Номер провадження: 22-ц/813/5336/21
Головуючий у першій інстанції Поліщук І. О.
Доповідач Ващенко Л. Г.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.01.2021 року м. Одеса

Колегія суддів Одеського апеляційного суду у складі:

головуючого Ващенко Л.Г.

суддів Колеснікова Г.Я., Вадовської Л.М.,

у порядку ст. 369 ЦПК України, розглянула апеляційну скаргу представника акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 16 березня 2020 року (одноособово суддя Поліщук І.О.) у цивільній справі за позовом акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

ІІ. ОПИСОВА ЧАСТИНА

(короткий зміст позовних вимог і рішення суду першої інстанції)

12.07.2019 року акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» (далі-Банк) звернулось із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості у розмірі 209 472,61 гривень.

Позов обґрунтовано наступним.

26.10.2007 року між Банком та ОСОБА_1 укладений кредитний договір, відповідно до якого Банк зобов`язався надати позичальниці кредит у вигляді невідновлювальної кредитної лінії з лімітом 199 955 гривень на строк до 26.10.2027 року, а позичальниця зобов`язалась належним чином використати та повернути Банку суму отриманого кредиту, сплатити відсотки за користування кредитними коштами у розмірі 12,95 % і комісії, згідно умов договору та тарифів, виконати всі інші зобов`язання в порядку та у строки, визначені кредитним договором.

Відповідно до умов п.5.1. кредитного договору, позичальниця зобов`язалась здійснювати погашення кредитної заборгованості та сплату нарахованих відсотків щомісячно, згідно Графіка погашення заборгованості (додаток №1 до кредитного договору) щомісячно, до 15 числа кожного місяця, починаючи з місяця наступного за місяцем отримання кредиту, часткове погашення кредиту згідно п.1.3. кредитного договору та остаточне погашення отриманого кредиту по 26.10.2027 року (включно) на рахунки, зазначені в кредитному договорі. Заборгованість позичальниці перед Банком за кредитним договором становить 1 677 935,86 гривень, яка складається із: заборгованості за відсотками 209 472,61 гривень; заборгованості за відсотками - 1 468 463,25 гривень.

Посилаючись на те, що 20.12.2018 року ОСОБА_1 частково погасила заборгованість за кредитом у розмірі 198 670,40 гривень та частково відсотки у розмірі 60 467,80 гривень, однак станом на 10.04.2019 року має місце заборгованість за відсотками у розмірі 209 472,61 гривень, Банк просив позов задовольнити.

Представник Банка у суді першої інстанції позов підтримала, представник відповідачки заперечував проти задоволення позову.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 16.03.2020 року Банку відмовлено у задоволенні позову.

(короткий зміст вимог апеляційної скарги)

Банк не погодився із рішенням суду від 16.03.2020 року і в особі представника подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати, постановити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

(узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу)

Апеляційна скарга представника Банка зазначає:

26.10.2007 року між Банком та ОСОБА_1 укладений кредитний договір, відповідно до якого Банк надав кредит у сумі 199 955 грн. з терміном повернення до 26.10.2027 року і зі сплатою 12,95 % річних (п.5.1 кредитного договору) на строк до 26.10.2027 року, а позичальниця зобов`язалась здійснювати погашення кредитної заборгованості та сплату нарахованих відсотків щомісячно, згідно Графіка погашення заборгованості. Відповідачка не виконувала вимоги кредитного договору №014/3611/ 74/84951 і станом на 10.04.2019 року утворилась заборгованість. 20.12.2018 року ОСОБА_1 частково погасила заборгованість за кредитом в сумі 198 670, 40 грн. та частково відсотки в сумі 60 467,80 грн., а заборгованість за відсотками в сумі 209 472,61 гривень не сплатила.

ОСОБА_1 ознайомлена з умовами та правовими наслідками підписання договору, з ними погодилася, про що свідчить підпис у договорі, відповідачка мала необхідний обсяг цивільної дієздатності і її волевиявлення відповідало її внутрішній волі, вона не зверталась до Банка з питань укладення договору, заяв про розірвання договору не подавала.

