Справа № 454/761/20 Головуючий у 1 інстанції: Веремчук О.А.
Провадження № 22-ц/811/1084/21 Доповідач в 2-й інстанції: Крайник Н. П.
Провадження № 22-ц/811/905/21
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 жовтня 2021 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ в складі:

головуючої: Н. П. Крайник

суддів: О.М. Ванівського, О.Я. Мельничук

при секретарі: К.О. Ждан

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Львівської обласної прокуратури в інтересах Сокальської міської ради Львівської області на рішення Сокальського районного суду Львівської області від 11 червня 2020 року та на ухвалу Сокальського районного суду Львівської області від 01 жовтня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , третя особа Сокальська міська рада Виконавчий комітет Сокальської міської ради про визнання права власності на гараж, -

в с т а н о в и в:

05.03.2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , третя особа Сокальська міська рада Виконавчий комітет Сокальської міської ради про визнання права власності на гараж.

Позовні вимоги обгрунтовував тим, що є власником квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (індексний номер 41352309). Дана квартира належить йому на праві власності на підставі договору купівлі продажу від 28 липня 2015року, який посвідчений приватним нотаріусом Ковальчуком І.Т. Сокальського нотаріального округу та зареєстрований в реєстрі №1117, який був укладений з продавцями ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . При купівлі квартири позивач також сплатив продавцю кошти у сумі 20000 грн за гараж, який був закріплений за даною квартирою на прибудинковій території за адресою АДРЕСА_2 . Зазначений гараж не є самочинним будівництвом та побудований відповідно до технічних даних у 1975р., має загальну площу 25,35 м.кв. Сплата нами коштів за гараж підтверджується розпискою, яку ОСОБА_3 власноручно написала позивачу, коли отримала кошти. Ними було досягнуто угоди, що відповідачі після отримання коштів укладуть з ним ( ОСОБА_1 ) договір купівлі-продажу гаражу. Відповідач передав йому ключі від гаража. На даний час відповідачі ухиляються від укладення в нотаріальному порядку договору купівлі-продажу гаражу. Просив позов задовольнити.

Оскаржуваним рішенням позов задоволено.

Визнано договір купівлі продажу гаражу прим. №1 площею 25,35 м.кв. за адресою АДРЕСА_3 , укладений 28 липня 2015року дійсним.

Визнано за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) право власності на гараж прим. № НОМЕР_2 загальною площею 25,75 м.кв., за адресою АДРЕСА_3 .

Оскаржуваною ухвалою виправлено описку в рішенні суду від 11 червня 2020 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , третя особа Сокальська міська рада Виконавчий комітет Сокальської міської ради про визнання права власності на гараж, та викладено описку в наступній редакції: «Визнати договір купівлі продажу гаражу прим. №1 площею 25,35 м.кв. за адресою АДРЕСА_3 , укладений 28 липня 2015 року дійсним. Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) право власності на гараж прим. № НОМЕР_2 загальною площею 25,75 м.кв., за адресою АДРЕСА_3 ».

Рішення та ухвалу суду оскаржила Львівська обласна прокуратура в інтересах Сокальської міської ради Львівської області.

Вважає оскаржувані рішення та ухвалу суду незаконними, необґрунтованими, такими, що постановлені з порушенням норм матеріального і процесуального права та з невідповідністю висновків суду обставинам справи.

