Справа № 192/1930/18
Провадження № 2/192/32/21
РІШЕННЯ

Іменем України

(заочне)

"14" січня 2021 р. Солонянський районний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Стрельникова О.О.

за участю: секретаря судового засідання Корота Л.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт Солоне, Солонянського району, Дніпропетровської області, цивільну справу в порядку загального позовного провадження за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття її з місця реєстрації,

В С Т А Н О В И В:

Позивачка звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття її з місця реєстрації.

На обґрунтування своїх вимог посилається на те, що їй на праві приватної власності на підставі договору дарування жилого будинку від 29 квітня 2015 року належить житловий будинок АДРЕСА_1 .

Як з`ясувалось в отриманому позивачкою житловому будинку з 2000 року зареєстрований відповідач, який договору найму житлового приміщення з позивачкою не укладав, будь-якої згоди на його реєстрацію у вказаному будинку не давала. З моменту отримання у власність вказаного домоволодіння позивачка жодного разу не бачила відповідача у своєму будинку. Відповідач взагалі не проживає у житловому приміщенні з 2000 року.

На теперішній час, позивачка як новий власник, має намір розпорядитися житловим будинком АДРЕСА_1 , але реєстрація відповідача у будинку позивачки позбавляє її такого права, і тому вона змушена звернутися до суду з позовом про визнання відповідача таким, що втратив право на користування житловим приміщенням та зняття його з реєстрації.

Позивачка в судове засідання не з`явилася, про час та місце судового засідання повідомлявся належним чином, згідно поданої заяви просила розглянути справу за її відсутності.

Відповідач в судове засідання не з`явився, про час та місце судового засідання повідомлявся належним чином, подав до суду нотаріально посвідчену заяву згідно якої позов визнав та просив визнати його таким, що втратив право користування жилим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 , у зв`язку з тим, що він не проживає за місцем реєстрації в будинку позивачки з 27 грудня 2014 року (а.с. 52).

У зв`язку з неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, у відповідності з ч. 2 ст. 247 ЦПК України розгляд справи здійснювався, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Суд, дослідивши письмові докази, що маються у справі, приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно ст.ст. 12,81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, при цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

В судовому засіданні встановлено, що позивачці на підставі договору дарування жилого будинку від 29 квітня 2015 року, належить на праві приватної власності будинок АДРЕСА_1 (а.с. 7, 8).

Згідно довідки про реєстрацію у житловому будинку осіб №3562 від 01 жовтня 2018 року виконавчого комітету Солонянської селищної ради вбачається, що ОСОБА_2 зареєстрований в АДРЕСА_1 (а.с. 11).

Відповідно до акту обстеження помешкання від 01 жовтня 2018 року проведеного депутатом Солонянської селищної ради ОСОБА_3 та представниками громадськості ОСОБА_4 та ОСОБА_5 встановлено, що ОСОБА_2 з 1998 року в будинку АДРЕСА_1 не проживає з 12 січня 2000 року (а.с. 12).

Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Згідно ст. 383 ЦК України - власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Відповідно до ст. 386 ЦК України - держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Під час розгляду справи судом достовірно встановлено, що відповідач, який з 2014 року не проживає в будинку позивачки, не є власником житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , не є членом сім`ї позивачки, відсутній за зареєстрованим місцем мешкання тривалий термін. Тому суд вважає, що вимоги позивачки про визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням, а саме будинком позивачки, є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до нотаріально посвідченої заяви відповідач визнав вказані обставини та їх не оспорював.

Статтею 206 ЦПК України передбачено, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

За таких підстав суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, а саме в частини визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням, а саме будинком за адресою: АДРЕСА_1 .

Що стосується вимог позивачки про зняття відповідача з реєстрації, то суд зауважує, що дана вимога позивачкою заявлена передчасно і таке питання повинно вирішуватись в порядку виконання рішення суду про визнання відповідача таким, що втратив права користування житловим приміщенням, враховуючи, що відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», судове рішення про позбавлення права користування особи на житлове приміщення є окремою підставою для зняття такої особи з реєстрації.

Тому суд вважає, що дана вимога позивачки задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.

Таким чином, у зв`язку із частковим задоволенням позовних вимог, з відповідача підлягає стягненню на користь позивачки судовий збір у розмірі 704 грн. 80 коп., сплачений ним під час звернення з позовом до суду (а.с. 1).

На підставі викладеного, ст.ст. 386, 391 ЦК України, Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» та керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 141, 206, 247, 263-265, 280-282 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 , яка мешкає: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 до ОСОБА_2 , який мешкає: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків та серія паспорта суду невідомі про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття її з місця реєстрації задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 704 (сімсот чотири) грн. 80 (вісімдесят) коп. судового збору.

В задоволені іншої частини позову ОСОБА_1 - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його складання.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його складання.

Позивачка має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене відповідачем в загальному порядку встановленому ЦПК України. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення суду починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Головуючий: суддя Стрельников О.О.