно позбавлені свого житла. Адже тільки власник житлового будинку відповідно до ст.391 ЦК України , може вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права власності своїм майном.

Відповідач ОСОБА_8 не є власником частини будинку АДРЕСА_1 , речових прав не успадковував.

Отже право користування житлом позивачу повинно бути відновлено шляхом виселення відповідачів з кв. АДРЕСА_1 .

Згідно ст. 109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Згідно ч.3 ст.116 ЖК України, осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Посилаючись на вищезазначене просила суд, усунути перешкоди ОСОБА_1 у користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом виселення з неї ОСОБА_3 , без надання іншого житлового приміщення; вселити в квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_1 та членів її родини - неповнолітню доньку ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 .

Рішенням Жовтневого районного суду м.Запоріжжя від 06 липня 2021року у задоволенні позову відмовлено у зв`язку з необґрунтованістю.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 , яка діє як в своїх інтересах, так і в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про повне задоволення її вимог.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 16.10.2006 року Жовтневим районним судом м.Запоріжжя постановлено рішення, згідно з яким правочин купівлі-продажу частини житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 визнано дійсним, та визнано за ОСОБА_1 (Закревською) право власності на кв. АДРЕСА_1 . (а.с.67).

В подальшому, 09.11.2017 року зазначене рішення Жовтневого райсуду м.Запоріжжя було скасовано ухвалою апеляційного суду Запорізької області, а провадження по справі закрито. Скасування права власності ОСОБА_1 на вказану квартиру підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав № 108313517 від 20.12.2017 р. (а.с.28).

Згідно технічного паспорту, виданого ОП «ЗМБТІ» від 24.07.2006 р., житловий будинок АДРЕСА_1 складається з кв. АДРЕСА_1 власником якої є ОСОБА_12 , квартири АДРЕСА_4 власником якої є ОСОБА_6 . Користувачем літ-Г є ОСОБА_9 .

Згідно рішенням третейського суду від 31 жовтня 2008 року по справі № 23/2008, за позовом ОСОБА_11 до ОСОБА_8 , визнано дійсним договір купівлі-продажу домоволодіння літ.А за адресою : АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_11 та ОСОБА_9 .01.2005року та визнано за ОСОБА_11 право власності на об`єкт нерухомого майна-фундамент під житловий будинок літ. В. фундамент під прибудову літ.в за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвалою Запорізького апеляційного суду рішення третейського суду від 31 жовтня 2008 року по справі № 23/2008, було скасоване (а.с.13).

ОСОБА_5 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_9 з 13.02.2007 р.; ОСОБА_4 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 з 13.09.2007 р.; ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_9 з 18.01.2007 р.; ОСОБА_2 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_9 з 08.04.2011 р. (а.с.15).

Протягом тривалого проживання у спірному житлі, позивачкою здійснювалася оплата комунальних послуг, надано суду копії квитанцій на підтвердження оплати нею комунальних послуг в 2009 -2019 р за адресою: АДРЕСА_9 та договір № 521213225 про користування електричною енергією (а.с17-19, 21);

Відповідачці ОСОБА_3 згідно рішення виконкому Жовтневої райради народних депутатів м.Запоріжжя від 09.06.1988 року № 111/3, від 21.07.1988 р.№ 136/3 надана житлова площа у зв`язку з відселенням - трикімнатна квартира.(а.с.29,30).

Згідно довідки (з додатками) щодо належності будівель домоволодіння АДРЕСА_1 , власником квартири АДРЕСА_4 є ОСОБА_6 , власником кв. АДРЕСА_1 є ОСОБА_12 (а.с.81-87).

Натомість підстави набуття права власності Закревською також оспорені та не визнані, судове рішення, за яким вона набула право власності скасоване. ( Ухвала Апеляційного суду Запорізької області від 9.11.2017 року а.с. 7).

Відмовляючи у позові, суд першої інстанції послався на те, що позивачем не надано відповідних доказів на підтвердження свого права на проживання у спірному житлі.

Одночасно і не надано доказів правомірності вселення у дане житло відповідача ОСОБА_3 .

