Справа № 449/1025/20 Головуючий у 1 інстанції: Савчак А.В.
Провадження № 22-ц/811/2603/21 Доповідач в 2 інстанції: Шеремета Н.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 листопада 2021 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.

суддів: Крайник Н.П., Савуляка Р.П.

секретаря: Симець В.І.

з участю: ОСОБА_1 , його представника ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львовіцивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Перемишлянського районного суду Львівської області від 27 травня 2021 року,-

ВСТАНОВИВ:

у вересні 2020 року ОСОБА_3 звернувся з позовом до ОСОБА_4 про визнання будинковолодіння та земельної ділянки спільним сумісним майном подружжя та визнання за ним права власності на Ѕ частину будинковолодіння та земельної ділянки,.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що рішенням Перемишлянського районного суду Львівської області від 22 січня 2019 року шлюб між ним та ОСОБА_4 розірвано. За час перебування у шлюбі вони вели спільне господарство та вкладали кошти в ремонт житлового будинку АДРЕСА_1 та його облаштування, побудували сарай, літню кухню та інші господарські будівлі, усі зароблені кошти вкладав у будинок, що істотно збільшило його вартість, а тому вважає, що будинковолодіння є їхньою спільною сумісною власністю. Зазначає, що за час перебування у шлюбі побудовано на території домогосподарства зерносховище, льох для зберігання городини, гараж, придбано автомобіль «Москвич-412», викопано свердловину для використання води, зроблено перекриття сараю та літньої кухні (з частковою заміною дерев`яних балок та дошок). Крім цього, у літній кухні проведено капітальний ремонт, проведено сантехніку, замінено вікна та двері на металопластикові, прибудовано веранду та ванну кімнату, підведено воду до будинку та літньої кухні. В будинку замінено вікна, проведено централізоване опалення, зроблено перекриття даху будинку з частковою заміною дерев`яних конструкцій, перекрито шиферним перекриттям, обкладено низ будинку каменем, зроблено часткове утеплення будинку, добудовано веранду, придбано холодильник, морозильну камеру, водонагрівач. Крім того, частково закладено подвір`я бетонними блоками, зроблено бетонну доріжку, замінено огорожу, придбано млин для помолу зерна для тварин, придбано обладнання для подачі води домашнім тваринам та встановлено поїлки, а також придбано власний трактор Т-25, причіп до трактора, інвентар для обробки землі, картоплесаджанку, бетономішалку. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить чоловікові та дружині на праві спільної сумісної власності, незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку. Звертає увагу, що право власності на будинковолодіння АДРЕСА_1 не оформлене, тому здійснити поділ майна на частки неможливо, а тому вважає, що вправі претендувати на виділення йому однієї з побудованих господарських споруд для облаштування житла із можливістю підведення всіх необхідних комунікацій та покращень, а також має право на частину земельної ділянки, що знаходиться біля будинку в розмірі 10 сотих землі із наявних 2 га. З наведених підстав просить: визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_4 будинковолодіння та надвірні господарські споруди, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 ; визнати право спільної сумісної власності на 1/2 частину будинковолодіння з надвірними господарськими будівлями за адресою: АДРЕСА_1 та частину земельної ділянки, на якій розташоване будинковолодіння, в розмірі 10 сотих загальної площі.

Рішенням Перемишлянського районного суду Львівської області від 27 травня 2021 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_3 , в апеляційній скарзі покликається на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з невідповідністю висновків суду обставинам справи. Апелянт стверджує, що з часу одруження усі зароблені ним кошти вкладав у покращення житлово-побутових умов сім`ї, будував господарські споруди, проводив ремонтні та будівельні роботи ремонти в домогосподарстві, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Зазначає, що суд не дав належної правової оцінки поданим ним доказам та показам свідків, які підтверджують придбання ним будівельних матеріалів, та безпідставно взяв до уваги доводи відповідача, оскільки у неї не було достатньо коштів для проведення значних покращень у домогосподарстві. Вказує, що відповідачка разом з матір`ю навмисне провокують скандали, виганяючи його з дому, викликаючи поліцію та подаючи неправдиві заяви про домашнє насильство з метою позбавлення його не тільки права на частку у майні, але і навіть права проживання у будинку. Вважає, що чоловік та дружина мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить на праві спільної сумісної власності, а у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки чоловіка та дружини є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Наголошує, що будинковолодіння АДРЕСА_1 було побудоване та покращене в результаті його значних матеріальних затрат та фізичної праці, відтак майно є спільною сумісною власністю подружжя та підлягає поділу між ним та ОСОБА_4 . На думку апелянта, у разі поділу будинку, що є у спільній сумісній власності, до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою, переходить це право у розмірі частки права власності у спільному будинку. Просить врахувати, що у нього відсутнє інше житло, окрім спірного житлового будинку. З наведених підстав просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1 , його представника ОСОБА_2 на підтримання доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на таке.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч.1 ст. 89 ЦПК України).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з відсутності правовстановлюючих документів на спірне будинковолодіння та земельну ділянку, відсутності належних та допустимих доказів на підтвердження набуття спірного майна за час перебування сторін у шлюбі, на підтвердження належності будинковолодіння та земельної ділянки на праві спільної сумісної власності позивача та відповідачки, та з огляду на те, що спірний житловий будинок, літня кухня та сарай були збудовані до їх одруження, суд дійшов висновку про безпідставність вимог про визнання домогосподарства спільною сумісною власністю сторін, як колишнього подружжя, та вважав, що участь позивача своє працею та коштами у будівництві господарських будівель і споруд, підсобних будівель, покращення житлового будинку в результаті значних матеріальних затрат та фізичної праці позивача, є підставою для стягнення понесених ним затрат.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Згідно зі статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ст. 22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю.

