КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 січня 2021 року м. Київ

Унікальний номер справи № 752/2198/18

Апеляційне провадження 22-ц/824/1112/2021

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача: Махлай Л.Д.,

суддів: Кравець В.А., Мазурик О.Ф.

при секретарі: Гойденко Д.В.

сторони

позивач ОСОБА_1

відповідачі

ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану через представника ОСОБА_3 , на рішення Голосіївського районного суду м. Київ від 15 листопада 2019 року, постановлене під головуванням судді Колдіної О.О., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , третя особа без самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_5 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, відновлення порушеного права шляхом виселення, відшкодування моральної шкоди,

в с т а н о в и в :

у січні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , у якому просила визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування жилим приміщенням, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 ; усунути перешкоди у користуванні приміщенням шляхом виселення відповідачів з квартири; стягнути солідарно з відповідачів на її користь 40 000 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування позову зазначала, що 18.07.1999 між нею та ОСОБА_2 укладено шлюб.

09.11.2004 після народження дитини вона з відповідачем вселились у спірну квартиру, у якій проживали батьки відповідача.

06.07.2010 шлюб між нею та ОСОБА_2 розірваний.

16.07.2010 ОСОБА_2 добровільно залишив квартиру та проживав за іншою адресою, створивши нову сім`ю і до квартири не повертався.

Вважає, що у зв`язку з відсутністю ОСОБА_2 протягом шести місяців у спірній квартирі на підставі положень ст.ст. 71, 72 ЖК УРСР він має бути визнаний таким, що втратив право користування квартирою.

27.01.2018 відповідачі з неповнолітньою дитиною вселились у спірну квартиру, без її згоди, чим порушили її права. Вона викликала наряд поліції, проте працівники поліції не виявили складу адміністративного правопорушення у діях відповідачів.

Оскільки незважаючи на те, що відповідачі не мали право користування квартирою, але вселилися у цю квартиру без її згоди, а тому житлові права підлягають поновленню шляхом виселення відповідачів.

Крім того, діями відповідачів їй завдана моральна шкода, оскільки через порушення житлових прав вона зазнає душевних страждань.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Київ від 15.11.2019 в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з даним рішенням суду, ОСОБА_1 через представника подала апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги. Посилається на неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи. А саме, суд не врахував, що ОСОБА_2 не проживав у спірній квартирі з липня 2010 року та мав інше житло, де проживав з новою сім`єю. Суд вказав, що третя особа була наймачем, незважаючи на те, що договору найму не існує. Вона та ОСОБА_5 несли порівну витрати за утримання житла, а тому були співнаймачами і висновок суду, про те, що вона не є членом сім`ї наймача помилковий. Законодавство не передбачає вичерпного переліку осіб, які входять до складу сім`ї, проте визначає критерії за наявності яких особи складають сім`ю. До таких критеріїв віднесено спільне проживання та ведення спільного господарства. Суд прийшов до помилкового висновку, що не проживання відповідача у період з липня 2010 по січень 2018 року відбулось за наявності поважних причин. Судом першої інстанції неправильно застосовано ст. 64, 65, 71, 72 ЖК України.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 - ОСОБА_6 просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а судове рішення - без змін посилаючись на законність та обґрунтованість рішення. Зазначає, що користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер. Договір найму спірної квартири з позивачкою ніколи не укладався. Єдиною підставою користування спірним жилим приміщенням є ордер, який виданий був на ім`я ОСОБА_7 , яка померла у 1986 році. До складу сім`ї ОСОБА_7 входила її донька ОСОБА_5 (мати відповідача), яка за життя наполягала на виселенні з квартири позивачки. Вважає доводи щодо не проживання ОСОБА_2 у спірній квартирі більше 6 місяців безпідставними, оскільки починаючи з 2010 року з метою допомоги та підтримки батькам відповідач у вихідні дні залишався в спірній квартирі та позивач не заперечувала його періодичне проживання у квартирі на протязі 8 років і вона не ставила питання про зняття відповідача з реєстрації. Крім того, початок відліку часу відсутності особи у житловому приміщенні визначається від дня коли, особа залишила приміщення. Повернення особи до житлового приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності.