Суд першої інстанції безпідставно посилається на рішення апеляційного суду Одеської області від 19.11.2015 року, яким позовні вимоги Банка задоволені частково і на користь Банка за кредитним договором № 014/3611/74/84951 від 26.10.2007 року станом на 17.08.2009 року стягнуто заборгованість на загальну суму 259 138, 20 грн., яка складається із заборгованості за кредитом 198 670, 49 грн., заборгованості за відсотками 1 480, 23 грн., заборгованості по простроченим відсоткам 28 098,93 грн. і пені 27 743,28 грн.

Постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 13.12.2018 по справі №913/11/18 зазначає про відмінність дати повернення кредиту і дати, коли кредит підлягає поверненню, зазначає, що сторонами у кредитному договорі з урахуванням принципу свободи договору (статті 6,627 ЦК України) передбачено іншу домовленість, яка, на відміну від загального правила щомісячної виплати процентів лише у межах погодженого сторонами строку кредитування, встановленого а. 2 ч.1 ст. 1048 ЦК України, допускає нарахування Банком процентів за користування кредитом по день повного погашення заборгованості. Верховний Суд також дійшов висновку, що навіть наявність судових рішень про стягнення боргу та/або інших грошових сум за інші періоди невиконання боржником договірного зобов`язання, відкриття виконавчого провадження за цими рішеннями, вчиненням інших процесуальних дій по виконанню рішень суду, за відсутності реального виконання боржником свого зобов`язання (добровільного чи примусового), не свідчать про припинення договірних правовідносин сторін та/або припинення зобов`язань.

Сторонами при укладанні договору були передбачені розміри та підстави нарахування планових платежів, відсотків, неустойки, штрафів, будь-яких доказів щодо звернення позичальника з відповідними заявами про зміну умов договору в частині їх нарахування і претензій з даного приводу матеріали справи не містять, договір був підписаний та частково виконувався позичальником (колія розрахунку наявна в матеріалах справи), що свідчить про прийняття умов договору.

За змістом ст. ст. 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст.629 ЦК). Пунктом 9.1 кредитного договору передбачено, що він набуває чинності з часу його підписання сторонами і скріплення печаткою кредитора та діє до повного погашення кредитної заборгованості (суми кредиту, процентів за користування, комісії, неустойок, відшкодування можливих збитків).

Відповідачка в суді першої інстанції безпідставно просила про застосування строків позовної давності до вимог Банка.

20.12.2018 року ОСОБА_1 частково погасила заборгованість за кредитом в сумі 198 670,40 грн. та частково відсотки в сумі 60 467,80 грн., а заборгованість за відсотками в сумі 209 472,61 грн. залишилась не сплаченою.

Статтею 253 ЦК України передбачено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок, таку ж думку Верховний Суд висловив у постанові від 23.05.2018 року по справі №663/2070/15-ц.

Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України при розгляді справи №6-157цс16 від 26.05.2016 року, яка в силу ст. 360-7 ЦПК України, є обов`язковою для всіх судів, виходячи із системного аналізу статей 525, 526, 599, 611 ЦК України та змісту кредитного договору, можна зробити висновок про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє боржника та поручителя від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання й не позбавляє кредитора права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України, а також сплату боржником процентів, належних кредитору, відповідно до ст. 1048 цього Кодексу.

Суд при ухваленні судового рішення від 16.03.2020 року не надав належної правової оцінки обставинам справи та ухвалив рішення виключно на користь відповідачки.

Банк не погоджується із задоволенням витрат на правничу винагороду представнику ОСОБА_1 , адвокату Василенко О.С. в сумі 6 000 грн., оскільки при прийнятті рішення щодо задоволення або відмови в задоволенні витрат на правничу допомогу обов`язковим є визначення обсягу тих послуг (видів правничої допомоги), оплата яких може бути відшкодована. Склад та розмір витрат на правничу допомогу входить до предмета доказування у справі, яка має ґрунтуватись на письмових доказах.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27.06.2018 року у справі № 826/1216/16 визначила докази, які є необхідними для компенсації витрат на правничу допомогу. Представником ОСОБА_1 не надано жодної квитанції або платіжного доручення, які свідчили б про надходження грошових коштів, отриманих від ОСОБА_1 щодо оплати адвокатських послуг.