Аналогічна норма міститься в ст. 60 СК України, який набрав чинності з 1 січня 2004 року.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Стаття 70 СК України передбачає, що частки кожного з подружжя вважаються рівними.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна.

Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Судом першої інстанції встановлено, що сторони після реєстрації 09 жовтня 1983 року шлюбу, проживали у житловому будинку АДРЕСА_1 , правовстановлюючі документи на який відсутні.

З долучених до матеріалів справи копій погосподарських книг за 1980-1985 р.р. вбачається, що головою домогосподарства по АДРЕСА_1 значиться ОСОБА_5 , до 2001 року головою цього ж домогосподарства значиться ОСОБА_6 , матір відповідачки.

З вищезазначених погосподарських книг вбачається, що до господарства належав житловий будинок, загальною площею 77 кв.м., житловою площею 43 кв.м, який складався з 4 (чотирьох ) кімнат, а також зазначено рік побудови житлового будинку - 1960 рік, тобто, спірний житловий будинок був збудований ще до одруження сторін.

Позивач визнавав та не заперечував встановлену судом обставину, що житловий будинок АДРЕСА_1 був збудований ще до укладення шлюбу між ним та відповідачкою.

Також зазначено, що у користуванні перебувала земельна ділянка, площею 1,60 га, в тому числі під будівлями, для обслуговування житлового будинку і господарських будівель 0,01 га; під ріллею -1,29га; під багаторічними насадженнями 0,30 га.

В матеріалах справи відсутні докази на підтвердження надання в користування чи передачі у власність чи позивачу, чи відповідачці земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за адресою по АДРЕСА_1 .

Згідно довідки Великоглібовицького старостинського округу Бібрської міської ради №826 від 23.10.2020, головою господарства в АДРЕСА_1 з 2001 року по даний час є ОСОБА_4 .

На думку колегії суддів ні згадана вище довідка, ні запис в погосподарській книзі про те, що головою господарства з 2001 року є ОСОБА_4 , не є беззаперечним доказом набуття спірного будинковолодіння у власність за час перебування ОСОБА_4 та ОСОБА_1 у шлюбі за їх спільні кошти та в результаті їх спільної праці, а відтак належності такого ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на праві спільної сумісної власності.

Колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, який вірно зазначив, що оскільки житловий будинок АДРЕСА_1 був збудований у 1960 році, тобто, ще задовго до одруження ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , і позивач, всупереч вимогам ст. 81 ЦПК України, не надав належних та допустимих доказів на спростування цієї встановленої судом обставини, такий не набутий подружжям ОСОБА_3 та ОСОБА_4 за час перебування у шлюбі, за їх спільні сумісні кошти чи в результаті їх спільної праці, а відтак такий не може бути визнаний спільною сумісною власністю колишнього подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_4 .

Всупереч вимогам ст. 81 ЦПК України, позивач не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що надвірні господарські будівлі та споруди за адресою АДРЕСА_1 , що належать до спірного будинковолодіння, набуті колишнім подружжям ОСОБА_3 та ОСОБА_4 за час перебування у шлюбі, що такі збудовані саме ними, з рахунок їх спільних коштів та їх спільної праці, а відтак обґрунтованими є висновки суду першої інстанції, що такі також не можуть бути визнані спільною сумісною власністю колишнього подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 62 СК України якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

У абзаці 3 пункту 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21 грудня 2007 року роз`яснено, що майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох.

При цьому, під трудовими затратами розуміється особиста або спільна трудова діяльність подружжя, спрямована на ремонт майна, здійснення його добудови, переробки тощо, що призвело до істотного збільшення вартості майна.

Грошові ж затрати передбачають внесення особистих та (або) спільних коштів, що спрямоване на поліпшення майна. При цьому, необхідною умовою визнання судом права спільної сумісної власності на дане майно є наявність «істотного збільшення його у вартості».

Для застосування положень ст. 62 СК України збільшення вартості майна повинне відбуватись внаслідок спільних затрат подружжя, незалежно від інших чинників (зокрема, тенденцій загального подорожчання конкретного майна), при цьому суттєвою ознакою має бути істотне збільшення вартості майна як об`єкта, його якісних характеристик. Збільшення вартості майна та істотність такого збільшення підлягає з`ясуванню шляхом порівняння на час вирішення спору вартості об`єкта до та після поліпшення. При цьому сам по собі розмір грошових затрат подружжя чи одного з них, а також визначену на час розгляду справи вартість ремонтних робіт не можна вважати тим єдиним чинником, що безумовно свідчить про істотність збільшення вартості майна, як об`єкта.

