г Інгулецький районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області
Справа № 213/3316/20
Номер провадження 2/213/141/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 січня 2021 року м. Кривий Ріг

Інгулецький районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді - Алексєєва О.В.,

за участі секретаря судового засідання - Гусарової О.С.

за відсутності сторін

розглянув заочно у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кривому Розі Дніпропетровської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про позбавлення особи права користування житловим приміщенням,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулась в суд з позовом до ОСОБА_2 про позбавлення права користування житловим приміщенням, в обґрунтування якого зазначає, що їй на праві приватної власності належить квартира за адресою: АДРЕСА_1 . У вказаній квартирі окрім неї зареєстровані її діти: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , а також колишній чоловік ОСОБА_2 . Шлюб з останнім було розірвано

Шлюб між нею та відповівдачем розірвано на підставі рішення Інгулецького районного суду міста Кривого Рогу від 11 березня 2019 року. З 01 жовтня 2018 року відповідач за вищевказаною адресою не мешкає, його особисті речі відсутні в квартирі, комунальні платежі не сплачує. Вона не чинила перешкод відповідачу у користуванні квартирою. Де мешкає відповідач їй не відомо, зв`язок з ним вона не підтримує. Просить визнати відповідача таким, що позбавлений права користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_2 .

Позивач в судове засідання не з`явилась, про дату та час розгляду справи повідомлена належним чином. Надала до суду заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, проти внесення заочного рішення не заперечує.

Відповідач у судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, хоча про дату, час та місце слухання справи сповіщений належним чином, шляхом направлення повістки за зареєстрованим місцем проживання а також опублікування оголошення на офіційному веб-сайті Інгулецького районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області, при цьому, будь - яких заяв про розгляд справи за його відсутності, відзиву на позов не надав.

На підставі наявних у справі доказів, зі згоди позивача, суд постановляє заочне рішення, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України.

Відповідно до ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Ухвалою Інгулецького районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 05 жовтня 2020 року відкрито провадження у справі та постановлено про її розгляд у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

Дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає встановленими такі обставини.

10 жовтня 2017 року між продавцем ОСОБА_4 та покупцем ОСОБА_5 , реєстраційний номер облікової картки платника податків та інших обов`язкових платежів НОМЕР_1 , укладено договір купівлі-продажу квартири, на підставі якого ОСОБА_5 придбала двокімнатну квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Договір купівлі-продажу посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Рукавіциною Н.В., зареєстровано в реєстрі за №1193. Право приватної власності позивача (розмір частки 1/1) зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 10 жовтня 2017 року (а.с.5-6,7).

Також встановлено, що рішенням Інгулецького районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 11 березня 2019 року, яке набрало законної сили 18 квітня 2019 року, розірвано шлюб між сторонами, який був зареєстрований 19 жовтня 2013 року. В рішенні зазначено, що шлюбні-сімейні відносини між сторонами припинені з 01 жовтня 2018 року (а.с.8).

У квартирі за адресою: АДРЕСА_1 зареєстрованими значаться: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , а також відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 (а.с.9,10,15).

Із копії паспорта (ІD-картки) ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 видно, що її РОНКПП: НОМЕР_1 (а.с.12), з чого суд робить висновок, що позивач ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , яка зареєстрована власником спірної квартири, є одна і та ж особа.

Із акту від 26 серпня 2020 року підписаного начальником дільниці №3 ТОВ «СІТІСЕРВІС-КР» видно, що відповідач ОСОБА_2 дійсно не проживає за адресою: АДРЕСА_1 з 01 жовтня 2018 року, його речей в квартирі немає, що підтверджується підписами мешканців вказаного будинку (а.с.4).

Викладеним обставинам відповідають правовідносини, які регулюються ЦК та СК України.

Згiдно положень ст.4 ЦПК України суд, здiйснюючи правосуддя захищає права, свободи та iнтереси фiзичних осiб у спосiб, визначений законами України. Статтями 15, 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Перелiк способу захисту цивiльних прав та iнтересiв мiститься в ч.2 статтi 16 ЦК України. Цей перелiк не є вичерпним i суд може захистити цивiльне право або інтерес iншим способом, що встановлений законом або договором.

Відповідно до ст. 20 ЦК України право на захист особа здійснює на свій розсуд.

Конституція України у ст. 41 проголошує, що «кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності є непорушним.

За ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно змісту ст. 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Статтею 319 Цивільного кодексу України визначено, що саме власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно ст. 391 Цивільного кодексу України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядженням своїм майном.

Із поданих позивачем документів встановлено, що вона є власником квартири АДРЕСА_2 , в якій зареєстрований відповідач, на підставі договору купівлі-продажу, який був укладений в період шлюбу сторін.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, не заборонених законом, та вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Разом з тим, у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. В такому випадку, тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц.

Позивач зазначає в позові, що спірну квартиру вона купила за власні кошти, однак не зазначає, якими доказами підтверджуються вказані обставини та жодного доказу на підтвердження цієї обставини суду не надає.

Відсутність судового рішення про визнання спірної квартири особистою приватною власністю позивача підтверджує, що у суду відсутні підстави вважати, що таке майно належить виключно позивачу, оскільки докази на спростування презумпції спільності майна, набутого подружжям у шлюбі, - відсутні.

Вказаний висновок суду узгоджується з висновком ВП ВС викладеним у постанові від 21 листопада 2018 року, справа № 372/504/17.

На підставі вищевикладеного, судом встановлено, що квартира АДРЕСА_2 є спільним сумісним майном, набутим сторонами як подружжям у період шлюбу.

Як на правову підставу позову позивач також посилається на ч.2 ст. 405 ЦК України, яка передбачає, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

В пункті 34 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» зазначено, що оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом(стаття 41 Конституції України, статті 316-319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109, 110, 116 Житлового кодексу Української РСР. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.

Частиною 1 ст. 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння.

Відповідно до ч.1 ст.383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Вирішуючи вимоги щодо наявності підстав для визнання особи такою, що позбавлена право користування житловим приміщенням, суд виходить з того, що відповідач не втратив право власності на вказану квартиру, в силу вимог статей 319, 321 ЦК України, тому суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 про визнання ОСОБА_2 таким, що позбавлений права користування житловим приміщенням, оскільки положення частини другої статті 405 ЦК України не розповсюджуються на спірні правовідносини.

Зазначені позивачем обставини про те, що відповідач відсутній в квартирі за місцем своєї реєстрації понад 1 рік, не свідчать про відмову останнього від права власності на нерухоме майно та не є підставами для припинення права користування спільним майном.

На підставі ст. ст. 12, 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, кожна сторона також несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

У силу ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (ч.1 ст. 263 ЦПК України)

Проаналізувавши всі докази у справі в їх сукупності, виходячи із конкретних обставин даної справи, суд дійшов висновку про недоведеність та необґрунтованість позовних вимог про позбавлення відповідача права користування квартирою. Таким чином, у задоволенні позову слід відмовити в повному обсязі.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України у зв`язку із відмовою в задоволенні позовних вимог, понесені позивачем судові витрати по сплаті судового збору не підлягають стягненню з відповідача.

На підставі ст. ст.15, 16, 383, 386, 391, 405 ЦК України, ст. 60 СК України та керуючись ст.ст.4, 12, 13, 76-81, 89, 141, 223, 247, 259, 263-265, 274, 279, 280-282 ЦПК України, суд -

У Х В А Л И В:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про позбавлення особи права користування житловим приміщенням відмовити повністю.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому Цивільно-процесуальним законодавством.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене удень його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених участині другій статті 358 цього Кодексу.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , адреса реєстрації місця проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , адреса реєстрації місця проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Дата складення повного тексту судового рішення 15 січня 2021 року.

Суддя О.В. Алексєєв