Верховний Суд зазначає, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських послуг (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхньої вартості, виходячи з конкретних обставин справи (ухвала від 11.02.2019 року у справі № 335/9780/15). Верховний Суд пропонує враховувати і фінансовий стан сторін справи: постанови від 31.01.2019 року у справі № 185/1718/18 та від 06.06.2019 року у справі № 752/4513/17.

Європейський суд з прав людини, вирішуючи питання про відшкодування витрат на розгляд справи за статтею 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зазначає, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим: рішення у справах «Двойних проти України» (пункт 80) від 12.10.2006 року, «Гімайдуліна і інші проти України» (пункти 34-36) від 10.12.2009 року, «East/West Alliance Limited» проти України» (пункт 268) від 23.01.2014 року, «Баришевський проти України» (пункт 95) від 26.02.2015 року та інші. У рішенні «Лавентс проти Латвії» (пункт 154) від 28.11.2002 року зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір і супроводжуються необхідними документами на їх підтвердження.

Провадження у справі відкрито 02.08.2019 року, впродовж тривалого часу ані відповідачка, ані її представник до суду не з`являлись без поважних причин, представник ОСОБА_1 з`явився на останнє судове засідання і не надав суду жодної квитанції, яка підтверджувала б фактичну оплату за правничу допомогу.

(узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи)

Відповідачка не скористалась правом надати відзив, пояснення або заперечення на апеляційну скаргу.

ІІІ. МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

(встановлені судом першої інстанції та неоспорені обставини, а також обставини, встановлені судом апеляційної інстанції, і визначені відповідно до них правовідносини)

Судом першої інстанції встановлені і сторонами неоспорені такі обставини.

26.10.2007 року між Банком та ОСОБА_1 укладений кредитний договір №014/3611/74/84951, відповідно до умов якого Банк зобов`язався надати позичальниці кредит у вигляді невідновлювальної кредитної лінії з лімітом 199 955 гривень на строк до 26.10.2027 року, а позичальниця зобов`язалась належним чином використати та повернути Банку суму отриманого кредиту, сплатити відсотки за користування кредитними коштами у розмірі 12,95 % річних, комісії, згідно умов договору та тарифів кредитора, виконати всі інші зобов`язання у порядку та строки, визначені кредитним договором, п.п. 1.2, 1.2.1 договору передбачено, що кредит надається для використання на придбання житла (а.с. 8-10).

29.10.2007 р. між Банком та ОСОБА_1 , у забезпечення виконання кредитного договору №014/3611/74/84951 від 26.10.2007 р., укладений іпотечний договір, предметом якого є квартира під АДРЕСА_1 .

Претензією-вимогою від 21.10.2008 року №15-03/20-1484 Банк повідомив ОСОБА_1 про наявність заборгованості за кредитним договором №014/3611/74/84951 від 26.10.2007 р. у розмірі 209 330,21 грн., і, посилаючись на п.6.5 кредитного договору та ст. 592 ЦК України, Банк запропонував ОСОБА_1 достроково виконати зобов`язання за кредитним договором й погасити заборгованість у сумі 209 330,21 грн. (а.с.,67,67 зворот).

У серпні 2009 р. Банк звернувся із позовом про дострокове стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором №014/3611/74/84951 від 26.10.2007 р. в сумі 259 138,20 грн., з яких: 198 670,49 грн. заборгованість за кредитом; 1 480,23 грн. заборгованість за відсотками; 32 160,65 грн. пеня, а у квітні 2011 року ОСОБА_1 звернулась із зустрічним позовом про встановлення нікчемності кредитного договору від 26.10.2007 р. та визнання недійсним іпотечного договору від 29.10.2007 р.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 19.11.2015 року позов Банка задоволений частково, суд стягнув з ОСОБА_1 на користь Банка заборгованість за кредитним договором №014/3611/74/84951 від 26.10.2007 р. у розмірі 259 138,20 грн., з яких: 198 670,49 грн заборгованість за кредитом; 1 480,23 грн. заборгованість за відсотками; 27 743,28 грн. пеня (а.с.113-119).

