ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 552/4563/18 Номер провадження 22-ц/814/2382/21Головуючий у 1-й інстанції Кузіна Ж.В. Доповідач ап. інст. Пікуль В. П.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 листопада 2021 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Пікуля В.П.,

суддів Дорош А.І., Панченка О.О.,

при секретарі Філоненко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Київського районного суду м. Полтави від 15 вересня 2021 року (повний текст ухвали складено 16 вересня 2021 року) у справі за заявою ОСОБА_1 про скасування тимчасового обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України,

В С Т А Н О В И В :

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст заяви

У серпні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про скасування тимчасового обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що на виконанні у Київському відділі державної виконавчої служби у м. Полтаві Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) перебувало зведене виконавче провадження №43093755 про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 на загальну суму 447 436,90 грн. Згідно ухвали Київського районного суду м. Полтави від 16 серпня 2018 року ОСОБА_1 тимчасово обмежено у праві виїзду за межі України до виконання зобов`язання за зведеним виконавчим провадженням №43093755 на загальну суму 447436,90 грн.

На сьогоднішній день виконавчі провадження №30545762 та №36579615, які входили до складу зведеного виконавчого провадження завершено, тому заявник вважає, що тимчасове обмеження у праві виїзду його за кордон суперечить нормам чинного законодавства та грубо порушує його права, а тому підлягає до скасування.

У зв`язку з вищевказаним, прохав скасувати ухвалу Київського районного суду м. Полтави у справі №552/4563/18 від 16 серпня 2018 року про обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_1 .

Короткий зміст судового рішення

Ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 15 вересня 2021 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про скасування тимчасового обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України відмовлено.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що на момент розгляду даної справи в суді грошові зобов`язання за виконавчими документами ОСОБА_1 не сплачені, зобов`язання не виконані, тому не має підстав для скасування тимчасового обмеження у праві виїзду заявника за межі України.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

З вищевказаною ухвалою не погодився заявник ОСОБА_1 та оскаржив її в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі прохав скасувати ухвалу Київського районного суду м. Полтави від 15 вересня 2021 року по справі №552/4563/18 та ухвалити нове судове рішення, яким заяву ОСОБА_1 про скасування тимчасового обмеження на виїзд за межі України задовольнити у повному обсязі.

Аргументи учасників справи

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга мотивована тим, що оскаржуване судове рішення прийнято з порушенням норм матеріального, процесуального права та з порушенням основоположних норм щодо захисту прав людини, які закріплюються та захищаються на міжнародному рівні.

Заявником вказано, що правові підстави щодо заборони виїзду за кордон на сьогоднішній день вже втратили свою юридичну силу і не відповідають вимогам діючого законодавства, оскільки у боржника відсутня заборгованість зі сплати аліментів за період понад три місяці.

Також зазначено, що виконавчі провадження, які входили до складу зведеного виконавчого провадження №43093755 є завершеними, у зв`язку із поверненням виконавчих документів стягувачу, що в свою чергу зумовлює скасування всіх вжитих виконавцем заходів примусу щодо виконання рішення.

Заявник вказує, що дане обмеження позбавляє можливості ОСОБА_1 належним чином здійснювати свої подружні та батьківські права, а також перешкоджає веденню підприємницької діяльності.

Заявник наголошує, що суд першої інстанції, постановляючи оскаржувану ухвалу не взяв до уваги наявні в матеріалах справи докази, з яких вбачається, що заявлене клопотання ОСОБА_1 підлягає до задоволення.

На думку заявника, посилання суду, що тимчасові обмеження не підлягають скасуванню у зв`язку з наявністю невиконаного грошового зобов`язання суперечить нормам національного та міжнародного права.

Доводи, наведені у відзиві на апеляційну скаргу

У відзиві на апеляційну скаргу начальник Київського відділу державної виконавчої служби м. Полтави Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) вказав, що державним виконавцем 21 лютого 2020 року виконавчі провадження, які входили до зведеного виконавчого провадження №43093755 були завершені на підставі пункту 7 статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» оскільки транспортні засоби боржника оголошені в розшук не виявлені протягом року з дня оголошення, іншого майна на яке може бути звернуто стягнення не виявлено, виконавчі документи повернуто без подальшого виконання стягувачу.

Також вказано, що заборгованість не сплачена, відомості щодо сплати боржником заборгованості по виконавчих провадженнях до відділу не надходили, заходи примусового виконання рішень державним виконавцем не скасовувались.

У зв`язку з вищевказаним, прохав вирішити справу у відповідності до вимог законодавства та з врахуванням обставин, викладених у відзиві.

