ПОСТАНОВА

іменем України

12 січня 2021 року м. Кропивницький

справа № 405/3276/20

провадження № 22-ц/4809/157/21

Кропивницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах Чельник О.І. (головуючий, суддя-доповідач), Єгорової С.М., Черненка В.В.

за участю секретаря судового засідання Антошиної А.В.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач Головне управління національної поліції в Кіровоградській області, Кіровоградська обласна прокуратура, Державна казначейська служба України,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 , який діє в інтересах ОСОБА_1 , на рішення Ленінського районного суду міста Кіровограда від 21 вересня 2020 року у складі судді Шевченко І.М.,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2020 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Головного управління Національної поліції України в Кіровоградській області (далі по тексту ГУНП в Кіровоградській області), Кіровоградської обласної прокуратури, Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів слідства, прокуратури і суду.

В обґрунтування позову вказав, що 29 вересня 2015 року слідчим Кіровоградського РВ УМВС України в Кіровоградській області було внесено відомості до ЄРДР за №0001319 про те, що він нібито заподіяв сусіду тілесні ушкодження. Посилався на те, що 06 жовтня 2015 року до нього приїхали два працівники міліції із райвідділу і він думав, що вони приїхали розбиратися по його заяві, але вони повідомили, що сусід написав на заяву про те, що він побив сусіда і зламав йому ногу, а тому потрібно поїхати до райвідділу, де його закриють, якщо він не зізнається у нанесенні тілесних ушкоджень сусіду. Заперечуючи він повідомив, що сусіда не бив, а навпаки сусід його побив і йому довелося звертатися до лікарні, де у нього прийняла слідча заяву. Працівники міліції у наказному тоні сказали, щоб він сів у їхній автомобіль і повезли його через все село, як злочинця. По дорозі працівники міліції здійснювали на нього психологічний тиск і вимагали, щоб він зізнався у нанесенні тілесних ушкоджень сусіду, але йому не було у чому зізнаватись, працівники міліції ці пояснення ігнорували. Виїхавши за село його висадили і він пішов додому. Через невеликий проміжок часу до нього додому приїхав працівник міліції-дільничний і сказав, щоб він терміново збирався і їхав до райвідділу, бо з ним хоче поспілкуватися слідчий. Він поїхав до райвідділу і слідчий ОСОБА_3 сказав, щоб він поїхав з працівником міліції у лікарню, він не заперечував, але коли приїхали, то зрозумів, що його привезли до психіатричної лікарні в с. Нове. На запитання навіщо його привезли, працівники міліції пояснили, що так потрібно і якщо відмовлюсь, то примусово заведуть у психіатричну лікарню. Не розуміючи, що відбувається, йому стало зле і він зателефонував дружині та сину, а працівникам поліції сказав, що поки не приїде син, нікуди не піде. На що працівник міліції-водій, почав погрожувати, потім його посадили у автомобіль і відвезли назад до райвідділу. З райвідділу повели до прокурора ОСОБА_4 і він йому розповів про зазначені вище обставини, але з його питань та розмови, зрозумів, що він захищав кривдника-сусіда. Після чого прокурор сказав, щоб з місця мешкання нікуди не виїжджав без дозволу слідчого, тим самим обмежуючи його конституційні права, як громадянина України.

04 травня 2016 року слідчий Кіровоградського районного відділення поліції Кіровоградського відділу поліції ГУНП в Кіровоградській області Павліченко К.Ю. повідомив йому про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КК України, яка була погоджена прокурором Кіровоградської місцевої прокуратури Меліковим А.Ф. У подальшому обвинувальний акт, затверджений прокурором Осєтровим В.О., по кримінальному провадженню, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0001319 від 29 вересня 2015 року, було скеровано до Кіровоградського районного суду Кіровоградської області.

Вироком Кіровоградського районного суду Кіровоградської області від 10 жовтня 2016 року його було визнано винним за ч.1 ст.122 КК України і призначено покарання у вигляді позбавлення волі строком на два роки. На підставі ст.75, 76 КК України звільнено від відбування покарання з випробуванням та покладено обов`язки, які обмежували його права.

