МИКОЛАЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 481/1130/21
Провадження № 22-ц/812/2016/21
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 листопада 2021 року Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах :

головуючого Темнікової В.І.,

суддів Бондаренко Т.З., Крамаренко Т.В.,

із секретарем судового засідання Колосовою О.М.,

за участі позивачки ОСОБА_1 , її представника ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Новобузького районного суду Миколаївської області від 22 вересня 2021 року, постановлену під головуванням судді Вжещ С.І., в приміщенні того ж суду, за заявою представника позивача ОСОБА_1 , адвоката Істоміної Катерини В`ячеславівни, про забезпечення позову -

В С Т А Н О В И В :

02 вересня 2021 року ОСОБА_1 звернулась до Новобузького районного суду Миколаївської області з позовом до ОСОБА_3 , в якому просила скасувати свідоцтво про право власності від 25 квітня 2007 року на квартиру АДРЕСА_1 , видане Новобузькою міською радою на ім`я ОСОБА_3 , та визнати в порядку поділу спільного майна подружжя за нею право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 .

Ухвалою Новобузького районного суду Миколаївської області від 03 вересня 2021 року відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін на 20.09.2021 року о 10:00 год.

20 вересня 2021 року від представника позивачки - адвоката Істоміної К.В. до суду надійшла заява про забезпечення позову, в якій остання просить суд заборонити ОСОБА_3 вчиняти будь-які дії щодо припинення постачання комунальних послуг до квартири АДРЕСА_1 , а також зобов`язати його здійснити необхідні дії (подати заяву до філії Новобузького району Східного округу АТ «Миколаївобленерго») для відновлення електропостачання до квартири АДРЕСА_1 .

Заяву обґрунтовувала тим, що коли відповідач дізнався, що позивачка подала зазначений позов, 13 вересня 2021 року написав заяву до ПАТ «Миколаївобленерго» для відключення спірної квартири, в якій позивачка проживає з неповнолітньою дитиною, від електропостачання.

14 вересня 2021 року позивачка вимушена була звернутись до ВП Баштанського РВП із заявою про вжиття заходів до ОСОБА_3 , який здійснює на неї тиск шляхом відключення квартири від електропостачання. Також позивачка намагалась вирішити це питання безпосередньо у АТ «Миколаївобленерго», проте їй було відмовлено у поновленні електропостачання.

Внаслідок цих дій ОСОБА_3 позивачка вимушена тимчасово виїхати із квартири, з дитиною проживати у знайомих, що створює дуже великі незручності. Тобто позивачка не може користуватись майном, яке належить їй на праві спільної сумісної власності.

Посилаючись на викладене, вважає, що необхідно заборонити відповідачу ОСОБА_3 вчиняти будь - які дії щодо припинення постачання комунальних послуг до квартири АДРЕСА_1 , а також зобов`язати ОСОБА_3 здійснити необхідні дії (подати заяву до філії Новобузького району Східного округу АТ «Миколаївобленерго») для відновлення електропостачання до квартири АДРЕСА_1 .

Ухвалою Новобузького районного суду Миколаївської області від 22 вересня 2021 року відмовлено у задоволенні заяви представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Істоміної К.В. про забезпечення позову.

Не погодившись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 звернулась до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просила скасувати ухвалу суду від 22 вересня 2021 року про відмову в задоволенні заяви про забезпечення позову та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити заяву про вжиття заходів забезпечення позову.

В апеляційній скарзі зазначає, що право власності на вказану квартиру зареєстроване за ОСОБА_3 , проте вона придбана в період шлюбу з позивачкою, а тому є спільною сумісною власністю сторін.

У вказаній квартирі наразі проживає позивачка та її неповнолітній син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Невдовзі після подання позову, відповідач, користуючись тим, що право власності на спірну квартиру зареєстроване за ним, з метою тиску на позивачку написав заяву до АТ «Миколаївобленерго» про припинення у спірній квартирі електропостачання.

Не маючи можливості повноцінно користуватись спірною квартирою без електропостачання, ОСОБА_1 звернулась до філії Новобузького району Східного регіону АТ «Миколаївобленерго» із заявою, в якій просила відновити електропостачання, так як вона там проживає разом із дитиною. В цьому їй було відмовлено, і позивачка звернулась до правоохоронних органів з відповідною заявою.

Внаслідок самоправних дій відповідача щодо користування спільним майном (припинення електропостачання), позивачка не може реалізовувати свої права щодо вільного володіння та користування квартирою та вимушена виїхати з неї та проживати у зйомних, що порушує її права як власника майна.