Постановою державного виконавця першого Малиновського відділу державної виконавчої служби м. Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області від 12.12.2018 року закінчено виконавче провадження ВП №56113867 про стягнення з ОСОБА_1 на користь Банка заборгованості у розмірі 259 138,20 грн., у зв`язку із повною сплатою боргу, виконавчого збору та витрат виконавчого провадження (а.с.111,112).

12.07.2019 року Банк звернувся із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором №014/3611/74/84951 від 26.10.2007 р. у розмірі 209 472,61 гривень, а саме, заборгованості за відсотками, що виникла у період з грудня 2007 року по квітень 2019 року (а.с.2-6).

У відзиві на позовну заяву від 16.09.2019 р. ОСОБА_1 заперечувала проти позову, посилаючись на пропуск строку позовної давності і претензію-вимогу Банка щодо дострокового погашення кредиту №15-03/20-1484 від 21.10.2008 року (а.с.65-72).

Судом апеляційної інстанції нові обставини не встановлювались і нові докази не досліджувались.

Між сторонами виникли правовідносини із кредитних зобов`язань, які регулюються нормами ЦК України.

(доводи, за якими суд апеляційної інстанції погодився або не погодився з висновками суду першої інстанції)

Суд першої інстанції, відмовляючи Банку у позові про стягнення заборгованості у вигляді відсотків за кредитним договором №014/3611/74/84951 від 26.10.2007 р. в розмірі 209 472,61 гривеньвиходив з того, що кредитний договір припинив свою дію у серпні 2009 року, оскільки судовим рішенням від 19.11.2015 року з відповідачки на користь Банка стягнуто заборгованість за кредитним договором станом на 17.08.2009 року, Банк звернувся із позовом про стягнення відсотків за кредитним договором після припинення дії кредитного договору і Банк не заявляв вимоги про стягнення відсотків у порядку ст. 625 ч.2 ЦК України (а.с.141-147).

Колегія суддів частково погоджується з висновками суду в цій частині з таких підстав.

За змістом ст. ст. 525, 526, 629 ЦК України, зобов`язання повинні виконуватись належним чином, згідно з умовами договору та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається. Договір є обов`язковим для виконання сторонами.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення ст. ст. 1046 - 1053 ЦК України, якщо інше не встановлено цими нормами і не випливає із суті кредитного договору (ч.ч.1,2 ст. 1054 ЦК України).

Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Якщо договором установлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишалася, та сплати належних йому процентів (ч.1 ст. 1048, ч.ч.1,3 ст. 1049, ч.2 ст. 1050 ЦК України).

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору (ст. ст. 530 ч.1, 631 ч.1 ЦК України).

З матеріалів справи вбачається наступне.

26.06.2007 р. між Банком та ОСОБА_1 укладений кредитний договір № 014/3611/17/849/51, за умовами якого Банк надав позичальниці кредит у розмірі 199 955,0 грн. на строк до 26.10.2027 р., зі сплатою 12,95% річних. Станом на 17.08.2009 р. виникла заборгованість за кредитним договором № 014/3611/17/849/51 від 26.06.2007 р. у розмірі 259 138,20 грн., яка складалась із заборгованості: за кредитом 198 670,49 грн.; заборгованості за відсотками 1 480,23 грн.; заборгованості по простроченим відсоткам 28 098,93 грн. і пені 27 743,28 грн.

Пунктом 6.5 кредитного договору № 014/3611/17/849/51 від 26.06.2007 р. визначено право Банка, як кредитора, вимагати дострокового погашення позичальником заборгованості, зокрема, нарахованих процентів за користування кредитом (а.с.55 зворот).