Щодо явки та позиції учасників в апеляційному суді

Представник ОСОБА_1 - адвокат Власенко Н.О. вимоги апеляційної скарги підтримала та прохала її задовольнити з підстав, викладених у ній.

Начальник Київського відділу державної виконавчої служби м. Полтави Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) у відзиві на апеляційну скаргу прохав провести судове засідання без участі представника Київського відділу державної виконавчої служби м. Полтави Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми).

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, вислухавши пояснення представника заявника, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, приходить до такого висновку.

Встановлені обставини справи

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що на виконанні у Київського відділу державної виконавчої служби у м. Полтаві Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) перебувало зведене виконавче провадження №43093755, до складу якого входять: ВП №36579615 відкрите на виконання виконавчого листа Київського районного суду м. Полтави №2/1609/523/2012 від 20 червня 2012 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 боргу в розмірі 263569,00 грн, ВП №30545762 відкрите на виконання виконавчого листа Київського районного суду м. Полтави №2-1014 від 26 травня 2011 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 боргу у розмірі 143 010,00 грн (т.1, а.с. 7-8).

10 серпня 2018 року головний державний виконавець Київського відділу державної виконавчої служби м. Полтава ГТУЮ у Полтавській області звернувся до Київського районного суду м. Полтави з поданням про тимчасове обмеження ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України, посилаючись на невиконання останнім рішень судів щодо стягнення коштів на користь ОСОБА_2 та невиконання рішення Київського районного суду м. Полтави щодо стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 аліментів, на той час сума заборгованості складала 24899,99 грн (т.1, а.с. 1-5).

Ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 16 серпня 2018 року подання державного виконавця задоволено, тимчасово обмежено ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України до виконання ним зобов`язання за зведеним виконавчим провадженням №43093755 на загальну суму 447 436,90 грн (т.1, а.с. 63-64)

Постановою Полтавського апеляційного суду від 04 грудня 2018 року ухвалу Київського районного суду м. Полтави від 16 серпня 2018 року залишено без змін (т.1, а.с. 112-115).

21 лютого 2020 року головний державний виконавець Київського відділу державної виконавчої служби м. Полтави Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) виніс постанови про повернення виконавчих документів стягувачу на підставі пункту 7 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавчі провадження», якими повернуто виконавчий лист №2/1609/523/2012 виданий 20 червня 2012 року про стягнення боргу в розмірі 263569,00 грн та виконавчий лист №2-1014 виданий 26 травня 2011 року про стягнення боргу в сумі 143010,00 грн. В даних постановах зазначено, що транспортні засоби боржника оголошені в розшук не виявлені протягом року з дня оголошення, згідно відомостей ДФС банківські рахунки відсутні, згідно відомостей державного реєстру речових прав на нерухоме майно нерухоме майно відсутнє, внесено запис про обтяження №34170053, в ДРОРМ внесено запис №27513724. Згідно відомостей ПФУ боржник отримує дохід. Постановою державного виконавця звернуто стягнення на дохід боржника. Згідно повідомлення з місця роботи боржника постанова не може бути виконана, оскільки з доходів боржника утримуються аліменти на утримання дітей ( т.1, а.с. 232-233).

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 є засновником та кінцевим бенефіціарним власником двох юридичних осіб: приватне підприємство «Ежен М» () та товариство з обмеженою відповідальністю «Райз Агро» () (т.2, а.с. 31-39).

З розрахунку заборгованості зі сплати аліментів від 14 вересня 2021 року, виданого головним державним виконавцем Київського відділу державної виконавчої служби м. Полтави Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) вбачається, що станом на 01 вересня 2021 року заборгованість зі сплати аліментів ОСОБА_1 відсутня (т.3, а.с. 5).

Позиція суду апеляційної інстанції

Одним із принципів у цивільному судочинстві є принцип пропорційності (стаття 11 ЦПК України). Дотримання засад співмірності заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями, крім іншого, передбачено пунктом 8 частини першої статті 2 Закону України «Про виконавче провадження»

Відповідно до пункту 19 частини третьої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи чи керівника боржника - юридичної особи за межі України до виконання зобов`язань за рішенням або погашення заборгованості за рішеннями про стягнення періодичних платежів.

Статтею 441 ЦПК України передбачено, що тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як захід забезпечення виконання судового рішення або рішення інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом (частина перша).

Тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України застосовується в порядку, визначеному цим Кодексом для забезпечення позову, із особливостями, визначеними цією статтею (частинна друга).

Разом з тим, частиною п`ятою статті 441 ЦПК України передбачено, що суд може скасувати тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України за вмотивованою заявою боржника.