Також вказує, що відмовляючи в задоволенні заяви про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачкою не надано доказів користування нею спірним майном.

Позивачка вважає, що незважаючи на відсутність доказів проживання її у спірному житлі, квартира є спільною сумісною власністю її та ОСОБА_3 , а відтак, сторони мають рівні права щодо користування нею. Разом з тим, відповідач самовільно, без узгодження з позивачкою, здійснив дії, що порушують права позивачки щодо вільного володіння спірним майном, а саме звернувся до філії «Миколаїобленерго» у м. Новий Буг з метою припинення електропостачання до квартири.

Також зазначає, що у квартирі, що є предметом спору, на даний час відключене газопостачання з ініціативи відповідача і квартира опалюється лише за рахунок електропостачання. Без опалення в холодну пору року квартира може зазнати значної шкоди, так як без опалення стіни сиріють та з`являється пліснява. Судовий розгляд справи може тривати значний проміжок часу, і за цей період квартира може зазнати руйнувань, що призведе до порушення прав та інтересів позивачки як власниці квартири. Крім того, без електропостачання в квартирі неможливо проживати, так як не працюють жодні електроприлади (холодильник, пральна машина, зарядні пристрої для телефону) та немає світла.

Крім того, позивачка звертає увагу, що вона дійсно проживає у спірній квартирі разом з неповнолітнім сином. Квартира АДРЕСА_2 , в якій зареєстроване місце проживання позивачки, була придбана в період шлюбу в 2008 році в аварійному стані без електропостачання та газопостачання, відсутні водопровід та каналізація. З моменту придбання квартира так і не була відремонтована. Квартира зовсім не придатна для проживання, так як майже вся зруйнована: обвалена стеля, деякі вікна вибиті, що зображено на фотографіях, які додані до апеляційної скарги. Іншого житла вона не має. Проживання позивачки у спірній квартирі підтверджується актом про фактичне місце проживання. Син навчається в ліцеї, але на всіх канікулах та під час дистанційного навчання в зв`язку з карантинними заходами знаходиться дома. Також відповідно до довідки про реєстрацію місця проживання сина сторін, він зареєстрований у квартирі АДРЕСА_1 за електроенергію не має.

Позивачка вважає, що невжиття заходів забезпечення позову у спосіб, який вона просить, призведе до ускладнення виконання рішення суду та ефективний захист прав позивачки, так як, маючи рішення суду про визнання за нею права власності, фактично користуватись квартирою не зможе, так як квартира може знаходитись в непридатному для проживанні стані.

Оскільки суд першої інстанції вказаних обставин не врахував, вважає, що ухвала суду від 22 вересня 2021 року підлягає скасуванню, а заява позивачки про вжиття заходів забезпечення позову має бути задоволена.

Від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він зазначає, що вимоги позивачки, викладені в апеляційній скарзі, ним не визнаються повністю. Суд першої інстанції при винесенні ухвали керувався виключно вимогами закону.

Відповідно до п.1 ст. 405 Цивільного кодексу України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Враховуючи той факт, що з грудня 2020 року він не проживає з відповідачкою, а з 06.02.2020 року шлюб між ними розірвано, то позивачка втратила право користування вказаною квартирою. Домовленостей про її подальше перебування в зазначеній квартирі між ними не обумовлювалось.

Також вказує, що позивачка є власником і зареєстрована в квартирі АДРЕСА_2 , отже має право володіти, користуватись, в тому числі тримати в належному стані житло, отримувати комунальні послуги відповідно до заключних нею договорів.

Проти поділу спільного майна він, як відповідач, не заперечує. Після отримання рішення суду про поділ майна позивачка отримає право на підключення комунальних послуг до своєї частки спірної квартири.

Неповнолітній син ОСОБА_5 з серпня 2020 року проживає і перебуває на повному державному забезпеченні в Київському військовому ліцеї імені Івана Богуна, що підтверджується актом обстеження фактичного проживання, який наданий позивачкою. Доказів переїзду з неповнолітнім сином і найм іншої квартири для проживання позивачкою суду не надано.

Позивачка не надає суду доказів про його розпорядження квартирою особисто чи наміри в цьому. Більше того позивачка просить суд зобов`язати підключити постачання комунальних послуг, проте дана вимога не є предметом поділу спільного майна.

Крім того, вказує, що позивачка надала до суду довідку про розмір платежів по особовому рахунку НОМЕР_1 , проте даний рахунок зареєстрований за нежитловим приміщенням(складом) і не має відношення до квартири АДРЕСА_3 .

Не надає позивачка суду і доказів того, що відключення послуг може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду про визнання права власності на квартиру або ускладнити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивачки, за захистом яких вона звернулась.

