Постанова

Іменем України

04 листопада 2021 року

м. Київ

справа № 210/6458/19

провадження № 61-5749св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Калараша А. А. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Петрова Є. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянувши у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 15 вересня 2020 року у складі судді Вікторович Н. Ю. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 02 березня 2021 року у складі колегії суддів: Зубакової В. П., Барильської А. П., Бондар Я. М., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів за договором позики,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до

ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів за договором позики.

Позов мотивовано тим, що 01 серпня 2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики на суму 93 000,00 доларів США, які відповідно до п. 2 цього договору відповідач зобов`язався повернути позивачу у строк до 01 вересня 2017 року.

Крім того, сторони погодили, що у разі неналежного виконання зобов`язання щодо вчасного повернення грошових коштів позичальник зобов`язується сплатити суму боргу з урахуванням, зокрема, 20 % річних від простроченої суми.

На підтвердження отримання грошей відповідно до п. 1 вказаного договору ОСОБА_2 написав розписку від 01 серпня 2016 року в момент їх отримання.

Відповідач станом на момент подачі позову добровільно кошти не повернув, тобто не виконав свої зобов`язання за договором позики.

18 вересня 2019 року ОСОБА_1 вручив ОСОБА_2 вимогу про повернення боргу, в якій було зазначено про можливість позасудового добровільного виконання умов договору відповідачем протягом 10 днів із моменту отримання цієї вимоги. Про отримання вказаної вимоги свідчить підпис відповідача та вказівка на те, що другий примірник вимоги він отримав, з вимогами погоджується.

У зв`язку з тим, що відповідач свої зобов`язання за договором позики не виконав, заходи для мирного врегулювання спору результатів не принесли, ОСОБА_1 просив суд позов задовольнити та стягнути з відповідача на його користь грошові кошти за договором позики від 01 серпня 2016 року в розмірі 93 000,00 доларів США; 20 % річних за невиконання умов договору позики від 01 серпня 2016 року в розмірі 40 818,00 доларів США; судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 9 989,20 грн.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 15 вересня 2020 року, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 02 березня 2021 року, позовні вимоги задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 93 000,00 дол. США та 40 818,00 дол. США.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, з висновком якого погодився і апеляційний суд, виходив із доведеності позовних вимог та врахував те, що обставини, на які посилався позивач, знайшли своє підтвердження в судовому засіданні та частково визнавались відповідачем.

Між сторонами виникли правовідносини з договору позики, що підтверджується самим договором та борговою розпискою, вимогою про досудове врегулювання спору, проте відповідач не виконав свої зобов`язання, у зв`язку з чим позовні вимоги підлягають задоволенню.

При цьому суди вважали, що як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

07 квітня 2021 року ОСОБА_2 подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 15 вересня 2020 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 02 березня 2021 року, у якій просить скасувати оскаржувані судові рішення, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 10 серпня 2021 року відкрито касаційне провадження та витребувано матеріали справи з суду першої інстанції.

У вересні 2021 року справу № 210/6458/19 передано до Верховного Суду.

Межі та підстави касаційного перегляду

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті

400 ЦПК України).

Як на підставу касаційного оскарження скаржник посилається на пункти 1 та 4 частини другої статті 389 ЦПК України.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами першої та апеляційної інстанцій належним чином не досліджено обставини, що мають значення для справи, зокрема, факт підписання спірного договору під психологічним тиском.

Висновки судів про задоволення позову суперечать правовій позиції Верховного Суду, вкладеній у постанові від 06 жовтня 2019 року у справі

№ 656/382/16-ц, відповідно до якої належним доказом у справі, що підтвердив чи спростував факт підписання договору може бути висновок почеркознавчої експертизи. Разом із тим, у цій справі суд першої інстанції не роз`яснив право заявити клопотання про призначення судово-почеркознавчої експертизи для вирішення питання відповідності його підпису.

У цьому випадку почеркознавча експертиза необхідна для підтвердження факту написання розписки під психологічним тиском.

Суди допустили помилкове стягнення завищених 20 % річних та не звернули уваги, що у спірному правочині зазначено протиправне положення щодо індексу інфляції, в той час, як договір укладено в доларах США, а стягнення інфляційних втрат можливе лише щодо позики у гривнях.