Так, ОСОБА_1 в заяві про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України вказував, що виконавчі провадження, які входили до складу зведеного виконавчого провадження №43093755 є завершеними у зв`язку із поверненням виконавчих документів стягувачу, що в свою чергу зумовлює скасування всіх вжитих виконавцем заходів примусу щодо виконання рішення. Також зазначено, що обмеження позбавляє можливості ОСОБА_1 належним чином здійснювати свої подружні та батьківські права, а також перешкоджає веденню підприємницької діяльності.

Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод ратифіковано Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року. Для України вона набрала чинності 11 вересня 1997 року і є частиною національного законодавства України.

Відповідно до частини першої статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди при розгляді справ застосовують Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відтак, Конвенція є частиною національного законодавства України і підлягає застосуванню поряд з національним законодавством України, а норми Конвенції повинні застосовуватися національними судами так само, як внутрішнє законодавство і як норми прямої дії.

Як передбачено статтею 2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, хто законно перебуває на території будь-якої держави, має право вільно пересуватися і вільно вибирати місце проживання в межах цієї території (частина перша).

Кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною (частина друга).

На здійснення цих прав не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб (частина третя).

Права, викладені в пункті 1, також можуть у певних місцевостях підлягати обмеженням, що встановлені згідно із законом і виправдані суспільними інтересами в демократичному суспільств (частина четверта).

При цьому, у Європейського суду з прав людини склалася з цього питання стала практика.

Так, у справі «Рінер проти Болгарії» Європейський суд з прав людини відмітив, що дотримуючись принципу пропорційності, заборона на виїзд з країни на підставі несплати податків може бути виправдана, якщо служить метою стягнення заборгованості. Таким чином, таке обмеження не може бути перетворено у вид покарання відносно неможливості сплати.

Хоча вказане рішення стосується обмеження виїзду, пов`язаного із несплатою податків, на думку колегії суддів, принцип пропорційності та неможливості використання тимчасового обмеження виїзду за кордон як покарання можна застосувати і до відносин, пов`язаних із виконанням рішень у цивільних справа.

Слід зауважити, що у справі «Хлюстов проти Росії» (скарга № 28975/05) Європейський суд з прав людини в пунктах 85 - 92 виклав свою позицію щодо обмеження особи на виїзд за межі країни.

Так, Європейський суд з прав людини звернув увагу, що він перевіряв відповідність обмежень пересування, які були накладені в різних умовах: заборона на виїзд, накладений як міра поліцейського контролю за особою, підозрюваним в зв`язках з мафією (див. Рішення у справі Лабіта, §§ 193-197); вилучення, як частина з`ясування обставин на місці, і подальша конфіскація паспорта особи, яка не переслідується в кримінальному порядку, і не вважається свідком у кримінальному провадженні (див. рішення у справі Бауманна, §§ 65-67); заборона банкруту на від`їзд з місця проживання в ході процесу з питань банкрутства (див. «Луордо проти Італії» (Luordo v. Italy), № 32190/96, §§ 96-97, ECHR 2003 IX); вилучення паспорта заявника за відмову платити штраф митній службі (див. «Напіджало проти Хорватії» (Napijalo v. Croatia), № 66485/01, §§ 78-82, 13 листопада 2003 року); зобов`язання не переховуватися, покладене на підозрюваного в ході провадження у кримінальній справі стосовно нього (див., крім інших прикладів, «Федоров і Федорова проти Росії» (Fedorov and Fedorova v. Russia), № 31008/02, §§ 39-47 , 13 жовтня 2005 року; «Антоненков і інші проти України» (Antonenkov and Others v. Ukraine), № 14183/02, §§ 59-67, 22 листопада 2005 року; «Іванов проти України» (Ivanov v. Ukraine ), №15007 / 02, §§ 90-97, 7 грудня 2006 року; «Хайдслсібейді проти Азербайдсхсана» (Hajibeyli v. Azerbaijan), № 16528/05, §§ 60-69, 10 липня 2008 року; «Македонський проти Болгарії» (Makedonski v. Bulgaria), №36036 / 04, §§ 39-46, 20 січня 2011 року; «Пфайфер проти Б олгаріі» (Pfeifer v. Bulgaria), №24733 / 04, §§ 55- 58, 17 лютого 2011 року; «Прешер проти Болгарії» (Prescher V. Bulgaria), № 6767/04, §§ 47-52, 07 червня 2011 року; і «Мядеюік проти Польщі» (Miazdzyk v. Poland), №. 23592/07, §§ 33-42, 24 січня 2012 року); обмеження на переміщення, накладене за відмову платити заборгованість по податках (див, «Рінер проти Болгарії» (Riener v. Bulgaria), № 46343/99, §§ 118-130, 23 травня 2006 року); обмеження переміщення, накладене у звязку з володінням відомостями, що становлять державну таємницю (див. «Бартіка проти Росії» (Bartik V. Russia), № 55565/00, §§ 44-52, ECHR 2006-XV, і «Солтисяк проти Росії» (Soltysyak V. Russia), № 4663/05, §§ 46-54 10 лютого 2011 року).; постанови суду, що забороняють вивіз неповнолітніх дітей в іншу країну (див. «Діаманті і Пелліччіоні проти Сан Марино» (Diamante and Pelliccioni v. San Marino), № 32250/08, §§ 214-215, 27 вересня 2011 року); і заборона на виїзд, накладений за порушення імміграційних правил іншої країни (див. «Стамос проти Болгарії» (Stamose v. Bulgaria), № 2 9 7 1 3/0 5, §§ 33-37, 27 листопада 2012 року). Суд також вивчив обмеження, які, як і в цій справі, були накладені на заявників за несплату боргу за постановою суду приватній особі (див. Рішення у справі Ігнатова, згадане вище, §§ 36-41, і справа Гочев, згадане вище, §§ 49 -57).