Зазначає, що, визнаючи за позивачем право власності на гараж прим.№ НОМЕР_2 площею 25,35 м. кв. за адресою АДРЕСА_3 , суд першої інстанції не виходив зтого, що такий є самочинно збудованим, відповідні дозволи щодо його будівництва чи реконструкції, введення в експлуатацію органів архітектурно-будівельного контролю відсутні, право приватної власності чи користування на гараж у відповідачів оформлено не було, будь-які правовстановлюючі документи на гараж відповідачами не надано, гараж знаходиться на земельній ділянці в межах населеного пункту м. Сокаль (прибудинкова територія), правовстановлюючі документи в позивача та відповідачів на яку відсутні. Крім цього, згідно інформації Сокальської міської ради № 175/02-37 від 27.01.2021 року за адресою АДРЕСА_3 земельна ділянка не сформована, кадастровий номер їй не присвоєно, цільове призначення та форма власності не визначені. Водночас, як вбачається з мотивувальної частини оскаржуваного рішення, суд першої інстанції обґрунтовує свою позицію щодо задоволення позову нормами ч.1 ст.344 Цивільного кодексу України, а саме тим, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Однак, суд першої інстанції не врахував, що за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Позов про визнання права власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником. Сам по собі факт користування позивачем спірним майном - гаражем не є підставою для виникнення у нього права власності за набувальною давністю. Договір купівлі-продажу гаражу прим. АДРЕСА_4 між ОСОБА_1 та відповідачами Потоцькою МЛ та ОСОБА_3 не укладався та не був нотаріально посвідчений, тому суд безпідставно визнав договір купівлі-продажу гаражу прим.№ 1 площею 25,35 м. кв. за адресою: АДРЕСА_3 , укладений 28.07.2015 дійсним. Таким чином, суд першої інстанції, порушуючи вимоги законодавства, замінив собою органи державної влади, що уповноважені на здійснення оформлення права власності на нерухоме майно та визнав за позивачем право власності на гараж за відсутності між сторонами спору про право цивільне, оскільки не можна вважати, що у цій справі суд діяв відповідно до завдань цивільного судочинства. Крім того, земельна ділянка, на якій розташована спірна будівля, є комунальною власністю і перебуває у віданні Сокальської міської ради, яка у відповідності до вимог ст. 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в України» є органом місцевого самоврядування, що представляє територіальну громаду міста Сокаль та здійснює від її імені та в її інтересах функції, а також повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, а також іншими законами України. Згідно ст. 80 зазначеного Закону територіальні громади, які реалізують право власності через органи місцевого самоврядування, є суб`єктами права власності на землю, що є комунальною власністю. Поряд з цим, Сокальська міська рада, яка зобов`язана діяти від імені та в інтересах територіальної громади, достеменно знаючи про самовільно забудовано їх земельну ділянку, яка у встановленому законом порядку ні позивачу, ні відповідачу не передавалась, згоди на розміщення на ній спірної нежитлової будівлі радою не надавалося, не виконуючи покладені на неї Законом обов`язки, підтримала позовні вимоги ОСОБА_1 та не оскаржила в установленому законом порядку рішення, яке порушує не тільки інтереси територіальної громади, а й державний (суспільний) інтерес. Така бездіяльність ради є тим випадком, який дає підстави для представництва прокурором інтересів держави (суспільства) у вказаному спорі. Надавши прокурору повноваження представництва, законодавець насамперед визначив можливість прокуратури захищати державні (суспільні) інтереси, у тих випадках, коли вони залишились не захищеними або захищаються неналежним чином органами, на які покладено обов`язок це робити.

Просить рішення та ухвалу суду скасувати та постановити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

У засіданні суду апеляційної інстанції прокурор Яворський Я.Т. скаргу підтримав, просив скаргу задоволити, рішення та ухвалу суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволення позову ОСОБА_1 відмовити.

Позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_4 в судове засідання не з`явилися,хоча належним чином були повідомлені про час та місце розгляду справи, ОСОБА_4 подав заву про відкладення розгляду справи у зв`язку з хворобою, однак суд вважає за можливе розглянути справу у їх відсутності по наявних матеріалах справи, зважаючи на тривалість розгляду справи судом апеляційної інстанції.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, хоча належним чином були повідомлені про час та місце розгляду справи, тому суд вважає за можливе проводити розгляд справи у їх відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних мотивів.

Згідно положень ст.ст. 12, 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.1, ч.6 ст. 81 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним.

Відповідно до положень ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до положень п.п. 1, 5 ч. 2 ст. 16 ЦК України, способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права.