Оскаржувані судові не відповідають вимогам безсторонності та незалежності в розумінні статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Доводи інших учасників справи

У жовтні 2021 року ОСОБА_1 направив до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу ОСОБА_2 , у якому просить відмовити в задоволенні касаційної скарги та залишити без змін оскаржувані судові рішення.

Відзив мотивовано безпідставністю доводів касаційної скарги, яка спрямована на уникнення відповідальності від виконання боргових зобов`язань. Відповідач визнавав факт отримання в борг коштів та написання ним особисто розписки, разом із тим, не надав належних доказів на підтвердження вчинення цих дій під тиском. Крім того, завданням почеркознавчої експертизи є ідентифікація підпису (який визнає сам відповідач), а не встановлення емоційних реакцій та стану особи при написанні документа.

Встановлення у договорі 20 % річних погоджено між сторонами, які засвідчили, що умови договору є зрозумілими та відповідають реальній домовленості, волевиявлення сторін є вільним, свідомим та відповідає їх внутрішній волі.

Висновок судів про можливість укладання і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, що не суперечить чинному законодавству, є правильним та відповідає практиці Верховного Суду.

У ході розгляду справи судами було роз`яснено права сторін, а тому відсутнє порушення судами норм матеріального чи процесуального права, а справа розглянута справедливим судом з дотриманням принципу змагальності сторін та ефективного розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами встановлено, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 01 серпня 2016 року було укладено договір позики на суму 93 000,00 доларів США, які відповідно до п. 2 цього договору ОСОБА_2 зобов`язався повернути ОСОБА_1 у строк до 01 вересня 2017 року за місцем проживання позикодавця (а. с. 13, 220)

Пунктом 7 договору позики від 01 серпня 2016 року передбачено, що у разі неповернення позивальником своєчасно суми позики, він зобов`язаний сплатити за вимогою позикодавця суму боргу з урахуванням встановлення індексу інфляції за весь час прострочки, а також 20 % річних від простроченої суми.

На підтвердження отримання грошей відповідно до п. 1 вказаного договору ОСОБА_2 написав власноруч розписку від 01 серпня 2016 року в момент їх отримання (а. с. 14, 222).

18 вересня 2019 року ОСОБА_1 вручив ОСОБА_2 вимогу про повернення боргу в розмірі 93 000,00 доларів США, в якій було зазначено про можливість позасудового добровільного виконання умов договору відповідачем протягом 10 днів із моменту отримання цієї вимоги.

ОСОБА_2 отримав другий екземпляр вимоги-попередження, з вимогами погодився, засвідчивши зазначене особистим підписом (а. с. 12, 221).

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення

від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Перевіривши доводи касаційної скарги у межах та з підстав касаційного перегляду, вивчивши аргументи відзиву, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

У справі, що переглядається, між сторонами виник спір щодо стягнення грошових коштів за договором позики.

Статтею 11 ЦК України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до законодавчого визначення правочином є вольова дія суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів - набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки. Здійснення правочину законодавством може пов`язуватися з проведенням певних підготовчих дій учасниками правочину (виготовленням документації, оцінкою майна, інвентаризацією), однак сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає в згоді сторін взяти на себе певні обов`язки (на відміну, наприклад, від юридичних вчинків, правові наслідки яких наступають у силу закону незалежно від волі його суб`єктів).

У двосторонньому правочині волевиявлення повинно бути взаємним, двостороннім і спрямованим на досягнення певної мети; породжуючи правовий наслідок, правочин - це завжди дії незалежних та рівноправних суб`єктів цивільного права.

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з частиною першою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

У справі, що переглядається, судами встановлено та підтверджено матеріалами справи, що 01 серпня 2016 року між ОСОБА_1 та

ОСОБА_2 було укладено договір позики на суму 93 000,00 доларів США, які відповідно до п. 2 цього договору ОСОБА_2 зобов`язався повернути ОСОБА_1 у строк до 01 вересня 2017 року за місцем проживання позикодавця.

На підтвердження отримання грошей відповідно до п. 1 вказаного договору відповідач ОСОБА_2 написав власноруч розписку від 01 серпня 2016 року в момент їх отримання.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України).

