№ 201/3249/20
провадження 2/201/431/2021
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 листопада 2021 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

у складі: головуючого

судді Антонюка О.А.

з секретарем Храмцевич Т.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Адміністрація Соборного району Дніпровської міської ради про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою, зобов`язання вчинити певні дії, стягнення коштів, моральної шкоди і витрат,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 07 квітня 2020 року звернулася до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою, зобов`язання вчинити певні дії, стягнення коштів, моральної шкоди і витрат, позовні вимоги не змінювалися, але доповнювалися і уточнювалися. Позивач в своєму позові та з представником в ході судового засідання посилалися на те, що позивачка ОСОБА_1 є власницею земельних ділянок загальною площею 0.0084 га, розташованих на землях АДРЕСА_1 згідно державного акту на право власності на земельну ділянку серія ІІ-ДП № 021772 від 28 квітня 2000 року. Цільове призначення земельної ділянки - обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд. Державна реєстрація права власності зазначених земельних ділянок відбулась 12 грудня 2016 року. Зазначеним земельним ділянкам присвоєні кадастрові номери: :03:267:0087 та :03:267:0088. Є Акти виносу в натуру та приймання - передачі під охорону довгострокових межових знаків, встановлених вздовж зазначених земельних ділянок складений від 12 листопада 2019 року.

Відповідач ОСОБА_2 є власником суміжної земельної ділянки, площею 0.0443 га, яка розташована на території АДРЕСА_1 на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом від 17 березня 2000 року, посвідченого завідуючим Першої дніпропетровської державної нотаріальної контори Кулешовим Я.О., реєстровий № 1- 1828, спадкова справа № 800/99 - на майно, яке належало її матері, ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 та на підставі Державного акту на право приватної власності на землю III-ДП № 078020 від 30 жовтня 2000 року.

Земельні ділянки позивача від земельної ділянки відповідача відділяє капітальні цегляні стіни з воротами, які відповідач побудував самовільно, незаконно та з порушенням прав позивача на частину земельних ділянок і таким чином захопила частину земельної ділянки, належної позивачці у розмірі 2.29 кв. м, що позбавляє позивачку можливості використовувати вказану територію за її власним розсудом та потребами.

Позивачка зазначає, що вона особисто, а також члени її родини звертались до відповідача з проханням про демонтаж незаконно збудованих стін та воріт й перенесення їх з частини її території на власну територію відповідача, однак відповідач на прохання не реагувала. 01 листопада 2019 року позивач зверталась до Соборної районної умісті Дніпрі ради з заявою розглянути зазначений земельний спір, який був розглянутий постійною комісією з питань розгляду земельних спорів Соборної районної у місті Дніпрі ради.

Рішенням № 258 від 17 грудня 2019 року Соборної районної у місті Дніпрі Ради VII скликання XX VIII сесії, розглянувши протокол постійної комісії з питань розгляду земельних спорів від 21 листопада 2019 року № 2, було вирішено рекомендувати власнику земельної ділянки за адресою АДРЕСА_2 гр. ОСОБА_2 відновити межі земельних ділянок за адресою АДРЕСА_2 з кадастровими номерами :03:267:0087 та :03:267:0088 з метою усунення перешкод у користуванні даними ділянками шляхом перевлаштування споруд огорожі та воріт на власну земельну ділянку.

Проте відповідачка не виконала зазначених рекомендацій, чим, як зазначає позивач, завдала позивачу: матеріальні збитки, які складаються із 3000 гривень, витрачених позивачем на проведення обстеження з метою отримання актів виносу в натуру та прийманні-передачі під охорону довгострокових межових знаків, встановлених вздовж меж зазначених вище земельних ділянок, які належать позивачу від 12 листопада 2019 року; судового збору за подачу позову немайнового характеру і майнового характеру, судового збору за подачу позову про відшкодування моральної шкоди та за правову допомогу, юридичні послуги, що надані адвокатом.