За таких обставин судова колегія враховує наступне.

Позивач з неповнолітньою дитиною тривалий час проживала у спірному приміщенні на підставі судового рішення, яке було чинним протягом з 2006 по по 20017 рік, тобто 11 років.

При цьому вона була зареєстрована у ньому, сплачувала комунальні послуги.

Незважаючи на те, що на даний час правова підстава, на якій позивач стала власником припинила існування, питання про її примусове виселення з займаного приміщення ві установленому порядку не вирішувалося.

Відтак до вирішення питання про законність користування позивачкою спірним приміщенням, вона не може бути позбавлена права тимчасово проживати у ньому з огляду на те, що після тривалого проживання, вона була примусово виселена з приміщення ОСОБА_8 , який без будь-якого рішення владних органів шляхом пошкодження вхідних дверей та вікон самоправно разом з ОСОБА_3 виставив з будинку речі позивачки та створив перешкоди для проживання там позивачки з дитиною.

Після його смерті у будинку залишилася проживати ОСОБА_3 яка не мафє будь-яких підстав для цього.

За поясненнями позивача у будинку є кілька кімнат, тому наразі перешкоди для вселення у приміщення Позивачки з дитиною - відсутні.

Щодо позовних вимог про виселення ОСОБА_3 , то судова колегія вважає неможливим задовольнити в цій частині позов ОСОБА_1 , позаяк такі питання мають вирішуватися власником або уповноваженим на це органом, тоді як позивач не є власником приміщення та питання про набуття нею права постійного користування ним не вирішувалося у встановленому порядку (нею не укладався відповідний договір щодо користування приміщенням, а права власності на нього вона була позбавлена).

Відтак позов в частині вимог про виселення ОСОБА_3 задоволенню не підлягає.

Щодо позовних вимог про вселення судова колегія виходить з наступного.

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право особи на повагу до житла.

Не оспорюється та обставина, що позивач тривалий час користувалася спірним житлом, зареєстрована у ньому, сплачувала комунальні послуги, іншого житла не має.

Вона була позбавлена фактичної можливості користуватися житлом внаслідок самоправний дій інших осіб.

При вирішенні спорів про позбавлення особи житла має бути врахований принцип пропорційності, передбачений ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Виселення особи можливе лише при існуванні нагальної суспільної необхідності для застосування такого обмеження та за умови, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом і переслідує легітимну мету.

Такого висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в результаті перегляду справи № 320/1941/16-ц у постанові від 12 вересня 2018 року (касаційне провадження № 61-23929св18).

Відтак навіть у разі відсутності у у позивачки відповідних прав на спірне житло, вона може бути вселена у нього, враховуючи що тривалий час користувалася ним та наразі відсутні будь-які заперечення власника житла щодо її проживання у приміщенні.

Аналіз практики Європейського суду з прав людини свідчить, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право особи на повагу до житла (рішення від 2 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України»; заява № 30856/03).

Неврахування принципу пропорційності у житлових справах є підставою для висновку про порушення стосовно такої особи ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

З огляду на викладене, судова колегія вважає, що позов підлягає частковому задоволенню в частині вселення позивача та її неповнолітньої дитини у спірне приміщення.

Щодо вселення інших членів сім`ї позивачки, то вони таких позовних вимог не заявляли, з позову не вбачається, що позивач наділена правом заявляти позов в їх інтересах, а відтак позов в цій частині задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 382 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка діє як в своїх інтересах, так і в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду м.Запоріжжя від 06 липня 2021 року по цій справі скасувати.

Ухвалити нове рішення.

Позовом ОСОБА_1 , яка діє як в своїх інтересах, так і в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про усунення перешкод в користуванні житлом, виселення особи, яка безпідставно вселилася та проживає у житловому приміщенні, вселення позивача з родиною у житлові приміщення задовольнити частково.

Вселити ОСОБА_1 , яка діє як в своїх інтересах, так і в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_2 до квартири АДРЕСА_1 .

Іншу частину позовних вимог залишити без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 15 листопада 2021 р.

Головуючий О.В. Крилова

Судді: С.В. Кухар

Е.А. Онищенко