Вироком Апеляційного суду Кіровоградської області 01 червня 2017 року апеляційну скаргу позивача було задоволено, вирок Кіровоградського районного суду Кіровоградської області від 10 жовтня 2016 року - скасовано. Кримінальне провадження за ч.1 ст.122 КК України на підставі п.3 ч.1 ст.284 КПК України за невстановленістю достатності доказів для доведення винуватості особи в суді і вичерпання можливості їх отримати - закрито.

Крім того, він звертався із скаргою до Кіровоградської обласної прокуратури на дії та бездіяльність працівників міліції (поліції) та прокуратури, але жодних заходів прокуратурою області по припиненню протиправних дій з боку правоохоронних органів вжито не було, а навпаки, його вважали злочинцем та підтримувалось обвинувачення у апеляційному суді прокурором обласної прокуратури Агеєвим В.М.

Вказав, що він є людиною похилого віку, пенсіонер, має майже 79 років, пережив Велику Вітчизняну Війну, голодомор після війни, все життя працював, через що має проблеми зі здоров`ям. Все життя вірив у справедливість та законі дії працівників міліції (тепер поліції) і органів прокуратури, але після події, яка потребувала законного прийняття рішення Кіровоградською районною міліцією та районною прокуратурою, розчарувався у справедливості правоохоронних органів та зазнав значної моральної шкоди, яка виразилася у емоційних та душевних стражданнях, хвилюваннях, яких зазнав у зв`язку з неправомірними та протиправними діями працівників міліції (поліції), прокуратури, суду. Невиконання правоохоронними органами своїх функціональних обов`язків та його Конституційних прав, нанесло психологічну травму, що проявляється у втраті довіри до правової системи. Також психологічна травма була наслідком втрати соціальних зв`язків із знайомими, сусідами. На фоні емоційних та психологічних страждань та їх наслідків на даний час має нестабільний стан здоров`я, на відновлення якого потрібно довгий час і значні кошти, а також невизначеністю, якими будуть наслідки для здоров`я. Розмір моральної шкоди визначив у розмірі 100 000,00 грн.

Спричинену майнову (матеріальну) шкоду визначив у розмірі 29000 грн, яка складається з: 14000 грн сплачених відповідно до договору про надання правової допомоги від 04 травня 2016 року за юридичні послуги по кримінальному провадженню під час досудового розслідування та у судах та 15000 грн, сплачених адвокату ОСОБА_2 відповідно до договору про надання правової допомоги від 23 травня 2020 року за юридичні послуги у цій цивільній справі.

Посилаючись на зазначені обставини просив суд стягнути за рахунок державного бюджету на його користь завдану йому майнову (матеріальну) шкоду в розмірі 29000 грн. та в рахунок відшкодування частини моральної (немайнової) шкоди 100 000 грн.

Рішенням Ленінського районного суду міста Кіровограда від 21 вересня 2020 року позов задоволено частково.

Стягнуто на користь ОСОБА_1 із Державного бюджету України шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України через Державну казначейську службу України у відшкодування моральної шкоди 65 000 грн. У решті позовних вимог відмовлено. Вирішено питання судових витрат.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушенням норм матеріального та процесуального права, просило вказане рішення суду скасувати в частині відмовлених позовних вимог,і ухвалити нове судове рішення про задоволення його позовних вимог у повному обсязі.

ГУНП в Кіровоградській області направило до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу (а.с.156-161), в якому просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення, а рішення Ленінського районного суду міста Кіровограда від 21 вересня 2020 року скасувати в частині задоволених позовних та прийняти нове, яким відмовити в цій частині.

ОСОБА_2 , який діє в інтересах ОСОБА_1 , підтримав доводи поданої апеляційної скарги, просив її задовольнити.

Представник Кіровоградської обласної прокуратури Олаг О.С. просила апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Представник ГУНП в Кіровоградській області заперечив проти доводів апеляційної скарги.

Державна казначейська служба України свого представника не направила. Про час та місце слухання справи були повідомлена належним чином. Причини неявки суду не повідомила.