До відносин користування власником житлового будинку (будівлі, споруди) земельною ділянкою, на якій розташований житловий будинок (будівля, споруда) як до правовідносин, що тривають, застосовується законодавство, що діє протягом періоду користування земельною ділянкою. Норми законодавства, якими змінено правовий режим та умови користування такими земельними ділянками, повинні застосовуватися також і до умов користування земельною ділянкою, які існували до відповідних змін.

Відповідач не бажає вирішувати питання належного встановлення порядку користування їх власними земельними ділянками в повному обсязі, що обмежує права позивача як власника, є незаконним і також порушує права позивача. Вказане, на їх думку (позивача і представника), порушує права сторони позивача, відповідач цим фактично створив перешкоди позивачу в користуванні частиною її (позивача) земельною ділянкою, запропонували добровільно вирішити спір, отримали відмову, звернення до правоохоронних та інших органів ні до чого не призвело, є спір, тому позивач, враховуючи викладене, просила суд зобов`язати ОСОБА_2 за власний рахунок усунути перешкоди в користуванні земельними ділянками за адресою АДРЕСА_1 та відновити межі земельних ділянок шляхом перевлаштування споруд огорожі та воріт на власну земельну ділянку згідно актам виносу в натуру та приймання-передачі під охорону довгострокових межових знаків, встановлених вздовж межі земельних ділянок, а також стягнути з відповідача на користь позивача вказані матеріальні збитки, 20 000 відшкодування моральної шкоди і судові витрати, задовольнивши уточнений позов в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 з представником позовні вимоги не визнали повністю, вказавши на те, що будь-яких правовідносин з позивачами стосовно їх власних земельних ділянок не мають, вказаними воротами і частиною земельної ділянки позивачки користувалися давно з її ж згоди, на їх пропозицію вирішити питання користування вказаною частиною ділянки позивачки отримали відмову, позивачем не надано жодного належного і допустимого доказу про створення вказаних в позові перешкод, а також правових підстав для висування зазначених вимог, прав сторін і третіх осіб відповідач не порушував, шкоду нікому не завдавав, позивачка взагалі пропустила строк позовної давності, просили рішення винести по закону за наявними матеріалами справи та відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

Представник третьої особи Адміністрації Соборного району Дніпровської міської ради проти задоволення позову не заперечував, підтримав викладені позивачем в позові обставини і вважав за можливе задоволення позову.

Вислухавши пояснення сторін і їх представників, з`ясувавши думку сторін, третьої особи, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позов обгрунтованим і підлягаючим задоволенню.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

В судовому засіданні встановлено, що позивачка ОСОБА_1 є власницею земельних ділянок загальною площею 0.0084 га, розташованих на землях Жовтневого району (теперішня назва Соборний район) міста Дніпропетровська (теперішня назва АДРЕСА_1 згідно державного акту на право власності на земельну ділянку серія ІІ-ДП № 021772 від 28 квітня 2000 року. Цільове призначення земельної ділянки - обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд. Державна реєстрація права власності зазначених земельних ділянок відбулась 12 грудня 2016 року. Зазначеним земельним ділянкам присвоєні кадастрові номери: :03:267:0087 та :03:267:0088. Є Акти виносу в натуру та приймання - передачі під охорону довгострокових межових знаків, встановлених вздовж зазначених земельних ділянок складений від 12 листопада 2019 року.

Відповідач ОСОБА_2 є власником суміжної земельної ділянки, площею 0.0443 га, яка розташована на території Жовтневого району (теперішня назва Соборний район) міста Дніпропетровська (теперішня назва місто Дніпро) по АДРЕСА_2 на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом від 17 березня 2000 року, посвідченого завідуючим Першої дніпропетровської державної нотаріальної контори Кулешовим Я.О., реєстровий № 1- 1828, спадкова справа № 800/99 - на майно, яке належало її матері, ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 та на підставі Державного акту на право приватної власності на землю III-ДП № 078020 від 30 жовтня 2000 року.

Земельні ділянки позивача від земельної ділянки відповідача відділяє капітальні цегляні стіни з воротами, які відповідач, на думку позивача, побудував самовільно, незаконно та з порушенням прав позивача на частину земельних ділянок і таким чином захопила частину земельної ділянки, належної позивачці у розмірі 2.29 кв. м, що позбавляє позивачку можливості використовувати вказану територію за її власним розсудом та потребами.