Також відповідач зазначає, що надання комунальних послуг до квартири припинені ним як власником нерухомого майна, оскільки він є власником квартири АДРЕСА_1 (Інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно додається), договори з постачальними організаціями укладались з ним, як власником майна. В тому числі відповідно до Постанови національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг № 312 від 14.03.2018 року «Про затвердження Правил роздрібного ринку електричної енергії» розподіл електричної енергії до вказаної квартири був наданий відповідно до договору (особовий рахунок № НОМЕР_2 ) між власником нерухомого майна ( ОСОБА_6 ) та енергопостачальною організацією.

Враховуючи той факт, що позивачка, проживаючи в квартирі АДРЕСА_1 з січня по червень 2020 року і використовуючи комунальні послуги (електроенергія, газопостачання), не сплачувала кошти за отримані послуги і відмовилася від їх сплати, ним прийнято рішення про розірвання договорів по наданню комунальних послуг. Борг тільки за газопостачання становить понад 11 тисяч гривен. Мала місце і несплата за енергопостачання. Наразі він вимушений сплачувати борги за послуги, які отримувала позивачка, оскільки угоди були укладені на постачання з ним як із власником нерухомого майна.

В судовому засіданні позивачка та її представник підтримали доводи апеляційної скарги, просили її задовольнити, надавши пояснення аналогічні змісту апеляційної скарги.

Інші учасники процесу до судового засідання не з`явилися, про час і місце розгляду справи повідомлялися належним чином.

Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволені заяви про забезпечення позову суд першої інстанції виходив із того, що відповідно до п.2, п.3 ч.1 ст.150 ЦПК України, позов забезпечується, зокрема, забороною вчиняти певні дії; встановленням обов`язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник із сімейних правовідносин.

Згідно із частиною третьою статті 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Відповідно до Постанови Пленуму ВСУ від 22.12.2006 р. №9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», під забезпеченням позову слід розуміти сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду у разі задоволення позовних вимог.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п.п.4, 5 Постанови № 9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Також судова палата у цивільних справах ВСУ в Постанові від 25.05.2016 р., винесеної за результатами перегляду рішення апеляційного суду м. Києва та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ (справа №6-605цс16 про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним та визнання права власності на квартиру), зазначила, що забезпечення позову по суті це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Метою забезпечення позову, згідно з вказаною Постановою, є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову, за заявою представника позивачки ОСОБА_2 , стосується усунення перешкод в користуванні спірним майном, при цьому доказів такого користування позивачкою суду не надано.

Позивачка ОСОБА_1 проживає та зареєстрована за адресою: АДРЕСА_4 , тобто, виходячи з цих даних, позивачка не є користувачем спірного майна, стосовно якого нею пред`явлений позов та стосовно якого вона просить про забезпечення позову.

Також суд першої інстанції виходив із того що не надано доказів, що неповнолітній син сторін є користувачем вказаного майна.

За такого суд першої інстанції дійшов висновку що позивачкою не доведено, що не забезпечення позову шляхом заборони відповідачу вчиняти дії щодо припинення постачання комунальних послуг до спірного майна, яким позивачка не користується, та зобов`язання здійснення дій для відновлення електропостачання до нього, може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду про визнання права власності на таке майно або ускладнити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивачки за захистом яких вона звернулася.

Колегія суддів вважає, що висновок про відсутність підстав для забезпечення позову у даній справі у спосіб, зазначений в заяві про забезпечення позову, є правомірним, виходячи з наступного.

Відповідно до частини другої статті 149 ЦПК України забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

У статті 150 ЦПК України встановлені види забезпечення позову, зокрема, шляхом заборони вчиняти певні дії; встановленням обов`язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник із сімейних правовідносин; забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання.

Відповідно до частини третьої статті 150 ЦПК України види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 вказано, що: «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року в справі № 753/22860/17 зазначено, що «умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Зокрема тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання. Конкретний захід забезпечення позову буде співмірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача».

Суд правильно виходив з того, що матеріали справи свідчать про те, що між сторонами існує спір щодо розподілу майна подружжя, зокрема, квартири АДРЕСА_1 .

Забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті, або до набрання законної сили рішенням про відмову в позові.

Як убачається з матеріалів справи позивачка звернулася до суду з позовом до відповідача про поділ майна подружжя, в якому просила скасувати свідоцтво про право власності від 25 квітня 2007 року на квартиру АДРЕСА_1 , видане Новобузькою міською радою на ім`я відповідача та визнати в порядку поділу спільного майна подружжя право власності на Ѕ частину зазначеної квартири за нею.