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона (позичальник) зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики),

а інша сторона (позикодавець) стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Статтею 545 ЦК України визначено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

Отже, наявність оригіналу боргової розписки у позивача (кредитора) свідчить про те, що боргове зобов`язання у ОСОБА_2 виникло перед

ОСОБА_1 та не виконане. Крім того, судами встановлено наявність оригіналу вимоги-попередження від 18 вересня 2019 року з вимогою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про погашення боргу у розмірі

93 000,00 доларів США у добровільному порядку протягом 10 днів із моменту отримання цієї вимоги. З вимогою ОСОБА_2 ознайомлений, згоден та отримав її другий екземпляр, про що свідчить його особистий підпис та ним не заперечується.

Узгодження сторонами істотних умов договору позики, факт отримання грошових коштів позивачем підтверджується змістом розписки, яка власноручно ним складена, що не спростовано відповідачем у справі, у зв`язку з чим суди, належним чином дослідивши надані сторонами докази, з`ясувавши фактичні обставини справи відповідно до вимог ЦПК України, установили справжню правову природу правовідносин сторін, якими підтверджено правовідносини позики, факт передання відповідачу в позику коштів, його зобов`язання повернути кошти, спростували доводи відповідача щодо відсутності зобов`язань за позикою, врахували встановлену статтею 204 ЦК України презумпцію правомірності правочину, законно й обґрунтовано вирішили спір та дійшли правильного висновку про задоволення позову.

Щодо визначення у договорі річних у розмірі 20 %

Статтею 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У постанові Верховного Суду від 24 червня 2021 року у справі № 337/5756/18 (провадження № 61-1397св21) зроблено висновок про те, що положення частини другої статті 625 ЦК України про розмір процентів, що підлягають стягненню за порушення грошового зобов`язання, є диспозитивними та застосовуються, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Аналогічний за змістом висновок висловлено Верховним Судом у складі колегії суддів Об`єднаної палати Касаційного господарського суду

від 05 червня 2020 року у справі № 922/3578/18.

Тобто 3 % річних від простроченої суми за весь час прострочення застосовується у випадку, якщо сторони в договорі не передбачили інший розмір процентів річних.

Разом із тим, враховуючи принцип свободи договору, передбачений, зокрема, статтею 627 ЦК України, сторони можуть узгодити між собою інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У пункті 7 договору позики від 01 серпня 2016 року, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , передбачено, що у разі неповернення позичальником своєчасно суми позики, він зобов`язаний сплатити за вимогою позикодавця суму боргу з урахуванням встановлення індексу інфляції за весь час прострочки, а також 20 % річних від простроченої суми. Тобто сторони погодили інший розмір процентів, а саме: 20 % річних.

З урахуванням зазначеного, встановивши, що сторони із дотриманням принципу свободи договору визначили та погодили 20 % ставку процентів за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань за договорами позики, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення позову також у частині стягнення з боржника 40 818,00 доларів США.

Положення спірного договору позики про повернення на вимогу позикодавця суми боргу з урахуванням встановлення індексу інфляції за весь час прострочки правового значення не мають, оскільки ОСОБА_1 із такою вимогою до суду не звертався, а тому зазначене не є підставою звільнення відповідача від відповідальності та зобов`язань щодо повернення суми боргу та 20 % річних від простроченої суми.

Щодо порушення норм процесуального права в частині не призначення судово-почеркознавчої експертизи

Частиною першою статті 103 ЦПК України визначено, що суд призначає експертизу у справі за сукупності таких умов: 1) для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо; 2) сторонами (стороною) не надані відповідні висновки експертів із цих самих питань або висновки експертів викликають сумніви щодо їх правильності.

Відповідно до частин четвертої та п`ятої статті 103 ЦПК України питання, з яких має бути проведена експертиза, що призначається судом, визначаються судом. Учасники справи мають право запропонувати суду питання, роз`яснення яких, на їхню думку, потребує висновку експерта. У разі відхилення або зміни питань, запропонованих учасниками справи, суд зобов`язаний мотивувати таке відхилення або зміну.

У цій справі під час її перегляду в суді першої інстанції відповідач

ОСОБА_2 не подавав клопотання про призначення експертизи у справі,

не заперечував факт написання ним розписки.