Відповідно до ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном (стаття 317 ЦК України).

Статтею 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно ч. 5 ст. 11 ЦК України у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.

Встановлено, що ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі - продажу від 28.07.2015 року, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , що підтверджується Витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, яка належить позивачу.

28.07.2015 року позивач сплатив відповідачу ОСОБА_3 кошти у сумі 20 000 грн за гараж, який був закріплений за квартирою АДРЕСА_1 , що підтверджується розпискою.

Згідно зазначеної розписки від 28.07.2015 року ОСОБА_3 зобов`язувалася у трьохмісячний термін оформити правовстановлюючі документи для оформлення договору купівлі-продажу гаражу та його нотаріального посвідчення.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання договору купівлі-продажу гаражу прим. №1 площею 25,35 м.кв. за адресою АДРЕСА_3 , укладеного 28 липня 2015року, дійсним та визнаючи за позивачем право власності на цей гараж за набувальною давністю, суд першої інстанції виходив з того, що даний гараж не є самочинним та побудований відповідно до технічних даних у 1975 році, між позивачем та відповідачем ОСОБА_3 досягнуто згоди щодо укладення договору купівлі-продажу гаража, однак остання ухиляється від нотаріального посвідчення такого. Враховуючи встановлені в судовому засіданні обставини та досліджені докази, а також те, що право власності на нерухоме майно набувається тільки за рішенням суду та те, що позивач позбавлений можливості оформити право власності іншим чином, суд першої інстанції дійшов висновку про задоволення позову.

Однак, з таким висновком суду колегія суддів не може погодитися, виходячи з наступного.

Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності. Це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ. Воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у ч. 1 ст. 344 Цивільного кодексу України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю.

Відповідно до правової позиції, висловленої Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18), набуття права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності усіх вказаних у ч. 1 ст. 344 Цивільного кодексу України умов у сукупності. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент заволодіння ним не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Водночас він повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Велика Палата ВС зазначила, що йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка надалі претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність.

Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Таким чином, Велика Палата ВС дійшла висновку, що після заволодіння чужим майном подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності.

Таким чином, набувальна давність поширюється на випадки фактичного, без правової підстави володіння чужим майном. Наявність у володільця певного юридичного документа, наприклад, договору найму, оренди, зберігання тощо, виключає застосування положень частини першої статті 344 ЦК України. До цього висновку дійшов Верховний Суд України в Постанові від 27.09.2018 року у справі № 571/1099/16-ц.

Як вбачається з матеріалів справи, майно (гараж), на яке просить визнати за собою право власності позивач за набувальною давністю, перейшло у володіння позивача зі згоди відповідача, що виключає визнання права власності за позивачем на зазначене майно за набувальною давністю.

Згідно положень ст. 331 Цивільного кодексу України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації.

Відповідно до ч.1 ст.376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Згідно п. 4 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 6 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» при розгляді справ зазначеної категорії судам слід мати на увазі, що самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані (будуються) на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво; або відведена не для цієї мети; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту; або з істотним порушенням будівельних норм і правил. Під наданням земельної ділянки слід розуміти рішення компетентного органу влади чи органу місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки у власність або надання у користування, або передачу права користування земельною ділянкою на підставі цивільно-правових договорів із фізичною чи юридичною особою.

Відповідно до ч. 2 ст. 376 ЦК України особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Частиною 3 цієї статті встановлено, що право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

Таким чином, ст. 376 ЦК України передбачено загальне правило про те, що особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього (ч. 2 цієї статті), і встановлено випадки, коли право власності на самочинне будівництво може бути визнане за рішенням суду за особою, що здійснила самочинне будівництво, або за власником земельної ділянки.

Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво, лише у випадках, передбачених ст. 376 ЦК України, а саме: за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно (ч. 3 ст. 376 ЦК України); за особою - власником (користувачем) земельної ділянки, яка здійснила самочинне будівництво на цій ділянці, якщо це не порушує права інших осіб (ч. 5 ст. 376 ЦК України).