У судовому засіданні представник позивачки ОСОБА_3 підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_6 просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін посилаючись на його законність та обґрунтованість.

Третя особа на час розгляду апеляційної скарги померла.

Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися, про день та час розгляду справи повідомлялися у встановленому законом порядку у зв`язку з чим колегія суддів вважає за можливе розгляд справи у їх відсутності, за правилами ч. 2 ст. 372 ЦПК України.

Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до ордеру № 151897, виданого 02.04.1964 виконкомом Київської міської Ради ОСОБА_7 , разом з членами сім`ї: ОСОБА_5 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 надано право на вселення у двокімнатну квартиру АДРЕСА_2 .

Відповідно до листа Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації від 23.01.2018 № 100-100/он/3 спірна квартира не приватизована, перебуває у комунальній власності.

Згідно інформації, наданої Голосіївською районною в м. Києві державною адміністрацією у спірній квартирі зареєстровані: ОСОБА_2 з 11.07.1995, ОСОБА_5 з 24.04.1964, ОСОБА_1 з 09.11.2004, неповнолітній ОСОБА_10 з 09.11.2004, малолітній ОСОБА_11 з 15.01.2018.

09.09.2008 заочним рішенням Голосіївського районного суду м. Києва шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірваний про що в Книзі реєстрації розірвання шлюбів зроблено відповідний актовий запис 294 від 06.07.2010.

ОСОБА_2 після розірвання шлюбу з позивачкою створив нову сім`ю та з липня 2010 року орендував інше жиле приміщення для проживання з новою родиною, оскільки спільне проживання у спірній квартирі було неможливим.

У спірній квартирі залишилися проживати на той час батьки відповідача та колишня дружина (позивачка у даній справі) з неповнолітнім сином. Однак, ОСОБА_2 продовжував спілкуватись з батьками, надавати їм матеріальну допомогу, відвідував їх, а також надавав допомогу на утримання неповнолітнього сина.

Зазначені обставини підтвердила мати ОСОБА_2 , яка була третьою особою у даній справі.

За згодою матері - ОСОБА_5 , наймача квартири, ОСОБА_2 зі своєю дружиною ОСОБА_4 та малолітнім сином - ОСОБА_12 , вселились 27.01.2018 у спірну квартири, оскільки мати відповідача потребувала постійної сторонньої допомоги у зв`язку з похилим віком та станом здоров`я.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач постійно не проживав у спірній квартирі з липня 2010 року по січень 2018 року з поважних причин, при цьому вважав спірну квартиру, у якій він зареєстрований та у якій проживав разом з батьками та позивачкою до розлучення, своїм єдиним житлом. Оскільки позивачка не є членом сім`ї ОСОБА_5 , яка була наймачем спірної квартири, її згоди на вселення членів сім`ї ОСОБА_2 не вимагається.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 47 Конституції кожен має право на житло, ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 61 ЖК УРСР користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення.

Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер.

Згідно ч. 1 ст. 63 ЖК УРСР предметом договору найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду є окрема квартира або інше ізольоване жиле приміщення, що складається з однієї чи кількох кімнат, а також одноквартирний жилий будинок.

Згідно ч. 1 ст. 64 ЖК УРСР члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору.

Відповідно до ст. 71 ЖК при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців, а відповідно до ст. 72 цього Кодексу визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки провадиться в судовому порядку.

Аналіз зазначених норм дає підстави вважати, що вибуття наймача або членів його сім`ї з житлового приміщення має бути добровільним та ці особи протягом встановленого законом часу не виявили бажання продовжити користування житловим приміщенням.

За обставинами справи встановлено, що у спірній квартирі, яка складається з двох житлових кімнат, проживали батьки відповідача ОСОБА_2 та він з дружиною та неповнолітнім сином.