Позивачка зазначає, що вона особисто, а також члени її родини звертались до відповідача з проханням про демонтаж незаконно збудованих стін та воріт й перенесення їх з частини її території на власну територію відповідача, однак відповідач на прохання не реагувала. 01 листопада 2019 року позивач зверталась до Соборної районної умісті Дніпрі ради з заявою розглянути зазначений земельний спір, який був розглянутий постійною комісією з питань розгляду земельних спорів Соборної районної у місті Дніпрі ради.

Рішенням № 258 від 17 грудня 2019 року Соборної районної у місті Дніпрі Ради VII скликання XX VIII сесії, розглянувши протокол постійної комісії з питань розгляду земельних спорів від 21 листопада 2019 року № 2, було вирішено рекомендувати власнику земельної ділянки за адресою АДРЕСА_2 гр. ОСОБА_2 відновити межі земельних ділянок за адресою АДРЕСА_2 з кадастровими номерами :03:267:0087 та :03:267:0088 з метою усунення перешкод у користуванні даними ділянками шляхом перевлаштування споруд огорожі та воріт на власну земельну ділянку.

Проте відповідачка не виконала зазначених рекомендацій, чим, як зазначає позивач, завдала позивачу: матеріальні збитки, які складаються із 3000 гривень, витрачених позивачем на проведення обстеження з метою отримання актів виносу в натуру та прийманні-передачі під охорону довгострокових межових знаків, встановлених вздовж меж зазначених вище земельних ділянок, які належать позивачу від 12 листопада 2019 року; судового збору за подачу позову немайнового характеру і майнового характеру, судового збору за подачу позову про відшкодування моральної шкоди та за правову допомогу, юридичні послуги, що надані адвокатом.

До відносин користування власником житлового будинку (будівлі, споруди) земельною ділянкою, на якій розташований житловий будинок (будівля, споруда) як до правовідносин, що тривають, застосовується законодавство, що діє протягом періоду користування земельною ділянкою. Норми законодавства, якими змінено правовий режим та умови користування такими земельними ділянками, повинні застосовуватися також і до умов користування земельною ділянкою, які існували до відповідних змін.

Виходячи зі змісту всіх редакцій статті 120 ЗК України, норма щодо переходу права на земельну ділянку у разі переходу права на будинок, будівлю і споруду може, на думку сторони позивача, бути застосована у випадках, якщо земельна ділянка перебуває у власності або у користуванні колишнього власника будівлі.

Водночас зі змісту статті 125 ЗК України випливає, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають із моменту державної реєстрації цих прав.

Отже, зважаючи на положення статті 125 ЗК, новий власник земельної ділянки не звільняється від необхідності оформлення права на земельну ділянку відповідно до вимог законодавства.

За змістом статті 152 ЗК держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Відповідач не бажає вирішувати питання належного встановлення порядку користування їх власними земельними ділянками в повному обсязі, що обмежує права позивача як власника, є незаконним і також порушує права позивача. Вказане, на їх думку (позивача і представника), порушує права сторони позивача, відповідач цим фактично створив перешкоди позивачу в користуванні частиною її (позивача) земельною ділянкою, запропонували добровільно вирішити спір, отримали відмову, звернення до правоохоронних та інших органів ні до чого не призвело, є спір, вирішити спірне питання сторони в добровільному порядку не можуть, тому позивач вимушена звертатися з позовом до суду.

Суд вважає позовні вимоги підлягаючими задоволенню, виходячи з наступного.

Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…»

Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно із ст. 152 ЗК України 1. Держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. 2. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. 3. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.

Судом з`ясовано, що дійсно позивачка ОСОБА_1 є власницею земельних ділянок загальною площею 0.0084 га, розташованих на землях Жовтневого району (теперішня назва Соборний район) міста Дніпропетровська (теперішня назва АДРЕСА_1 згідно державного акту на право власності на земельну ділянку серія ІІ-ДП № 021772 від 28 квітня 2000 року. Цільове призначення земельної ділянки - обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд. Державна реєстрація права власності зазначених земельних ділянок відбулась 12 грудня 2016 року. Зазначеним земельним ділянкам присвоєні кадастрові номери: :03:267:0087 та :03:267:0088. Є Акти виносу в натуру та приймання - передачі під охорону довгострокових межових знаків, встановлених вздовж зазначених земельних ділянок складений від 12 листопада 2019 року.