Оцінюючи відповідність обмежень переміщення, накладених в цих справах на заявників Європейський суд з прав людини брав до уваги різні чинники.

У ряді справ проти Італії Суд встановив, що обмеження переміщення, які були накладені автоматично на весь термін тривалості процесу з питань банкрутства та залишалися в силі протягом довгих термінів, що коливалися від 13 до більш ніж 24 років, були невідповідними, навіть якщо не було вказівок на те, що заявник хотів покинути місце свого проживання або, що в дозволі на це коли-небудь було відмовлено (див. рішення у справі Луордо, згадане вище, § 96; «Бассанио проти Італії» (Bassani v. Italy), № 47778/99, §§ 23-25 11 грудня 2003 року; «Нерон проти Італії» (Neroni v. Italy), №7503 / 02 , §§ 26-28, 22 квітня 2004 року; і «Гоффі проти Італії» (Goffi р Italy), № 55984/00, §§ 19-21, 24 березня 2005 року). З іншого боку, в разі, коли обмеження на виїзд діяло протягом шести місяців, Суд вважав, враховуючи короткий термін обмеження, що воно було пропорційним переслідуваній меті (див. Рішення у справі Даміані і Пелліччіоні, згадане вище, § 214).

В іншій групі справ, в яких зобов`язання не залишати місце їх проживання було накладено в контексті кримінального провадження стосовно заявників, але не застосовувалося автоматично в ході всього процесу, і було значно коротше, ніж у справі Луордо, Суд вважав, що в обставинах цих справ один тільки термін дії обмеження був недостатнім для того, щоб зробити висновок, що обмеження було невідповідним, а тому було необхідно враховувати всі інші фактори. Зокрема, в справах Федорова і Федорової (згадано вище, § 44) і Антоненкова і інших (згадано вище, § 64), Суд порахував, що було доречним, при оцінці пропорційності обмежень, переконатися, чи хотіли заявники покинути місце їх проживання, і чи зверталися вони з такими запитами до національних органів влади, і, якщо так, то чи було відмовлено в такому дозволі.

У справах, де обмеження переміщення було накладено на заявників, які були учасниками кримінального, адміністративного або іншого провадження, Суд вивчав, чи були підстави, на яких влада накладала і продовжувала обмеження і / або відмовляла їм у знятті їх, відповідними і достатніми (див. рішення у справі Лабіта, згадане вище, §§ 196-197; справа Бауманна, згадане вище, § 65-67; у раз Напіджало, згадане вище, §§ 78-82).

У справі Солтисяка, згаданій вище, в якій обмеження на виїзд були накладені на заявника з огляду на його володіння відомостями, що становлять державну таємницю, Суд взяв до уваги наявність спільних європейських та міжнародних принципів у цій сфері.

Європейський суд з прав людини крім того, послався, що у справі Гочев (згаданій вище, §§ 49-50) Суд коротко узагальнив принципи щодо оцінки необхідності заходів, обмежуючих свободу пересування, в такий спосіб:

«49. Відносно пропорційності обмеження, накладеного через несплату боргів, Суд нагадує, що воно обумовлено тільки поки переслідує законну мету забезпечення виплати зазначених боргів (див. «Напіджало проти Хорватії» (Napijalo v. Croatia), №66485 / 01, §§ 78 по 82, 13 листопада 2003 року). Більш того, навіть будучи обґрунтованою на початку, міра обмеження свободи пересування особи може стати невідповідною і порушувати право особи, якщо автоматично поширюється на довгий термін (див. «Луордо проти Італії» (Luordo V. Italy), №32190 / 96, § 96 , ECHR 2003 IX; «Фёлдес і Фёлдесне Хаджіко проти Угорщини» (Foldes and Foldesne Hajlik v. Hungary), № 41463/02, § 35, ECHR 2006 -; і дало Рінер, згадане вище, § 121).