У жовтні 2008 року Банк надіслав ОСОБА_1 претензію-вимогу від 21.10.2008 року №15-03/20-1484, зі змісту якої вбачається, що Банк, із посиланням на п.6.5 кредитного договору № 014/3611/17/849/51 від 26.06.2007 р. та ч.2 ст.1050 ЦК України, вимагав дострокового виконання ОСОБА_1 кредитних зобов`язань шляхом повернення у повному обсязі отриманих кредитних коштів, сплати відсотків за фактичний термін користування ними та пені, а всього заборгованость у розмірі 209 330, 21 грн. (а.с.67).

В разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, зміна умов зобов`язання (ст. 611 ч.1 п.2 ЦК України).

Оскільки позичальниця належним чином не виконала умови кредитного договору, у серпні 2009 року Банк звернувся із позовом до ОСОБА_1 про дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором № 014/3611/17/849/51 від 26.06.2007 р. станом на 17.08.2009 року у розмірі 260 410,30 грн., яка складалась із заборгованості за кредитом 198 670,49 грн., заборгованості за відсотками 1 480,23 грн., заборгованості по простроченим відсоткам 28 098,93 грн. і пені 32 160,655 грн.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 19.11.2015 року позов Банка задоволено частково: суд стягнув з ОСОБА_1 на користь Банка заборгованість за кредитним договором № 014/3611/74/84951 від 26.10.2007 року станом на 17.08.2009 року на загальну суму 259 138, 20 грн., з яких: - заборгованість за кредитом 198 670, 49 грн.; - заборгованість за відсотками 1 480,23 грн.; - заборгованість по простроченим відсоткам 28 098,93 грн.; - пеня 27 743,28 грн. ОСОБА_1 відмовлено у задоволенні зустрічного позову про визнання недійсним кредитного та іпотечного договорів (а.с.113-119).

Рішення апеляційного суду Одеської області від 19.11.2015 року набрало чинності, і, у встановленому законом порядку, в грудні 2018 року примусово виконано, що підтверджується постановою державного виконавця першого Малиновського відділу державної виконавчої служби м. Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області від 12.12.2018 року про закінчення ВП №56113867 про стягнення з ОСОБА_1 на користь Банка заборгованості у розмірі 259 138,20 гривень (у зв`язку із повною сплатою боргу, виконавчого збору та витрат виконавчого провадження, а.с.111,112).

Обставини, встановлені рішенням суду у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Зважаючи на те, що у жовтні 2008 року Банк надіслав ОСОБА_1 претензію-вимогу від 21.10.2008 року №15-03/20-1484 про дострокове повернення кредиту і погашення заборгованості за кредитним договором № 014/3611/74/84951 від 26.10.2007 року, відповідно до п.2 ч.1 ст. 611 ЦК України, Банк змінив умови зобов`язання в частині строку виконання зобов`язання.

Вимоги Банка про дострокове повернення всієї суми кредиту, відсотків та пені станом на 17.08.2009 року, на підставі рішення апеляційного суду Одеської області від 19.11.2015 року, частково задоволені у розмірі 259 138, 20 грн.

12.07.2019 року Банк звернувся із позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором №014/3611/74/84951 від 26.10.2007 р. у розмірі 209 472,61 грн., яка за розрахунками Банка складається із заборгованості за відсотками за період з грудня 2007 року по квітень 2019 року.

Відмовляючи у позові про стягнення заборгованості за відсотками в розмірі 209 472,61 грн. за період з грудня 2007 року по квітень 2019 року, суд першої інстанції правильно виходив з того, що Банк, звертаючись у серпні 2009 року із позовом про дострокове стягнення кредиту і погашення заборгованості за кредитом, на підставі письмової претензії вимоги від 21.10.2008 року, відповідно до п.6.5 кредитного договору, змінив строк виконання зобов`язання (а.с.144).

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (ч.2 ст. 625 ЦК України).

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що Банк має право на стягнення з відповідачки відсотків у зв`язку з порушенням виконання грошового зобов`язання, відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України. Разом з тим, Банк, звертаючись 12.07.2019 року із позовом про стягнення відсотків в розмірі 209 472,61 грн. за кредитним договором № 014/3611/17/849/51 від 26.06.2007 р., у порядку ч.2 ст. 625 ЦК України, не заявляв вимог про стягнення з ОСОБА_1 3% річних від простроченої сумиза порушення грошового зобов`язання.