Відповідач ОСОБА_2 є власником суміжної земельної ділянки, площею 0.0443 га, яка розташована на території Жовтневого району (теперішня назва Соборний район) міста Дніпропетровська (теперішня назва місто Дніпро) по АДРЕСА_2 на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом від 17 березня 2000 року, посвідченого завідуючим Першої дніпропетровської державної нотаріальної контори Кулешовим Я.О., реєстровий № 1- 1828, спадкова справа № 800/99 - на майно, яке належало її матері, ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 та на підставі Державного акту на право приватної власності на землю III-ДП № 078020 від 30 жовтня 2000 року.

Земельні ділянки позивача від земельної ділянки відповідача відділяє цегляні стіни з воротами, які відповідач побудував самовільно, незаконно та з порушенням прав позивача на частину земельних ділянок і таким чином захопила частину земельної ділянки, належної позивачці у розмірі 2.29 кв. м, що позбавляє позивачку можливості використовувати вказану територію за її власним розсудом та потребами.

Позивачка зазначає, що вона особисто, а також члени її родини звертались до відповідача з проханням про демонтаж незаконно збудованих стін та воріт й перенесення їх з частини її території на власну територію відповідача, однак відповідач на прохання не реагувала. 01 листопада 2019 року позивач зверталась до Соборної районної умісті Дніпрі ради з заявою розглянути зазначений земельний спір, який був розглянутий постійною комісією з питань розгляду земельних спорів Соборної районної у місті Дніпрі ради.

Під час засідання вказаної Комісії позивачкою було надала до вивчення Акт виносу в натуру та приймання - передачі під охорону довгострокових межових знаків, встановлених вздовж межі земельної ділянки з кадастровим номером :03:267:0087 від 12 листопада 2019 року, виконаний експертом інженером - геодезистом ОСОБА_4 (кваліфікаційний сертифікат інженера - геодезиста № 010311 від 10 січня 2014 року, виданий Київським Національним Університетом будівництва і архітектури) та Акт виносу в натуру та приймання - передачі під охорону довгострокових межових знаків, встановлених вздовж межі земельної ділянки з кадастровим номером :03:267:0088 від 12 листопада 2019 року, виконаний експертом інженером - геодезистом Пітько С.М. (кваліфікаційний сертифікат інженера - геодезиста № 010311 від 10 січня 2014 року, виданий Київським Національним Університетом будівництва і архітектури). Комісія, вивчивши всі докази та пояснення, встановила, що відповідно до план - схем частина земельних ділянок з кадастровими номерами :03:267:0087 та :03:267:0088, а саме - 2.29 кв. м., знаходиться за спорудами, які звели власники домоволодіння по АДРЕСА_2 , таким чином захопивши 2.29 кв. м. земельної ділянки позивачки приватної власності. Вказане рішення комісії було отримане відповідачем під підпис.

Вказані матеріали та висновки комісії, крім того, були спрямовані до відома Соборної районної у місті Дніпрі Ради для розгляду на сесії. Згідно Рішення № 258 від 17 грудня 2019 року Соборної районної у місті Дніпрі Ради VII скликання XXVIII сесії, керуючись чинним законодавством у галузі земельних відносин та розглянувши протокол постійної Комісії з питань розгляду земельних спорів від 21 листопада 2019 року № 2, Соборна районна у місті Дніпрі Рада вирішила: погодитись з висновками постійної комісії з питань розгляду земельних спорів, які викладені у протоколі від 21 листопада 2019 року № 2, а саме: рекомендувати власнику земельної ділянки за адресою АДРЕСА_3 гр. ОСОБА_2 відновити межі земельних ділянок за адресою АДРЕСА_2 з кадастровими номерами :03:267:0087, :03:267:0088 з метою усунення перешкод у користуванні даними ділянками шляхом перевлаштування споруд огорожі та воріт на власну земельну ділянку.