Разом із тим, оскаржуючи рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку, ОСОБА_2 посилався на те, що договір та розписка були оформлені під психологічним тиском, оскільки договір містить дані, які внесені від руки. У порядку апеляційного розгляду справи ОСОБА_2 подав клопотання про призначення почеркознавчої експертизи (а. с. 140-143), мотивуючи його тим, що при складанні зазначених документів на нього було здійснено тиск. У задоволенні вказаного клопотання відмовлено

(а. с. 224, зворот), оскільки клопотання не має правового значення для розгляду цієї справи у зв`язку з тим, що факт написання відповідачем розписки ним визнано в суді першої інстанції та під час розгляду справи у суді першої інстанції ОСОБА_2 не порушував питання про призначення почеркознавчої експертизи.

З урахуванням встановлених на підставі повного та всебічного дослідження наявних у справі доказів, у контексті цієї справи, з урахуванням визнання факту підписання договору позики та розписки самим ОСОБА_2 , колегія суддів погоджується з висновком суду апеляційної інстанції щодо відсутності правових підстав для призначення почеркознавчої експертизи.

Доводи касаційної скарги про неврахування судами правового висновку Верховного Суду, викладеного в постанові від 06 жовтня 2019 року у справі № 656/382/16-ц, є безпідставними, оскільки фактичні обставини у цих справах є відмінними від обставин у справі, яка переглядається.

Так, у справі № 656/382/16-ц предметом позову було стягнення заборгованості за кредитним договором. Скасовуючи рішення судів першої та апеляційної інстанцій у зазначеній справі, Верховний Суд вважав, що висновок судів про не підписання боржником кредитного договору ґрунтується на припущеннях, оскільки факт підписання саме відповідачем кредитного договору, може бути встановлено висновком почеркознавчої експертизи.

Разом із тим, у цій справі відповідач не заперечував проти підписання ним договору позики та боргової розписки, а ініціював питання призначення почеркознавчої експертизи лише з метою встановлення експертом факту психологічного тиску на нього.

Верховний Суд наголошує, що подібність правовідносин означає, зокрема, тотожність об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм. Зміст правовідносин із метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи.

При цьому, під судовими рішеннями у справах зі спорів, що виникли з подібних правовідносин, необхідно розуміти, зокрема, такі, де аналогічними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин. З`ясування подібності правовідносин у рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається з урахуванням обставин кожної конкретної справи.

Доводи касаційної скарги про те, що оскаржувані судові не відповідають вимогам безсторонності та незалежності в розумінні статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, колегія суддів відхиляє з урахуванням відсутності достатньої мотивованої аргументації в цій частині та відсутності достатніх і допустимих доказів на підтвердження вказаного.

Доводи касаційної скарги про те, що суди першої та апеляційної інстанцій повно та всебічно не дослідили докази у справі та її обставини є безпідставними та зводяться до необхідності переоцінки доказів у справі, що у силу вимог статті 400 ЦПК України виходить за межі розгляду справи судом касаційної інстанції.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) сформульовано правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень (рішення у справах «Пономарьов проти України», «Рябих проти Російської Федерації», «Нєлюбін проти Російської Федерації»).

Таким чином, Верховний Суд є судом права, а не судом фактів, позбавлений можливості самостійно встановлювати обставини справи, не встановлені судами першої та апеляційної інстанцій, а також досліджувати докази справи, змінюючи їх оцінку.

Колегія суддів вважає, що у справі, яка переглядається, сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків судів попередніх інстанцій.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків судів, Верховний Суд виходить із того, що у справі, що переглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних правовідносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків судів першої та апеляційної інстанцій, та спрямовані на переоцінку доказів у справі, що

в силу вимог статті 400 ЦПК України виходить за межі розгляду справи судом касаційної інстанції.

Згідно з частиною третьою статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення - без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Оскільки доводи касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують, на законність та обґрунтованість оскаржуваних судових рішень не впливають, судові процедури повинні бути справедливі для всіх учасників процесу, що відповідає положенням статті 6 Конвенції, а тому колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення,

а оскаржувані судові рішення - без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 15 вересня 2020 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 02 березня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: А. А. Калараш

А. І. Грушицький

Є. В. Петров