Висновки суду першої інстанції в цій частині узгоджуються із висновками, що містяться у постанові Верховного Суду від 14.02.2018 року по справі № 564/2199/15-ц, а саме: «…Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ПАТ «Універсал Банк» в частині стягнення з ОСОБА_6 заборгованості за відсотками та підвищеними відсотками в сумі 17 000,86 доларів США, суд першої інстанції правильно виходив із того, що після направлення відповідачу письмового повідомлення з вимогою про дострокове погашення всієї заборгованості, кредитний договір припинив свою дію, а позивач втратив можливість нарахування та стягнення з відповідача відсотків за кредитним договором…».

Надсилаючи відповідачці у жовтні 2008 року претензію-вимогу від 21.10.2008 року №15-03/20-1484 щодо дострокового погашення всієї заборгованості, відповідно до п.6.5 кредитного договору № 014/3611/17/849/51 від 26.06.2007 р. і п.2 ч.1 ст. 611 ЦК України, Банк змінив строк виконання зобов`язання (а.с.55 зворот, 67, 67 зворот).

Зважаючи на висновки Верховного Суду у постанові від 14.02.2018 року по справі № 564/2199/15-ц, виходячи зі змісту п. 6.5 кредитного договору та претензії-вимоги від 21.10.2008 року №15-03/20-1484, слід дійти висновку, що кредитний договір № 014/3611/17/849/51 від 26.06.2007 року припинив свою дію через 30 календарних днів з моменту надіслання Банком на адресу ОСОБА_1 відповідної письмової вимоги, тобто після 21.11.2008 року.

За таких обставин, Банк втратив можливість нарахування та стягнення з відповідачки відсотків за кредитним договором № 014/3611/17/849/51 від 26.06.2007 року.

Помилкові судження суду, що кредитний договір припинив дію у серпні 2009 року (час пред`явлення позовної заяви), не є підставою для скасування правильного по суті рішення суду.

Колегія суддів не погоджується із висновками суду в частині стягнення на користь відповідачки 6 000 гривень витрат на професійну правничу допомогу.

Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами (ст. 137 ч.ч.1,2 ЦПК України).

З матеріалів справи вбачається, що 28.08.2019 року між адвокатом Василенком О.С. (свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю № 003277) і відповідачкою ОСОБА_1 укладений договір №8 про надання правової (професійної правничої) допомоги, предметом якого, у тому числі, є надання адвокатом клієнту послуг: юридичних консультацій та інших юридичних послуг щодо захисту її прав та інтересів; представлення та захист, зокрема, у всіх судах України, незалежно від їх спеціалізації, інстанції та юрисдикції, а відповідачка зобов`язалась своєчасно забезпечувати адвоката всім необхідним для виконання доручень, оплачувати витрати, в тому числі судові та інші, необхідні для виконання доручень (а.с.129,130).

Додатком до договору про надання правової (професійної) правничої допомоги від 28.08.2019 року № 8 визначено, що вартість послуг (без урахування послуг, зазначених у п.6 додатку) становить 10% від ціни позову та складає: 20 947, 26 гривень, при цьому, сплата вартості послуг здійснюється двома частинами (а.с.131).

Згідно із детальним описом виконаних робіт і наданих послуг та їх вартості, сторони підтвердили, що станом на 05.03.2020 року адвокат надав правничу допомогу у зв`язку із захистом її прав та інтересів, а саме: надав юридичну консультацію з приводу пред`явлення Банком позову (вартість послуги 500 гривень); подав заяву про ознайомлення з матеріалами справи і ознайомився у Малиновському районному суді м. Одеси з матеріалами справи № 1519/2-239/11 (вартість послуги 500 гривень); підготував та подав відзив на позов (збирання доказів, їх перевірка та вивчення, огляд діючого законодавства та судової практики, складання проекту документу та його узгодження з клієнтом, вартість послуги 2 000 гривень); підготував та подав інші процесуальні документи у справі № 521/11598/19 (вартість послуги 500 гривень); здійснив представництво клієнта у Малиновському районному суді м. Одеси (вартість послуги 16 000 гривень) , а.с.132.