Після розлучення з позивачкою ОСОБА_2 16.07.2010 уклав шлюб з ОСОБА_4 та з цього часу залишив спірну квартиру. Проте періодично приходив у спірну квартиру, оскільки це було для нього єдине житло, де він був зареєстрований та де проживали його батьки.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції правильно виходив з того, що відповідач не проживав у спірній квартирі з поважних причин, оскільки фактично у квартирі не було окремого житлового приміщення для проживання ОСОБА_2 з новою дружиною. У іншому б випадку позивач повинна була б проживати у одній кімнаті з сином, колишнім чоловіком і його новою дружиною. Для уникнення конфліктних ситуацій ОСОБА_2 орендував житло для нової сім`ї, а надалі на прохання матері вселився у спірну квартиру для догляду за нею.

За життя мати ніколи не ставила питання про визнання сина таким, що втратив право користування квартирою.

А при розгляді даної справи заперечувала проти задоволення позову та вказувала, що ОСОБА_2 постійно підтримував зв`язки з нею та з сином ОСОБА_13 , регулярно їх відвідував, допомагав матеріально, та підстави для визнання його таким, що втратив право користування спірною квартирою відсутні.

Суд дав належну правову оцінку показанням свідків щодо не проживання відповідача у спірній квартирі та акту про не проживання у сукупності з іншими доказами та з урахуванням пояснень третьої особи.

Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Надані позивачкою докази не підтверджують не проживання відповідача у спірній квартирі більше встановленого законом строку без поважних причин.

Відповідно до ст. 65 ЖК УРСР наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно.

Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Ордер на вселення у спірну квартиру був виданий на ім`я ОСОБА_7 , яка і була наймачем квартири.

На час вселення у спірну квартиру позивачки ОСОБА_7 уже була померлою, а договір найму на будь - кого з інших членів сім`ї не переукладався.

Разом з тим, для законного вселення позивачки у спірну квартиру необхідна була письмова згода наймача та всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним.

Відтак на час вселення позивачки згоду на її вселення надали мати відповідача ОСОБА_5 , яку у такому разі можна вважати наймачем квартири, та члени її сім`ї.

Дані обставини спростовують твердження позивачки про те, що вона є співнаймачем спірної квартири. Позивач була вселена у спірну квартиру за згодою наймача квартири як член сім`ї, та у подальшому договору найму квартири з позивачкою не укладалося.

Вселення відповідачем до спірної квартири свого малолітнього сина ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_1 відповідає ч. 1 ст. 65 ЖК УРСР та не потребує згоди позивачки на його вселення.

При розгляді апеляційної скарги представник позивачки повідомив, що ОСОБА_4 виселилася із спірної квартири, а тому за відсутності предмета спору просив закрити провадження в частині її виселення з квартири, при цьому залишивши її відповідачем в частині вимог про відшкодування моральної шкоди.

Колегією суддів відмовлено у задоволенні клопотання про закриття провадження у справі у цій частині, оскільки рішення суду першої інстанції переглядається апеляційним судом за обставинами, які існували на час ухвалення рішення. На час ухвалення рішення позовні вимоги про виселення позивачкою підтримувалися та при розгляді апеляційної скарги заяви про відмову від позовних вимог у цій частині подано не було.

Колегією суддів також відмовлено у задоволенні клопотання про закриття провадження щодо третьої особи, у зв`язку з її смертю, оскільки третя особа є учасником справи, проте не є стороною у справі, та до неї не заявлено будь - яких позовних вимог.

Колегія суддів також вважає правильними висновки суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову щодо відшкодування моральної шкоди, оскільки позивач пов`язує вчинення моральної шкоди з неправомірними діями відповідачів щодо вселення у спірну квартиру, проте, як вказувалося вище, відповідач не втратив право на користування спірною квартирою, а відтак мав право на вселення у квартиру свого малолітнього сина.

ОСОБА_4 була вселена, без реєстрації у цій квартирі, за згодою наймача спірної квартири - ОСОБА_5 .

Та обставина, що ОСОБА_5 надала згоду на вселення дружини свого сина у спірну квартиру не погодивши це з позивачкою не може бути підставою для стягнення моральної шкоди з ОСОБА_4 .

За таких обставин колегія суддів прийшла до висновку, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим і не може бути скасоване з підстав, викладених у апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-383 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду м. Київ від 15 листопада 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня проголошення постанови до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до цього суду з підстав, визначених у ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови виготовлений 12.01.2021.

Головуючий Л. Д. Махлай

Судді В. А. Кравець

О. Ф. Мазурик