Переглядаючи ухвалу суду, колегія суддів виходить з того, що вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням розумності, доведеності і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду чи утруднення ефективного захисту прав позивача в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Крім цього, вирішуючи питання про забезпечення позову та виходячи з приписів ст. ст. 11,12,81 ЦПК України (змагальність сторін та пропорційність у цивільному судочинстві, обов`язок доказування і подання доказів), суд також має здійснити оцінку обґрунтованості доводів протилежної сторони (відповідача) щодо відсутності підстав та необхідності вжиття відповідних заходів забезпечення позову з урахуванням, зокрема, того, чи порушує вжиття відповідних заходів забезпечення позову права відповідача, а відповідно чи порушується при цьому баланс інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу та яким чином; чи спроможний відповідач фактично (реально) виконати судове рішення в разі задоволення позову, чи не призведе невжиття заявленого заходу забезпечення позову до порушення вимоги щодо справедливого та ефективного захисту порушених прав та чи спроможний позивач захистити їх в межах одного цього судового провадження за його позовом без нових звернень до суду, якщо захід забезпечення позову не буде вжито судом.

Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, що має бути підтверджено доказами наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу забезпечення позову.

Відмовляючи у задоволення заяви про забезпечення позову шляхом заборони відповідачу вчиняти дії щодо припинення постачання комунальних послуг до спірного майна (квартири АДРЕСА_1 ) та зобов`язання здійснення дій для відновлення електропостачання до нього, суд виходив з того, що позивачем не доведено, що не забезпечення позову у такий спосіб може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду про визнання права власності на таке майно або ускладнити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивачки за захистом яких вона звернулася.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, оскільки такий вид забезпечення позов з урахуванням предмету спору у даній справі є не доцільним в межах даної справи та не співмірним із заявленими вимогами, а невжиття даного виду забезпечення позову не може істотно ускладнити чи унеможливити виконання майбутнього можливого рішення суду у разі визнання за позивачкою права власності на частину квартиру.

В судовому засіданні в суді апеляційної інстанції позивачка та її представник пояснили, що фактично позивачка проживає в спірній квартирі, син сторін на канікули також приїжджає в м. Новий Буг та проживає в спірній квартирі, що газопостачання в квартиру припинено ще в травні 2020р., тобто більше ніж за рік до звернення її до суду з позовом, а енергопостачання - з вересня 2021р. та надали про це докази. Також позивачка пояснила, що квартира АДРЕСА_2 , яка належить їй на праві власності з 2008р. знаходиться в непридатному для проживання стані.

Проте позову про усунення перешкод у користуванні спірною квартирою у даній справі нею заявлено не було. Не було надано також доказів про оспорення дій АТ «Миколаївобленерго» щодо припинення у спірній квартирі електропостачання чи АТ «Миколаївгаз» щодо припинення газопостачання у до даної квартири в установленому законом порядку.

За такого, посилання представника позивачки, що звернення до суду з таким позовом та його вирішення потребує значного часу, а тому не призведе до швидкого та ефективного поновлення прав позивачки на користування квартирою як спільною сумісною власністю, не є достатньою підставою для задоволення вимог про забезпечення позову у даній справі, предметом позову у якій є визнання права власності на частку квартири, шляхом заборони відповідачу вчиняти дії щодо припинення постачання комунальних послуг до спірної квартири та зобов`язання здійснення дій для відновлення електропостачання до неї. Відмова у забезпеченні позову у даній справі у такий спосіб, не перешкоджає позивачці звернутися до суду з самостійними вимогами про усунення перешкод у користуванні квартирою, в якій вона та син сторін проживають тривалий час.

Не було надано також доказів про неспроможність відповідача фактично (реально) виконати судове рішення в разі задоволення позову без вжиття зазначених заходів забезпечення позову.

Помилкове зазначення судом, що позивачка та син сторін не користуються спірною квартирою обумовлено не наданням позивачкою суду першої інстанції доказів про користування квартирою. Проте це не вплинуло на правильний висновок суду про необґрунтованість вимог позивачки про забезпечення позову у спосіб, зазначений в заяві про забезпечення позову, а тому не є підставою для скасування ухвали суду.

Проаналізувавши всі викладені вище обставини у справі та законодавство, яке регулює спірні правовідносини, колегія суддів приходить до висновку, що в силу положень ст. 375 ЦПК України підстави для скасування ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги відсутні.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, судова колегія,- П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Новобузького районного суду Миколаївської області від 22 вересня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання її повного тексту в порядку та випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий

Судді

Повний текст постанови складено 12 листопада 2021 року