Єдиний унікальний номер 233/5917/19
Номер провадження 22-ц/804/36/21
Єдиний унікальний номер 233/5917/19 Головуючий у 1 інстанції Мартиненко В.С.
Номер провадження 22-ц/804/36/21 Доповідач Агєєв О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 січня 2021 року м. Бахмут

Донецький апеляційний суд у складі:

головуючого судді Агєєва О.В.,

суддів Корчистої О.І., Космачевської Т.В.,

за участю секретаря судового засідання Гладуха О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Бахмут Донецької області цивільну справу № 233/5917/19 за позовом Приватного акціонерного товариства «Українська страхова компанія» до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні позивача - Кредитна спілка «Українська кредитна спілка», про відшкодування шкоди за кредитним договором в порядку регресу, з апеляційною скаргою позивача Приватного акціонерного товариства «Українська страхова компанія» на заочне рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 17 червня 2020 року, ухваленого у складі судді Мартиненко В.С., -

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2019 року до Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області звернулося Приватне акціонерне товариство «Українська страхова компанія» з позовом до ОСОБА_1 про стягнення на його користь в порядку регресу страхове відшкодування, виплачене Кредитній спілці «Українська кредитна спілка» на погашення заборгованості за кредитним договором № 10147с від 30.05.2013 р., укладеним між Кредитною спілкою «Українська кредитна спілка» та ОСОБА_1 , в розмірі 12367,63 грн. та судові витрати в розмірі 1921,00 грн.

В обґрунтування вимог позивач зазначив, на підставі кредитного договору № 10147с від 30.05.2013 року, укладеного між Кредитною спілкою «Українська кредитна спілка» та ОСОБА_1 , відповідач отримала кредитні кошти в розмірі 8000,00 грн. за умови сплати процентів за користування кредитними коштами у розмірі 28,8 % річних строком на 24 місяці з 30.05.2013 р. по 30.05.2015 р. Між ПАТ «Українська страхова компанія» та Кредитною спілкою «Українська кредитна спілка» було укладено договір добровільного страхування кредитів № 12 від 01.06.2013 р., предметом якого стали майнові інтереси страхувальника, пов`язані із матеріальними збитками, які завдані страхувальнику внаслідок повного або часткового неповернення позичальником страхувальнику суми кредиту (позики) та (або) відсотків за користування кредитом у встановлені терміни у відповідності до кредитних договорів.

Оскільки позичальник належним чином не виконала умови кредитного договору № 10147с від 30.05.2013 р. щодо повернення кредиту та сплати процентів, 19 серпня 2019 року Кредитною спілкою «Українська кредитна спілка» було направлено до ПАТ «Українська страхова компанія» відповідну заяву № 2975 про виплату страхового відшкодування у сумі 12367,63 грн, на підставі якої 20 серпня 2019 року позивачем було здійснено виплату вказаного страхового відшкодування. В зв`язку з чим ПАТ «Українська страхова компанія» має право витребувати в порядку регресу вказані кошти з винної особи.

Заочним рішенням Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 17 червня 2020 року позов Приватного акціонерного товариства «Українська страхова компанія» до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди за кредитним договором в порядку регресу - задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Приватного акціонерного товариства «Українська страхова компанія» в порядку регресу заборгованість за кредитним договором № 10147с від 30.05.2013 року, укладеним між Кредитною спілкою «Українська кредитна спілка» та ОСОБА_1 , яка складається із заборгованості за кредитом в розмірі 1640 гривень 63 копійок, заборгованості за процентами за користування кредитом в розмірі 2988 гривень 12 копійок, а всього в розмірі 4628 гривень 75 копійок. В задоволенні позовних вимог в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь Приватного акціонерного товариства «Українська страхова компанія» в порядку регресу заборгованості за кредитним договором № 10147с від 30.05.2013 року, укладеним між Кредитною спілкою «Українська кредитна спілка» та ОСОБА_1 , яка складається із заборгованості за процентами за користування кредитом в розмірі 7738 гривні 88 копійок - відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Приватного акціонерного товариства «Українська страхова компанія» судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору, в розмірі 718 гривень 96 копійок.

