Справа № 135/5/21
Провадження № 2-о/135/7/21
РІШЕННЯ

іменем України

11.01.2021 Ладижинський міський суд Вінницької області

в складі: судді Корнієнка О.М.,

з участю секретаря судових засідань Міронової Ю.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ладижин Вінницької області цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа Ладижинський міський відділ державної реєстрації актів цивільного стану Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький), про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася в суд із заявою про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України. В заяві вказала, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її чоловік - ОСОБА_2 , про що 24 липня 2020 року складено актовий запис про смерть №9, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 , виданим 99100014 Ялтинського міського відділу записів громадянського стану Департаменту записів цивільного стану Міністерства юстиції Республіки Крим. Факт смерті підтверджується також Довідкою про смерть НОМЕР_2 від 24 липня 2020 року.

ОСОБА_2 народився ІНФОРМАЦІЯ_2 в с. Селище Козятинського району Вінницької області, та був зареєстрований і постійно проживав за адресою: АДРЕСА_1 . Місцем смерті є м. Ялта, Республіки Крим. У м. Ялта він перебував тимчасово, у рідної дочки, де і помер. Вона є його дружиною. Після смерті чоловіка відкрилася спадщина, що складається із 1/4 частини кв. АДРЕСА_1 , але вона не може її оформити, оскільки отримати свідоцтво про смерть чоловіка у відділі державної реєстрації актів цивільного стану неможливо, адже факт смерті відбувся на тимчасово окупованій території України, на якій неможливо отримати документ, що може бути прийнято відділом державної реєстрації актів цивільного стану для здійснення реєстрації смерті відповідно до ст.17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану». Таким чином, свідоцтво про смерть, видане органами на тимчасово окупованій території не визнається на території України.

Тому вона звернулась з заявою до суду та просила встановити факт смерті ОСОБА_3 на тимчасово окупованій території України, а саме: у м. Ялта Автономної Республіки Крим.

В судове засідання заявник та її представник будучи належним чином повідомленими про день, час та місце розгляду справи, не з`явились.

Представник заінтересованої особи Ладижинський міський відділ державної реєстрації актів цивільного стану Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) в судове засідання не з`явився, однак подав до суду заяву в якій просить розглянути заяву без участі представника, в питанні про задоволення поданої заяви покладаються на думку суду.

Суд, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши і оцінивши надані докази в їх сукупності вважає, що заява про встановлення факту смерті підлягає задоволенню виходячи з такого.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , перебували у шлюбі, зареєстрованому 01 жовтня 1985 року Ладижинським відділом ЗАГС Тростянецького району Вінницької області, актовий запис № 150, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_3 .

Згідно ксерокопії паспорта громадянина України видно, що ОСОБА_2 був зареєстрований в АДРЕСА_1 .

З інформації, що міститься в копії довідки про смерть №С-02268 виданої 24 липня 2020 року Ялтинським міським відділом записів громадянського стану Департаменту записів цивільного стану Міністерства юстиції Республіки Крим вбачається, що чоловік ОСОБА_1 - ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Ялта.

Даний факт також підтверджується інформацією, що міститься в копії свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 виданого 24 липня 2020 року 99100014 Ялтинським міським відділом записів громадянського стану Департаменту записів цивільного стану Міністерства юстиції Республіки Крим, актовий запис про смерть №9.

Після смерті ОСОБА_2 відкрилася спадщина, що складається із 1/4 кв. АДРЕСА_1 , але ОСОБА_1 не може її оформити, оскільки отримати свідоцтво про смерть чоловіка у відділі державної реєстрації актів цивільного стану неможливо, адже факт смерті відбувся на тимчасово окупованій території України.

Вказані докази та інформація є взаємодоповнюючими, відтак, підтверджують факт смерті.

Згідно з п.1 ст.3 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» сухопутна територія Автономної Республіка Крим та міста Севастополя, внутрішні води України цих територій визначається тимчасово окупованою територією.

Відповідно до ч. 2 ст.9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Частиною 3 даної статті Закону передбачено, що будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою статті, є недійсним і не створює правових наслідків.

Згідно зі ст. 18 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та режим на тимчасово окупованій території України», громадянам України гарантується дотримання у повному обсязі їхніх прав і свобод, передбачених Конституцією України, у тому числі соціальних, трудових, виборчих прав та права на освіту, після залишення ними тимчасово окупованої території.

Відповідно до ст.17 Закону України «Про реєстрацію актів цивільного стану» державна реєстрація смерті проводиться за місцем проживання заявника у разі: 1) якщо заява надійшла після закінчення одного року з дня настання смерті; 2) встановлення у судовому порядку факту смерті; 3) звернення для реєстрації смерті особи, оголошеної судом померлою. Державна реєстрація смерті проводиться за заявою родичів померлого, представників органу опіки та піклування, працівників житлово-експлуатаційних організацій, адміністрації закладу охорони здоров`я, де настала смерть, та інших осіб.

Відповідно до ст. ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, та чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Практикою Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «Намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів».

Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці, зокрема в рішеннях ЄСПЛ «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidouv. Turkey, 18.12.1996, §45), «Кіпр проти Туреччини» (Cyprusv. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozerv. The Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016). Зокрема ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих defacto органів та інститутів (окупаційної влади) далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим (ЄСПЛ). Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprusv. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprusv. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони (тобто, є окупованою)» (Mozerv. The Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142).

Таким чином, суд вважає можливим застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки можливості збору доказів смерті особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо.

На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що заявником ОСОБА_1 надані належні, достовірні, допустимі докази, які не викликають сумніву і є достатніми для встановлення факту смерті, зокрема інформація в свідоцтві про смерть серії НОМЕР_1 , довідці про смерть №С-02268, встановлення цього факту має для заявника юридичне значення, від його встановлення залежить реалізація його права на оформлення спадкового майна і іншого порядку його встановлення немає.

Відповідно до вимог ч. 4 ст. 317 ЦПК України ухвалене судом рішення у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, підлягає негайному виконанню. Рішення у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути оскаржено в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. Оскарження рішення не зупиняє його виконання.

Виходячи із наведеного, суд вважає, що обставини, викладені в заяві знайшли своє підтвердження в судовому засіданні і є всі підстави задовольнити заяву.

На підставі встановленого, керуючись ст. ст. 294, 315, 317, 319 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Заяву ОСОБА_1 про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України - задовольнити.

Встановити факт смерті ОСОБА_2 , ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця села Селище Козятинського району Вінницької області), який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, а саме: у місті Ялта Автономної Республіки Крим.

Рішення підлягає негайному виконанню.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

На рішення може бути подана апеляційна скарга протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Вінницького апеляційного суду.

Суддя