Однак, до цього часу, незважаючи на численні вимоги позивача до відповідача, заяви до органів поліції, рішення постійної комісії з питань розгляду земельних спорів Соборної районної у місті Дніпрі ради, Рішення № 258 від 17 грудня 2019 року Соборної районної у місті Дніпрі ради, щодо рекомендації відновлення межі земельних ділянок за адресою : АДРЕСА_3 з кадастровими номерами :03:267:0087, :03:267:0088 з метою усунення перешкод у користуванні даними ділянками шляхом перевлаштування споруд огорожі та воріт на власну земельну ділянку - відповідач так і не здійснила їх демонтаж, чим подовжує порушення прав власника - позивача.

Вищевказані акти і рішення комісії та сесії районної ради стороною відповідача в передбаченому законом не оскаржені, мають законну силу і повинні виконуватися. Вказане стосується і державних актів про право власності на земельні ділянки.

Не може суд прийняти до уваги посилання сторони відповідача на начебто пропущений строк позовної давності, оскільки право власності на земельні ділянки сторони набули в законний спосіб і мають право на захист своєї власності, ці правовідносини довготриваючі і захищати своє право власник має весь володіння цією власністю; крім того, про документальне порушення свого права позивачка дізналася нещодавно і виходячи з цього строк давності взагалі не пропустила, а стосовно питання користування воротами, надання сервітуту чи вирішення питання іншого користування чужою земельною ділянкою чи її частиною навіть для обслуговування своєї власності законом передбачено певний порядок (оскарження дій, усунення перешкод, визначення порядку, оскарження рішенб і інш.), який відповідачка не використала.

Такими неправомірними діями відповідача, довготривалою, постійною необхідністю доказування своїх прав та витратами, пов`язаними зі зверненням до органів місцевого самоврядування, спеціалістів - геодезистів, поліції та юристів позивачу було завдано збитків.

Судом було надано правову оцінку долученим сторонами доказів та встановлено наступне.

Статтею 25 Закону України «Про землеустрій» встановлений вичерпний перелік документації із землеустрою, серед яких: схеми землеустрою і техніко-економічні обґрунтування використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць; проекти землеустрою щодо встановлення (зміни) меж адміністративно-територіальних одиниць; проекти землеустрою щодо організації і встановлення меж територій природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного призначення, оздоровчого, рекреаційного, історико-культурного, лісогосподарського призначення, земель водного фонду та водоохоронних зон, обмежень у використанні земель та їх режимом утворюючих об`єктів; проекти землеустрою щодо приватизації земель державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок; проекти землеустрою щодо впорядкування території для містобудівних потреб; проекти землеустрою, що забезпечують еколого-економічне обґрунтування сівозміни та впорядкування угідь; проекти землеустрою щодо впорядкування території населених пунктів; проекти землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв); робочі проекти землеустрою; технічна документація із землеустрою щодо визначення та встановлення в натурі (на місцевості) державного кордону України; технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості); технічна документація із землеустрою щодо встановлення меж частини земельної ділянки, на яку поширюються права суборенди, сервітуту; технічна документація із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок; технічна документація із землеустрою щодо інвентаризації земель.

Відповідно до пункту 3.2. Вимог до технічного і технологічного забезпечення виконавців (розробників) робіт із землеустрою, затверджених наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України 11 квітня 2013 року № 255 «Документація із землеустрою, розроблена виконавцями (розробниками) робіт із землеустрою, підписується керівником суб`єкта господарювання та сертифікованим інженером-землевпорядником».

Державні акти про право власності на земельні ділянки сторін передбачали оформлення вказаної документації, вони виконані і не оспорені сторонами.

Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів, а стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

У частині першій статті 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Статтею 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року визначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права.

Згідно з частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

За правилами статей 317, 319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Цими правами власник розпоряджається на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

У частині першій статті 86 ЗК України передбачено, що земельна ділянка може знаходитись у спільній власності з визначенням частки кожного з учасників спільної власності (спільна часткова власність) або без визначення часток учасників спільної власності (спільна сумісна власність).