У пункті 12 Постанови № 6 роз`яснено, що, вирішуючи справу за позовом власника (користувача) земельної ділянки про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно, суди зобов`язані встановлювати усі обставини справи, зокрема: чи є позивач власником (користувачем) земельної ділянки; чи звертався він до компетентного державного органу про прийняття забудови до експлуатації; чи є законною відмова у такому прийнятті; чи є порушені будівельні норми та правила істотними.

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ у пункті 2 узагальнення судової практики розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав від 28.01.2013 відмітив, що суди при розгляді справ про визнання права власності на самочинне будівництво повинні належним чином перевіряти, чи було питання оформлення права власності на самочинне будівництво предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність давали б підстави вважати про наявність спору про право. Суд не повинен заміняти органи, які зобов`язані видавати дозволи на будівництво й узгоджувати забудови; визнання права власності на самочинне будівництво в судовому порядку має залишатися винятковим способом захисту права. Тому судам необхідно з`ясовувати, чи звертався позивач до компетентних органів із питання узаконення самочинного будівництва, чи було відмовлено компетентними органами у вирішенні зазначеного питання.

Аналогічною є правова позиція Верховного Суду, викладена у постановах від 25.08.2020 року у справі № 760/21223/17-ц, від 18.04.2019 року у справі № 306/2140/17.

Як вбачається з матеріалів справи, в такій наявна лише копія Технічного паспорта на гараж, розроблений ПП «Багенбор» та відсутні будь-які правовстановлюючі документи щодо користування зазначеним об`єктом нерухомості, права власності на нього чи його будівництва відповідачами чи іншими особами.

Таким чином, матеріалами справи встановлено, що гараж прим.№ НОМЕР_2 площею 25,35 м. кв. за адресою АДРЕСА_3 є самочинно збудованим, відповідні дозволи органів архітектурно-будівельного контролю щодо його будівництва чи реконструкції, введення в експлуатацію відсутні, гараж знаходиться на земельній ділянці в межах населеного пункту м. Сокаль (прибудинкова територія), правовстановлюючі документи в позивача та відповідачів на яку теж відсутні.

Вирішуючи спір про визнання права власності, суд своїм рішенням безпідставно узаконив самочинне будівництво на земельній ділянці, яка не належить ні позивачу, ні відповідачу.

Суди не повинні замінювати органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування щодо здійснення ними повноважень, встановлених Конституцією та законами України.

Оформлення права власності на самочинно збудоване нерухоме майно відноситься до компетенції органів місцевої влади.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною 1 ст. 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Водночас, відповідно до ст. 657 ЦК України, договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Згідно з частиною третьої статті 640 ЦК України договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації з моменту державної реєстрації.

Відповідно до положень ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Як вбачається з матеріалів справи, договір купівлі-продажу гаражу прим. АДРЕСА_4 між ОСОБА_1 та відповідачами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не укладався і тим більше не був нотаріально посвідчений.

Враховуючи наведене, позов ОСОБА_1 не підлягає до задоволення у зв`язку з безпідставністю.

З наведених мотивів рішення суду та ухвала суду підлягають скасуванню з ухваленням у справі нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

Керуючись ст. 367, ст. 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, п.п. 1-4 ч. 1 ст. 376, ст. 381, ст. 382, ст. 383, ст. 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Львівської обласної прокуратури в інтересах Сокальської міської ради Львівської області задоволити.

Рішення Сокальського районного суду Львівської області від 11 червня 2020 року та ухвалу Сокальського районного суду Львівської області від 01 жовтня 2020 року скасувати.

Ухвалити нову постанову, якою у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , третя особа Сокальська міська рада Виконавчий комітет Сокальської міської ради про визнання права власності на гараж відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 10 листопада 2021 року.

Головуючий: Н. П. Крайник

Судді: О. М. Ванівський

О. Я. Мельничук