Не погодившись із вказаним рішенням, позивач ПрАТ «Українська страхова компанія» подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що судом першої інстанції передчасно констатовано, що позивачем необґрунтовано здійснено розрахунок заборгованості за процентами за користування кредитними коштами.

Зазначає, що 30.05.2013 року між Кредитною спілкою «Українська кредитна спілка» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № 10147с, про надання позичальнику у користування 8000 грн. на 24 місяці з 30.05.2013 року по 30.05.2015 року під 28,8% річних.

Проценти є фіксованими та нараховуються кожний день на первісну суму кредиту, зазначену в п. 1.1. договору.

Згідно із п.3.4 договору нарахування відсотків за користування кредитом здійснюється в національній валюті за фактичну кількість днів в періоді. Нарахування процентів за договорами кредиту відбувається за кожний фактичний строк користування кредитом і починається з наступного дня після отримання кредиту (дати списання з розрахунку кредитодавця), а припиняється в день остаточного розрахунку за кредитом. Для цілей розрахунку процентів за кредитом використовується календарний рік.

Відповідно до п.3.6 договору прострочення сплати кредиту та/або процентів за користування кредитом (згідно графіка розрахунків) не зупиняє нарахування процентів, як протягом строку надання кредиту, визначеного п.1.1 цього Договору, так й після закінчення цього строку протягом подальшого користування позичальником наданими грошовими коштами, крім випадку прийняття окремого рішення про це кредитодавця.

Згідно з ст.611 ЦК України у разі порушення зобов`язань настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, припинення зобов`язання внаслідок односторонньо відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди.

З виписки з розрахунку позичальника, наданої позивачем, вбачається, що останній платіж в рахунок погашення заборгованості за кредитом відповідач здійснила 24 грудня 2014 року та в порушення умов кредитного договору, ст.ст.509, 526, 1054 ЦК України кредитні зобов`язання за договором в повному обсязі не виконала, у зв`язку з чим станом на 20.08.2019 кредитна спілка «Українська кредитна спілка» нарахувала заборгованість в розмірі 12 367,63 грн.

Відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно з ч.1 ст.530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Встановлено, що п.1.2 кредитного договору передбачено, що проценти є фіксованими та нараховуються кожний день на первісну суму кредиту, зазначену в п.1.1. Пунктом 3.6 договору передбачено, що прострочення сплати кредиту та/або процентів за користування кредитом (згідно графіка розрахунків) не зупиняє нарахування процентів, як протягом строку надання кредиту, визначеного п.1.1 цього Договору, так й після закінчення цього строку протягом подальшого користування позичальником наданими грошовими коштами, крім випадку прийняття окремого рішення про це кредитодавця.

Не зважаючи на чітке регламентування бази нарахування процентів, суд першої інстанції безпідставно, без будь-якого посилання на положення кредитного договору або норм Закону змінив таку базу нарахування на власний погляд, що суперечить вимогам законодавства. Зокрема відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України, боржник який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо розмір процентів не встановлений договором або законом.

Посилається на практику Верховного Суду, який в п.91 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року по справі № 444/9519/12, зазначив, що після спливу визначеного договором строку кредитування, чи у разі пред`явлення до позивальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

У цьому разі, відповідно до вказаної норми закону, боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі № 910/1238/17, від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12).

Вважає, що зміст правової позиції Великої Палати Верховного Суду полягає у тому, що відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України у кредитному договорі може бути передбачено сплату процентів за неправомірне користування боржником грошовими коштами, як наслідок прострочення боржником виконання грошового зобов`язання і такі проценти може бути стягнуто кредитодавцем і після спливу визначеного кредитним договором строку кредитування у порядку визначеному договором.