Крім того, суд має враховувати, що частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожної зі сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним з подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання (будівництво) майна вкладено, крім спільних коштів, особисті приватні кошти однієї зі сторін, то частка в такому майні відповідно до розміру внеску є її власністю (постанова ВСУ від 08.11.2017 у справі № 6-1447цс17).

Згідно ч.6 ст.81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що будинковолодіння по АДРЕСА_1 належало на праві власності ОСОБА_4 , як одному з подружжя, що за час шлюбу сторін істотно збільшилося у своїй цінності внаслідок трудових або грошових затрат лише позивача ОСОБА_3 і воно може бути визнане судом спільною сумісною власністю подружжя та підлягати поділу.

Давши оцінку показанням свідків, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що у покращенні умов проживання (ремонти, добудови) брали участь усі члени родини, які зареєстровані за даною адресою за взаємною згодою, тому вважати, що покращення відбулись лише за рахунок позивача, що, на його думку, є підставою для визнання спірного майна спільним майном подружжя, законних підстав немає.

Згідно з роз`ясненнями п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 04.10.1991 року №7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» «відповідно до ст. 12 Закону України «Про власність» у приватній власності громадян можуть знаходитись жилі будинки, збудовані на відведеній у встановленому порядку земельній ділянці або придбані на законних підставах, наприклад за договором купівлі-продажу, міни, дарування, за правом спадщини. Оскільки згідно зі ст. 17 ЗК України та ст. 14 Закону України «Про власність» земельна ділянка для будівництва жилого будинку і господарських будівель надається громадянину у приватну власність, участь інших осіб у будівництві не створює для них права приватної власності на жилий будинок , крім випадків, коли це передбачено законом. Згідно зі статтями 16 і 17 ЗК України «Про власність», таке право, зокрема, виникає, коли будівництво велось подружжям в період шлюбу жилий будинок у зв`язку з цим є їх спільною сумісною власністю, або велось за рахунок спільної праці членів сім`ї жилий будинок стає їх спільною сумісною власністю, якщо інше не було встановлено письмовою угодою між ними. Інші особи, які приймали участь у будівництві жилого будинку (його купівлі) не на підставі угоди про створення спільної власності, яка відповідає законодавству, вправі вимагати не визнання права власності на будинок, а відшкодування своїх затрат на будівництво (купівлю будинку), якщо допомогу забудовнику (покупцю) вони надавали не безоплатно. Так ж право за цих умов належить членам сім`ї власника жилого будинку, якщо вони приймали участь лише у будівництві підсобних будівель (літньої кухні), сараю, тощо) і підсобних приміщень або коли їх затрати на ремонт жилого будинку перевищували покладений на них ст.156 ЖК України обов`язок».

З огляду на вищенаведене, колегія суддів не може не погодитися з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для визнання будинковолодіння по АДРЕСА_1 з тих підстав, що позивач приймав участь у будівництві господарських будівель і споруд, підсобних приміщень, у покращенні житлового будинку, спільним сумісним майном подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , оскільки зазначені обставини можуть бути підставою для відшкодування позивачем своїх затрат на їх будівництво.

Доводи апелянта про те, що суд не надав належної правової оцінки поданим ним доказам та показанням свідків, які підтвердили придбання ним будівельних матеріалів, спростовуються висновками суду першої інстанції про те, що такі не є беззаперечними доказами набуття спірного будинковолодіння за час перебування сторін у шлюбі за їх спільні кошти чи спільною працею, щоб давало суду дійти висновку, що спірне будинковолодіння належить ОСОБА_1 та ОСОБА_4 на праві спільної сумісної власності.

З огляду на те, що земельна ділянка по АДРЕСА_1 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд ні ОСОБА_1 , ні ОСОБА_4 у користування не надавалася, така у приватну власність ОСОБА_4 не передавалася та не надавалася, матеріали справи не містять державного акту на право власності на земельну ділянку, виданого на ім`я ОСОБА_4 , а також інших належних та допустимих доказів набуття земельної ділянки у власність в період шлюбу, а відтак колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовної вимоги ОСОБА_1 про визнання за ним права власності на частину земельної ділянки, яка, як зазначив позивач, належить зазначеному будинковолодінню в розмірі 10 сотих від загальної площі.

Інші доводи апеляційної скарги також не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, які достатньо мотивовані.

Європейський суд з прав людини вказує на те, що «пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди давати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо вмотивування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи» (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» («Pronina v. Ukraine») від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00, § 23).

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Стаття 375 ЦПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки оскаржуване рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Перемишлянського районного суду Львівської області від 27 травня 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 11 листопада 2021 року.

Головуючий: Н.О. Шеремета

Судді: Н.П. Крайник

Р.В. Савуляк