Згідно з частиною другою статті 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків .

Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.

Таким чином, первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. При виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд.

При вирішенні спору, визначаючи варіанти користування земельною ділянкою, суд повинен виходити з розміру часток кожного зі співвласників на нерухоме майно, наявності порядку користування земельною ділянкою, погодженого власниками та визначеного на підставі відповідного договору, оформленого у встановленому законом порядку. Якщо суд установить, що співвласники визначили порядок користування й розпорядження земельною ділянкою, для зміни якого підстав немає, він ухвалює рішення про встановлення саме такого порядку. Якщо ж погодженого або встановленого порядку користування земельною ділянкою немає, то суд установлює порядок користування земельною ділянкою з дотриманням часток кожного співвласника у нерухомому майні та забезпеченням вільного користування кожним зі співвласників належним йому майном.

Зазначений правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду України від 15 травня 2017 року у справі № 6-841цс16 та від 01 листопада 2017 року у справі № 6-2454цс16.

У постанові Верховного Суду України від 01 листопада 2017 року у справі № 334/2465/14-ц зазначено: «право користування земельною ділянкою визначається відповідно до часток кожного з власників нерухомого майна, яке знаходиться на цій земельній ділянці, якщо інше не було встановлено домовленістю між ними. Однак у будь якому випадку наявне в однієї особи право не може порушувати права іншої особи (частина п`ята статті 319 ЦК України). Отже, при вирішенні спору, визначаючи варіанти користування земельною ділянкою, суд повинен виходити з розміру часток кожного зі співвласників на нерухоме майно, наявності порядку користування земельною ділянкою, погодженого власниками або визначеного на підставі відповідного договору, оформленого у встановленому законом порядку. Якщо суд установить, що співвласники визначили порядок користування й розпорядження земельною ділянкою, для зміни якого підстав немає, він ухвалює рішення про встановлення саме такого порядку. Якщо ж погодженого або встановленого порядку користування земельною ділянкою немає, то суд установлює порядок користування земельною ділянкою з дотриманням часток кожного співвласника у нерухомому майні та забезпеченням вільного користування кожним зі співвласників належним йому майном».

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

В Рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Дульський проти України» (Заява № 61679/00) від 01 червня 2006 року зазначено, що експертиза, призначена судом, є одним із засобів встановлення або оцінки фактичних обставин справи і тому складає невід`ємну частину судової процедури.

Відповідно до ст. 317, 319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном, які, зокрема, означають можливість належним чином використовувати річ для своїх потреб за її призначенням; при здійсненні права власності власник зобов`язаний дотримуватися вимог закону і моральних засад суспільства і не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі.

Відповідно до п. «г» та п. «е» ч. 1 ст. 91 ЗК України, власники земельних ділянок зобов`язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів, а також дотримуватися правил добросусідства.

Згідно ст. 386, 391 ЦК України власник, права якого порушені, має право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би вони й не були пов`язані з порушенням права володіння, та право на відшкодування завданої йому майнової і моральної шкоди.

Як передбачено ч. 1, 2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, в т. ч. шляхом припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення.

У відповідності до ч. 4 ст. 376 ЦК України якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.

На підставі ч. 2 ст. 152 ЗК України, власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Відповідно до ч. 2 ст. 158 ЗК України, виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей.

Матеріальні збитки позивача полягають в наступному, та підтверджуються наступними доказами: сплачено кошти за обстеження та виготовлення експертом інженером - геодезистом ОСОБА_4 : Акту виносу в натуру та приймання - передачі під охорону довгострокових межових знаків, встановлених вздовж межі земельної ділянки з кадастровим номером :03:267:0087 від 12 листопада 2019 року, Акту виносу в натуру та приймання - передачі під охорону довгострокових межових знаків, встановлених вздовж межі земельної ділянки з кадастровим номером :03:267:0088 від 12 листопада 2019 року; вартість проведеного обстеження, згідно квитанції до прибуткового ордера № 163/19 склала - 3 000 (три тисячі) гривень. Позивачем сплачено гонорар за юридичні послуги адвокату ОСОБА_5 в сумі 12 283 грн. 60 коп., що підтверджується фіскальним чеком, також сплачено судовий збір за подачу вимог позову немайнового і окремо майнового характеру, відшкодування моральної шкоди