З огляду на викладене відсутні правові підстави для відмови в задоволені вимог позивача в частині повного нарахування процентів за користування чужими грошовими коштами після закінчення строку дії кредитного договору, з урахуванням умов кредитного договору щодо такого нарахування.

Крім того зазначив, що судом безпідставно зменшено суму судових витрат, що підлягає відшкодуванню позивачу в наслідок часткового задоволення позовних вимог позивача.

Відзив від відповідача в письмовій формі на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надійшов.

Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Сторони в судове засідання не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені у встановленому законом порядку.

Апеляційний суд вважає можливим розглянути справу за відсутності учасників справи, які не з`явились в судове засідання, оскільки, відповідно до частини 2 ст.372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга позивача задоволенню не підлягає.

Відповідно до частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Зазначеним вимогам процесуального закону рішення суду відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що 30 травня 2013 року між Кредитною спілкою «Українська кредитна спілка» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 10147С, відповідно до умов якого кредитодавець зобов`язався надати позичальнику у тимчасове користування грошові кошти у безготівковій формі на умовах, встановлених кредитним договором, з дотриманням вимоги повернення коштів та сплати процентів у визначені договором строки, у розмірі 8000,00 грн. строком на 24 місяці з 30 травня 2013 року по 30 травня 2015 року включно зі сплатою процентів у розмірі 28,8 % річних. Проценти є фіксованими та нараховуються кожний день на первісну суму кредиту, зазначену в п.1.1.

Згідно із п.3.4 договору нарахування відсотків за користування кредитом здійснюється в національній валюті за фактичну кількість днів в періоді (28-29-30-31/365-366). Нарахування процентів за договорами кредиту відбувається за кожний фактичний строк користування кредитом і починається з наступного дня після отримання кредиту (дати списання з розрахунку кредитодавця), а припиняється в день остаточного розрахунку за кредитом. Для цілей розрахунку процентів за кредитом використовується календарний рік.

Відповідно до п. 3.6 договору прострочення сплати кредиту та/або процентів за користування кредитом (згідно графіка розрахунків) не зупиняє нарахування процентів, як протягом строку надання кредиту, визначеного п.1.1 цього Договору, так й після закінчення цього строку протягом подальшого користування позичальником наданими грошовими коштами, крім випадку прийняття окремого рішення про це кредитодавця.

Кредитна спілка «Українська кредитна спілка» виконала свої зобов`язання, надавши відповідачу кредитні кошти відповідно до умов вищенаведеного кредитного договору в розмірі 8000,00 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 21186 від 30.05.2013 р.

З виписки з рахунку позичальника, наданої позивачем, вбачається, що останній платіж в рахунок погашення заборгованості за кредитом відповідач здійснила 24 грудня 2014 року у загальному розмірі 525,00 грн. та в порушення умов Кредитного договору, ст.ст.509, 526, 1054 ЦК України кредитні зобов`язання за договором в повному обсязі не виконала, у зв`язку з чим станом на 20.08.2019 р. Кредитна спілка «Українська кредитна спілка» нарахувала заборгованість в розмірі 12367,63 грн., яка складається з: - 1640,63 грн. - заборгованість за кредитом; - 10727,00 грн. - заборгованість за процентами за користування кредитом.

Ухвалюючи рішення про зменшення суми заборгованості за процентами за користування кредитом суд першої інстанції врахував правову позицію, що викладена у п.91 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року по справі № 444/9519/12, відповідно до якої, після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позивальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Так, судом першої інстанції визначено, що з умов кредитного договору випливає, що сторони погодили наслідки прострочення грошового зобов`язання, а саме: відповідно до п. 3.6 договору прострочення сплати кредиту та/або процентів за користування кредитом (згідно графіка розрахунків) не зупиняє нарахування процентів, як протягом строку надання кредиту, визначеного п.1.1 цього Договору, так й після закінчення цього строку протягом подальшого користування позичальником наданими грошовими коштами, крім випадку прийняття окремого рішення про це кредитодавця.