Суду надано рахунок №44 від 05.03.2020 року, відповідно до якого адвокатом фактично надано робіт і виконано послуг на суму 19 500 гривень (а.с.133).

Компенсація витрат на правничу допомогу у цивільних справах здійснюється виходячи із часу, протягом якого така допомога надавалась у судовому засіданні, під час вчинення окремої процесуальної дії чи ознайомлення з матеріалами справи в суді, при складанні процесуальних документів, наданні інших необхідних для представництва та захисту прав замовника послуг.

Склад та розмір витрат на правничу допомогу входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат (постанова Великої Палати Верховного суду від 27.06.2018 року по справі № 826/1216/16).

Матеріали справи не містять належних і допустимих доказів оплати ОСОБА_1 адвокату Василенку О.С. гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, а саме: квитанцій до прибуткового касового ордера, платіжних доручень з відміткою банку або інших банківських документів, касових чеків тощо).

Оскільки витрати відповідачки на правову допомогу документально не підтверджені, рішення суду першої інстанції в частині стягнення витрат на правничу допомогу у розмірі 6 000 гривень підлягає скасуванню.

(мотиви прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного учасниками справи в апеляційній скарзі та відзиві на апеляційну скаргу)

Доводи представника Банка у скарзі, що: суд безпідставно посилається на рішення апеляційного суду Одеської області від 19.11.2015 року про стягнення на користь Банка заборгованості за кредитним договором № 014/3611/74/84951 від 26.10.2007 року станом на 17.08.2009 року на загальну суму 259 138, 20 грн.; суд мав виходити з висновків, які містять у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 13.12.2018 по справі №913/11/18; сторонами при укладанні договору були передбачені розміри та підстави нарахування планових платежів, відсотків, неустойки, штрафів, будь-яких доказів щодо звернення позичальника з відповідними заявами про зміну умов договору в частині їх нарахування і претензій з даного приводу матеріали справи не містять, договір був підписаний та частково виконувався позичальником, що свідчить про прийняття умов договору; згідно з п. 9.1 кредитного договору, договір набуває чинності з часу його підписання сторонами та скріплення печаткою кредитора та діє до повного погашення кредитної заборгованості позичальника за цим договором (суми кредиту, процентів за користування, комісії, неустойок, відшкодування можливих збитків); відповідачка в суді першої інстанції просила про застосування строків позовної давності до вимог Банка; виходячи із системного аналізу статей 525, 526, 599, 611 ЦК України та змісту кредитного договору можна зробити висновок, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє боржника та поручителя від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання й не позбавляє кредитора права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України, а також сплату боржником процентів, належних кредитору відповідно до ст. 1048 цього Кодексу; суд при ухваленні судового рішення від 16.03.2020 року не надав належної правової оцінки та ухвалив рішення виключно на користь відповідачки, - до уваги не приймаються.

Обставини, встановлені рішенням суду у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

У жовтні 2008 року Банк надіслав ОСОБА_1 претензію-вимогу від 21.10.2008 року №15-03/20-1484 про дострокове повернення кредиту, а також погашення заборгованості за кредитним договором № 014/3611/74/84951 від 26.10.2007 року.

Тобто, відповідно із п.2 ч.1 ст. 611 ЦК України, Банк змінив умови зобов`язання в частині строку виконання зобов`язання.

Вимоги Банка про дострокове повернення всієї суми кредиту, відсотків та пені станом на 17.08.2009 року, на підставі рішення апеляційного суду Одеської області від 19.11.2015 року, задоволені у розмірі 259 138, 20 грн.

12.07.2019 року Банк звернувся із позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором №014/3611/74/84951 від 26.10.2007 р. у розмірі 209 472,61 грн., яка за розрахунками Банка складається із заборгованості по відсоткам за період з грудня 2007 року по квітень 2019 року.