Крім того, позивачу завдана моральна шкода, що полягає в наступному: довготривале порушенням відповідачем її прав, як власника на частину земельної ділянки, агресивною поведінкою відповідача та членів її родини у процесі вирішення питання про усунення вказаних порушень права власності позивача, необгрунтовані, численні заяви на неї та членів її родини у поліцію з приводу, буцім то неправомірних вимог позивача - відповідачем були спричинені та спричиняються позивачу та її родині постійні душевні страждання, які вона зазнає у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, а також членів її сім`ї та близьких родичів. Також вказаними діями відповідача та членів її родини було порушено нормальний спосіб життя позивача тим, що вона змушена тривалий час докладати додаткові зусилля для захисту своїх прав у правоохоронних органах, писати пояснення у поліції, комісіях по земельним спорам, звертатися до юристів та суду та ін., що відволікає мене від роботи, сім`ї, нервує та вкрай засмучує. Позивачка вимушена, при скрутному фінансовому становищу сім`ї у тому числі в умовах пандемії та фінансової кризи, сплачувати незаплановані для витрат кошти на дослідження земельних ділянок фахівцями та послуги юристів, відриваючи ці кошти від сімейного бюджету, що також її засмучує та нервує постійно.

З урахуванням вищенаведеного, беручи до уваги загальне матеріальне забезпечення громадян України, а також матеріальне становище відповідача та членів її родини, виходячи з принципів справедливості та довготривалих душевних страждань позивача - моральну шкоду, завдану неправомірними діями відповідача вона оцінила у 20 000 (двадцять тисяч) гривень. При цьому відповідач до цього часу не вибачився за порушення прав позивача, продовжує незаконні дії, не відшкодував їй матеріальні втрати.

У відповідності із ст. 23 ЦК України: особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, яка полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування,

У відповідності до Постанови Пленуму Верховного суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової шкоди)» моральна шкода може полягати у моральних переживаннях у зв`язку з порушенням права власності. Розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає в межах заявлених вимог в залежності від характеру та обсягу заподіяних Позивачу моральних та фізичних страждань.

Відповідно до п. З Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» - ..Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними діями особистим немайновим правам фізичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Ст. 1167 ЦК України передбачає, що моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними діями, відшкодовується особою, яка її завдала за наявності її вини.

Спричинена моральна шкода, полягає у наступному. В результаті даної ДТП загинув син позивачки, було знищено майно, яке належить позивачу. Відповідачі в добровільному (поза судовому) порядку, відмовилися компенсувати всі спричинені збитки. Позивач позбавився свого автомобіля, не користувався цим автомобілем за призначенням для своїх потреб та цілей сім`ї. Відповідачі свідомо, безпідставно проігнорували обґрунтовані законні вимоги позивача, з метою захисту своїх порушених прав позивач змушений звернутись до суду із даним позовом. На час та після вказаної ДТП позивач вимушений був відмовитись від звичного способу життя, він не мав можливості нормально спілкуватись зі своєю родиною і друзями. Усвідомлення того факту, що через нього (позивача) його близькі та рідні вимушені змінити уклад свого життя, вживати додаткових зусиль і позбавити себе нормального відпочинку постійно пригнічувало і продовжує пригнічувати позивача; сам факт перенесення ДТП викликало не лише фізичну, але й душевну біль і завдало душевної травми; особиста вимушена бездіяльність та безпомічність також спричиняли моральні страждання позивачу, оскільки за складом характеру і стилем життя позивач активна людина, а в результаті завдання шкоди від ДТП вимушений був на деякий час припинити своє спілкування із знайомими та друзями; відношення відповідачів до скоєного ним, який не тільки не робить ні чого для відшкодування завданої шкоди, але й не визнає в повному обсязі своєї вини у скоєному і на протязі вже тривалого часу. Моральна шкода завдана всій сім`ї позивача.