Оскільки судом першої інстанції встановлено, що після закінчення строку кредитування, яке припадало на 30 травня 2015 року, позика в розмірі 1640,63 грн. не була повернута позичальником, суд дійшов висновку про те, що позикодавець мав право відповідно до умов договору нараховувати на вказані кошти проценти в розмірі 28,8 % річних за весь час фактичного користування ними.

Отже, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що кредитною спілкою обґрунтовано було нараховано заборгованість за процентами за користування кредитом за період з 25.12.2014 року по 30 травня 2015 року включно, що відповідає 158 дням, на первісну суму кредиту, наданого відповідно п.1.1, зафіксованого на дату видачі кредиту, - 8000,00 грн., в розмірі 990,67 грн. (8000 * 28,8 / 100 / 365 = 6,31 грн. - щоденний процент; 6,31 (грн..) * 157 (день) = 990,67 (грн.).

Разом з тим, заборгованість за процентами за користування кредитом після строку кредитування відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України за період з 31.05.2015 року по 20.08.2019 року, що відповідає 1543 дням, має бути нарахована на прострочене тіло кредиту, яке станом на 31.05.2015 року дорівнювало 1640,63 грн. А отже, отримуємо такий розрахунок 1640,63 * 28,8/100/365 * 1543 = 1997,45грн..

А у підсумку розмір заборгованості за процентами за період з 25.12.2014 року по 20.08.2019 року дорівнює 2988,12 грн., що є сумою вищенаведених розрахунків.

Такий висновок суду першої інстанції є правильним та таким, що відповідає обставинам справи і вимогам закону.

Суд першої інстанції правильно визначив, що для нарахування процентів за користування кредитом поза межами кредитного договору, треба взяти фактичну заборгованість за кредитом, яку розрахувати на визначені у Договорі відсотки на кількість днів прострочення зобов`язання.

Посилання в апеляційній скарзі на пункти кредитного договору, які передбачають процентну ставку на певну базу кредитування (на суму кредиту на весь час) не заслуговують на увагу, оскільки право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється з припиненням дії кредитного договору. Крім того, судом першої інстанції правильно зроблений розрахунок заборгованості, з урахуванням вимог ч.2 ст.625 ЦК України.

На думку апеляційного суду, суд першої інстанції дійшов мотивованого висновку про часткове задоволення позовних вимог та правильно розрахував суму, що підлягає стягненню, виходячи з розміру відсотків передбачених кредитним договором, що вбачається з наведеного в рішенні суду першої інстанції розрахунку.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.

Згідно з усталеною практикою Європейський суд з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Рішення суду першої інстанції відповідає вимогам ст. 263 ЦПК України.

Оскільки апеляційним судом не встановлено порушення або неправильне застосування судом першої інстанції при розгляді цієї справи норм матеріального чи процесуального права та невідповідності висновків суду обставинами справи, то підстав для задоволення скарги і скасування судового рішення з ухваленням нового рішення за доводами апеляційної скарги немає.

Відповідно до статті 382 ЦПК України, в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначається, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Відповідно до статті 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги позивача без задоволення, підстави для відшкодування позивачу витрат по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги відсутні, такі судові витрати покладаються на позивача.

Відомості про інші судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, сторонами не надані.

Відповідно до пункту 1 частини шостої статті 19 ЦПК України зазначена справа є малозначною, оскільки ціна позову складає 12 367,63 грн., що не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 01 січня 2019 року, в якому позивачем була подана позовна заява.

Отже, відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, постанова апеляційного суду у цій справі касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Керуючись статтями 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу позивача Приватного акціонерного товариства «Українська страхова компанія» на заочне рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 17 червня 2020 року залишити без задоволення.

Заочне рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 17 червня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню у касаційному порядку, як така що ухвалена у малозначній справі, не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Повне судове рішення складено 13 січня 2021 року.

Судді: