Ухвала

12 листопада 2021 року

м. Київ

справа № 185/4328/17

провадження № 61-11462ск21

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Яремка В. В. розглянув касаційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , в інтересах якої діє законний представник ОСОБА_1 , на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 13 липня 2018 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 10 березня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Павлоградського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, Управління Державної казначейської служби України у м. Павлограді Дніпропетровської області, Головного управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області, Державної казначейської служби України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Публічне акціонерне товариство «ВТБ Банк», про стягнення коштів, відшкодування майнової та моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Павлоградського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області (далі - Павлоградський міськрайонний ВДВС ГТУЮ у Дніпропетровській області), Управління Державної казначейської служби України у м. Павлограді Дніпропетровської області, Головного управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області, , Державної казначейської служби України (далі - ДКС України), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Публічне акціонерне товариств «ВТБ Банк», в якому просила стягнути з Павлоградського міськрайонного ВДВС ГТУЮ у Дніпропетровській області шляхом списання коштів з рахунків ДКС України за рахунок Державного бюджету України на свою користь: 219 850,00 грн - сплачених грошових коштів за майно, яке було придбано нею з прилюдних торгів, 342 497,65 грн на відшкодування майнової шкоди, а також 90 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 13 липня 2018 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з Павлоградського міськрайонного ВДВС ГТУЮ у Дніпропетровській області на користь ОСОБА_1 на відшкодування завданої майнової шкоди 219 850,00 грн за рахунок Державного бюджету України, шляхом списання коштів з рахунків ДКС України. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 10 березня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якої діє законний представник ОСОБА_1 , залишено без задоволення, а рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 13 липня 2018 року в оскаржуваній частині - без змін.

08 липня 2021 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , в інтересах якої діє законний представник ОСОБА_1 , із застосуванням засобів поштового зв`язку звернулися до Верховного Суду з касаційними скаргами на зазначені судові рішення.

Ухвалами Верховного Суду від 02 серпня 2021 року касаційні скарги залишені без руху оскільки заявницями не надано доказів поважності пропуску строку на касаційне оскарження та з підстав невідповідності касаційних скарг вимогам пункту 5 частини другої статті 392 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) - незазначення підстав касаційного оскарження, передбачених статтею 389 цього Кодексу.

В ухвалах про залишення касаційної скарги без руху суд зазначив, що хоча заявниці у касаційній скарзі посилаються на неправильне застосування судоми норм матеріального права при вирішенні спору по суті заявлених позовних вимог, порушення норм процесуального права та навели окремі приклади постанов Верховного Суду, проте не зазначили яку (які) саме норму (норми) права застосував апеляційний суд без урахування цих висновків, а також не конкретизували підстави касаційного оскарження, передбачені пунктами 1, 2, 3, 4 частини другої статті 389 ЦПК України.

Заявниць зобов`язано подати уточнені касаційні скарги та їх копії відповідно до кількості осіб, які беруть участь у справі, із зазначенням підстав касаційного оскарження, передбачених частиною другою статті 389 ЦПК України.

Для усунення зазначених вище недоліків заявникам надано десятиденний строк з дня вручення копії цієї ухвали, а також попереджено про наслідки невиконання ухвали.

Як випливає з матеріалів касаційного провадження копію ухвал Верховного Суду від 02 серпня 2021 року надіслано заявницям на вказану в касаційних скаргах адресу засобами поштового зв`язку та вручено 19 жовтня 2021 року. Строк виконання ухвали сплив 29 жовтня 2021 року.

01 листопада 2021 року на виконання ухвал про залишення касаційних скарг без руху заявниці надіслали клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження та подали докази поважності його пропуску, а також уточнені касаційні скарги.

У поданих уточнених касаційних скаргах заявниці як на підставу касаційного оскарження посилаються на пункт 8 частини першої статті 411 ЦПК України, зазначаючи, що суд прийняв рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі, зокрема, вважають, що суди прийняли рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки ОСОБА_2 , без залучення її до участі у справі.

Відповідно до пункту 8 частини першої статті 411 ЦПК України судові рішення підлягають обов`язковому скасуванню з направленням справи на новий розгляд, якщо суд прийняв рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі.

Проте заявниці не обґрунтували зазначену підставу касаційного оскарження, зокрема, не зазначали про те, щодо яких саме прав, свобод, інтересів та (або) обов`язків ОСОБА_2 суд прийняв рішення, з огляду на те, що оскарженою постановою Дніпровського апеляційного суду від 10 березня 2021 року переглянуто рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 13 липня 2018 року за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , інтереси якої представляла представник ОСОБА_1 .

Інших підстав касаційного оскарження рішення суду апеляційної інстанції, які мають відповідати частині другій статті 389 ЦПК України заявницями не зазначено.

Проте, виходячи зі змісту первинних касаційних скарг, вимог ухвал про залишення їх без руху, з огляду на те, що у касаційних скаргах заявниці стверджували про неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права вони мали зазначити підстави касаційного оскарження, передбачені пунктами 1, 2, 3, 4 частини другої статті 389 ЦПК України.

Таким чином, подані заявницями уточнені касаційні скарги не містять належного викладу підстав оскарження, передбачених частиною другою статтею 389 ЦПК України, судових рішеннь в касаційному порядку, а отже, ухвали Верховного Суду від 02 серпня 2021 року про залишення касаційних скарг без руху не виконані.

Наведене свідчить, що касаційні скарги не відповідають вимогам статті 392 ЦПК України, що перешкоджає суду вирішити питання про відкриття касаційного провадження.

Верховний Суд наголошує, що формальне зазначення підстав касаційного оскарження судового рішення без належного їх обґрунтування, не є виконанням вимог процесуального закону щодо обов`язкового зазначення у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. При цьому право на суд не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг, і такі обмеження не можуть зашкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 36 рішення у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom) від 21 лютого 1975 року та пункт 27 рішення у справі «Пелевін проти України» від 20 травня 2010 року.

Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

Відповідно до частини третьої статті 185, частини другої статті 393 ЦПК України у разі невиконання ухвали суду про залишення касаційної скарги без руху вона вважається неподаною та повертається заявникові.

Тому касаційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , в інтересах якої діє законний представник ОСОБА_1 , підлягають визнанню неподаними та поверненню заявницям.

Керуючись статтями 185, 393 ЦПК України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Касаційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , в інтересах якої діє законний представник ОСОБА_1 , на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 13 липня 2018 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 10 березня 2021 року вважати неподаними та повернути заявницям.

Копію ухвали та додані до скарг матеріали надіслати особам, які подали касаційні скарги.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя В. В. Яремко