Відповідно до вимог ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

З викладеного видно, що позивачу неправомірними діями завдавача шкоди - відповідача завдано моральної шкоди з підстав встановлених законодавцем. Суд вважає можливим задоволення вимог позивача про стягнення моральної шкоди частково - в розмірі 3 000 грн., в задоволенні решти вимог про стягнення моральної шкоди слід відмовити.

Відповідно до ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтями 15, 16, 18 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Суд може захистити цивільне право способом, що встановлений договором або законом.

Згідно зі ст. 55 Конституції України, «Права і свободи людини і громадянина захищаються судом. … Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.». Виходячи з передбаченого ст. 8 Конституції України принципу верховенства права, наведені норми Конституції України надають людині можливість будь-якими незабороненими законом засобами самому захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Вимоги до доказів встановлені ст. 77 ЦПК України, якою встановлено, що письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи.

У відповідності до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України: рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Відповідно до ч. 3, 6 ст. 13 ЦК України «Межі здійснення цивільних прав»: не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції ( 995_004 ) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності.

Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що позов підлягає задоволенню частково.

Не може суд прийняти до уваги не визнання відповідачем позовних вимог, оскільки вони спростовуються вищенаведеним і нічим об`єктивно не підтверджуються.

При таких обставинах суд вважає можливим позовні вимоги задовольнити частково та зобов`язати відповідача усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою позивача та за власний рахунок відновити межі

земельних ділянок за адресою: АДРЕСА_2 , стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на проведення експертного дослідження 3 000 грн., витрати на правову допомогу 12 283 грн. 60 коп., моральну шкоду в сумі 3 000 грн. і витрати на судовий збір в сумі 3 783 грн. 60 коп., а всього 22 067 грн. 20 коп., в задоволенні решти позовних вимог слід відмовити.

Таким чином обставини позовних вимог, стосовно яких у позивача є спір, в такому вигляді знайшли своє підтвердження в ході судового засідання і підлягають задоволенню повністю.

На підставі викладеного, керуючись ст. 3, 13, 14, 19, 41, 55, 124 Конституції України, ст. 86, 88, 89, 90, 120, 125, 152, 212 ЗК України, ст. 15, 16, 22, 23, 317, 319, 355, 356, 358, 364, 367, 386, 391, 1167 ЦК України, ст. 25, 26 Закону України «Про землеустрій», ст. 4, 5, 18, 43, 49, 76-81, 84, 89, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити частково.

Зобов`язати відповідача ОСОБА_2 , яка

проживає за адресою: АДРЕСА_3 , усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою позивача ОСОБА_1 та за власний рахунок відновити межі

земельних ділянок за адресою: АДРЕСА_2 з кадастровими

номерами :03:267:0087, :03:267:0088 шляхом

перевлаштування споруд огорожі та воріт на власну земельну

ділянку, згідно: Акту виносу в натуру та приймання - передачі під охорону довгострокових межових знаків, встановлених вздовж межі земельної ділянки з кадастровим номером :03:267:0087 від 12 листопада 2019 року і Акту виносу в натуру та приймання - передачі під охорону довгострокових межових знаків, встановлених вздовж межі земельної ділянки з кадастровим номером :03:267:0088 від 12 листопада 2019 року та Рішення № 258 від 17 грудня 2019 року Соборної районної у місті Дніпрі Ради VII скликання XXVIII сесії.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на проведення експертного дослідження 3 000 грн., витрати на правову допомогу 12 283 грн. 60 коп., моральну шкоду в сумі 3 000 грн. і витрати на судовий збір в сумі 3 783 грн. 60 коп., а всього 22 067 грн. 20 коп..

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржено в Дніпровський апеляційний суд протягом 30 днів з дня проголошення рішення в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 354 ЦПК України з урахуванням положень п. 3 Розділу XII ПРИКІНЦЕВИХ ПОЛОЖЕНЬ ЦПК України.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 354 ЦПК України з урахуванням положень п. 3 Розділу XII ПРИКІНЦЕВИХ ПОЛОЖЕНЬ ЦПК України.

Повний текст рішення складено 16 листопада 2021 року.

Суддя -