У будь-якому випадку, національна влада зобов`язана забезпечити, щоб втручання в право особи на виїзд з країни, спочатку і в ході його продовження, було виправдано і пропорційно з урахуванням обставин. Вони не повинні продовжувати заходи, що обмежують свободу пересування особи, на довгі терміни без регулярного перегляду їх обґрунтованості (див. Рішення у справі Рінер, згадане вище, § 124, і Фёлдес і Фёлдесне Хайдоюік (Foldes and Foldesne Hajlik), згадане вище, § 35). Такий перегляд має, зазвичай, проводитися, принаймні в останній інстанції, судами, так як вони можуть запропонувати кращі гарантії незалежності, неупередженості та законності процесу (див. «Сіссаніс проти Румунії» (Sissanis v. Romania), № 23468/02, § 70, 25 січня 2007 р.) Межі судового розгляду повинні давати суду можливість прийняти до уваги всі фактори, включаючи ті, що стосуються пропорційності заходів обмеження (див., Mutatis mutandis, «Ле Компте, Ван Лёйвен іД е Мейер проти Бельгії» (he Compte, Van Leuven and De Meyere v . Belgium) 23 червня 1981 р § 60, Series A № 43).

При цьому, Європейський суд з прав людини погодився з владою, що з метою виконання вимог статті 6 та статті 1 Першого протоколу №1 державна влада зобов`язана надавати необхідну допомогу кредитору у виконанні судових рішень проти приватних осіб. Така допомога може бути надана, наприклад, через службу судових приставів або процедуру банкрутства (див. «Анохін проти Росії» (Anokhin v. Russia) (dec.), 31 травня 2007 року) Проте, Суд вважає, що заходи, прийняті для надання такої допомоги, так як вони втручаються в права, що захищаються статтею 2 Протоколу ХР4, повинні бути необхідними в демократичному суспільстві.

Отже, при вирішенні питання щодо скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України слід обов`язково оцінити вищевказане обмеження в контексті пропорційності та врахувати чи таке обмеження обумовлено законною метою.

Разом з тим, одним із основних засад (принципів) цивільного судочинства є змагальність сторін. Так, відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (частина друга).

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина третя).

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина четверта).

Також частиною шостою статті 441 ЦПК України передбачено, що суд розглядає заяву про скасування тимчасового обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України у десятиденний строк з дня її надходження у судовому засіданні з повідомленням сторін та інших заінтересованих осіб за обов`язкової участі державного (приватного) виконавця.

Однак з матеріалів справи вбачається, що розгляд справи заявника про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України відбувався з повідомленням заявника та Київського відділу державної виконавчої служби м. Полтави Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми), натомість стягувач ОСОБА_2 не був залучений та відповідно повідомлений про розгляд вищевказаної заяви, що в свою чергу позбавляє останнього скористатись своїми процесуальними правами щодо висловлення та надання стягувачем своєї позиції із вищевказаного питання.

Колегія суддів наголошує, що накладене обмеження на боржника у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України, нерозривно пов`язано із правами та обов`язками стягувача в частині повернення заборгованості, а тому думка боржника при розгляді вищевказаної заяви має вагоме значення.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до переконання, що суд першої інстанції прийшов по суті до правильного висновку щодо відмови у задоволенні заяви про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України, однак районним судом не було враховано, що при вирішенні даного питання до розгляду справи не було залучено стягувача, що в свою чергу зумовлює обмеження його прав в частині висловлення власної думки та вчинення відповідних процесуальних дій.

Відтак, колегія суддів вважає, що ухвала суду підлягає зміні, шляхом викладення мотивувальної частини судового рішення в редакції цієї постанови.

Щодо судових витрат

За правилами частини тринадцятої статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, ухвалює нове судове рішення, він відповідно, змінює розподіл судових витрат.

Оскільки суд апеляційної інстанції змінює судове рішення в частині мотивів, не скасовуючи ухвалу суду, підстави для нового розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Ухвалу Київського районного суду м. Полтави від 15 вересня 2021 року змінити, виклавши мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

В іншій частині ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття та оскарженню не підлягає.

Повний текст постанови складено 15 листопада 2021 року.

Головуючий В.П. Пікуль

Судді А.І. Дорош

О.О. Панченко