Відмовляючи у позові про стягнення заборгованості по відсоткам в розмірі 209 472,61 грн. за період з грудня 2007 року по квітень 2019 року, суд виходив з того, що Банк, звертаючись із вимогами про дострокове стягнення кредиту, а також погашення заборгованості за кредитом на підставі письмової претензії-вимоги від 21.10.2008 року, відповідно до п.6.5 кредитного договору, змінив строк виконання зобов`язання.

Висновки суду першої інстанції в цій частині узгоджуються із висновками, що містяться у постанові Верховного Суду від 14.02.2018 року по справі № 564/2199/15-ц.

Зі змісту п. 6.5 кредитного договору і претензії-вимоги від 21.10.2008 року №15-03/20-1484 вбачається, що кредитний договір № 014/3611/17/849/51 від 26.06.2007 року припинив свою дію через 30 календарних днів з моменту надіслання кредитором на адресу позичальника відповідної письмової вимоги, тобто після 21.11.2008 року.

Таким чином, у листопаді 2008 року Банк втратив можливість нарахування та стягнення з відповідачки відсотків за кредитним договором № 014/3611/17/849/51 від 26.06.2007 року.

У даному випадку йдеться про дострокове припинення кредитного договору і стягнення кредитної заборгованості у повному обсязі на підставі судового рішення, яке набрало чинності, та, у встановленому законом порядку, виконано.

Тому висновки, які містяться у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 13.12.2018 по справі №913/11/18, не підлягають застосуванню.

З вказаних підстав Банк необґрунтовано посилається на п. 9.1 кредитного договору № 014/3611/17/849/51 від 26.06.2007 року щодо строку дії договору.

Суд відмовив у позові за недоведеності вимог, тому відсутні підстави для застосування строків позовної давності.

Доводи представника Банка у скарзі стосовно відсутності документального підтвердження витрат на правову допомогу, прийняті до уваги і є підставою для скасування рішення суду в цій частині.

(чи були і ким порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом яких особа звернулася до суду)

Банк не довів своїх вимог в частині стягнення заборгованості по відсоткам за кредитним договором, у зв`язку з чим відсутні підстави для ствердження про порушення прав чи інтересів Банка, за захистом яких він звернувся до суду.

(висновки за результатами розгляду апеляційної скарги з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції)

Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (ст. 375 ч.1 ЦПК України).

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у позові щодо стягнення заборгованості по відсоткам в розмірі 209 472,61 гривень за період з грудня 2007 року по квітень 2019 року, у звя`зку з чим апеляційна скарга Банка залишається без задоволення, а рішення суду в цій частині підлягає залишенню без змін.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи (ст. 376 ч.ч.1,2 ЦПК України).

Cуд першої інстанції порушив норми процесуального права ст. ст. 137, 141 ч.8 ЦПК України в частині стягнення витрат на правову допомогу, які документально не підтверджені, тому рішення суду в цій частині підлягає скасуванню.

СУДОВІ ВИТРАТИ

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ст. 141 ч.1, ч.2 п.п.1-3 ЦПК України).

Апеляційна скарга Банка на рішення суду першої інстанції в частині відмови Банку у позові про стягнення заборгованості за кредитним договором залишається без задоволення, а рішення суду в цій частині залишається без змін, у зв`язку з чим Банк не має права на відшкодування судових витрат у вигляді судового збору за подачу апеляційної скарги.

ІV. РЕЗОЛЮТИВНА ЧАСТИНА

Керуючись ст. ст. 367, 374 ч.ч.1,2, 375 ч.1, 376 ч.ч.1,2, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу представника акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» задовольнити частково.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 16 березня 2020 року в частині відмови акціонерному товариству «Райффайзен Банк Аваль» у позові до ОСОБА_1 про стягнення 209 472,61 гривень залишити без змін.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 16 березня 2020 року в частині стягнення з акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» на користь ОСОБА_1 6 000 гривень в рахунок відшкодування витрат на професійну правничу допомогу скасувати.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, і, відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, оскарженню у касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови суду складено 13.01.2021 року.

Судді Одеського апеляційного суду Л.Г. Ващенко

Л.М. Вадовська

Г.Я. Колесніков