Колегія суддів постановила ухвалу про слухання справи у відсутності представника відповідачів на підставі ч.2 ст.372 ЦПК України.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Судом встановлено та підтверджено письмовими доказами по справі, що 29 вересня 2015 року Кіровоградським районним відділенням поліції Кіровоградського ВП ГУНП в Кіровоградській області було внесено відомості до ЄРДР №0001319 за ч.1 ст.122 КК України за заявою ОСОБА_5 про нанесення йому тілесних ушкоджень металевою частиною лопати в область правої ноги ОСОБА_1 , в результаті чого у ОСОБА_5 утворились тілесні ушкодження у вигляді закритого перелому правої ноги гомілкової частини (а.с.14)

04 травня 2016 року слідчим Кіровоградського районного відділення поліції Кіровоградського ВП ГУНП в Кіровоградській області Павліченком К.Ю. було повідомлено про підозру ОСОБА_1 за ч.1 ст.122 КК України (а.с.15)

Процесуальним керівником 30 травня 2016 року було затверджено обвинувальний акт за обвинуваченням ОСОБА_1 за ч.1 ст.122 КК України, який скеровано до суду (а.с.16).

Вироком Кіровоградського районного суду Кіровоградської області від 10 жовтня 2016 року ОСОБА_1 було визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.122 КК України та призначено покарання у вигляді 2 років позбавлення волі, на підставі ст.75 КК України звільнено від відбування покарання з випробувальним терміном 2 роки (а.с.20-21).

Ухвалою Апеляційного суду Кіровоградської області від 01 червня 2017 року вказане кримінальне провадження відносно ОСОБА_1 на підставі п.3 ч.1 ст.284 КПК України за невстановленістю достатності доказів для доведення винуватості особи в суді і вичерпання можливості їх отримати закрито (а.с.22-26).

Встановлено, що у касаційному порядку вказані судові рішення не оскаржувались. Дана інформація розміщена у Єдиному державному реєстрі судових рішень та є загальнодоступною.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову суд першої інстанції дійшов висновку про стягнення моральної шкоди у розмірі 65 000 грн, виходячи з характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. Крім того, дійшов висновку про недоведеність та необґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 в частині матеріальної (майнової) шкоди

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, виходячи з такого.

Відповідно до вимог ст.ст. 1173, 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади (його посадовою або службовою особою) при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою незалежно від вини цих органів.

Відповідно до ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені нормами статті 1167 ЦК України, відповідно до якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема, органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (ст.ст.1173, 1174 ЦК України).

Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України.

Відповідно до цієї норми обов`язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу.

Статтею 56 Конституції України гарантоване право на відшкодування моральної шкоди.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 оголошено про підозру у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.122 КК України 04 травня 2016 року, а кримінальне провадження закрито судом 01 червня 2017 року, отже ОСОБА_1 перебував під слідством та судом 12 місяців і 28 днів.

Шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, підлягає відшкодуванню на підставі Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі по тексту Закон).

Відповідно до ч.1 ст.2 Закону право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках:

1. постановлення виправдувального вироку суду;

1-1. встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів;

2. закриття кримінального провадження за відсутності події кримінального правопорушення, відсутності у діянні складу кримінального правопорушення або невстановлення достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати;

3. закриття справи про адміністративне правопорушення.

Згідно із ст.3 Закону у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються):

1. заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій;

2. майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в доход держави судом, вилучене органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт;

3. штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином;

4. суми, сплачені громадянином у зв`язку з наданням йому юридичної допомоги;

5. моральна шкода.

Позивачем заявлено вимоги про стягнення на його користь на відшкодування завданої моральної шкоди коштів у сумі 100 000 грн. (п. 5 ст. 3 Закону) та майнову шкоду у сумі 29 000 грн. (п. 4 ст. 3 Закону).

Згідно з положеннями ч.ч.5, 6 ст.4 Закону відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Моральною шкодою визначаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами в цивільній справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Факт заподіяння шкоди доводить позивач, який повинен в підтвердження своїх доводів про заподіяння йому моральної шкоди надати докази застосування додаткових зусиль для нормалізації життєвих зв`язків, здоров`я і відновлення стосунків з оточуючими людьми тощо.

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що права позивача протягом понад як дванадцять місяців були обмежені, порушені були його нормальні життєві зв`язки внаслідок протиправного притягнення до кримінальної відповідальності, тому колегія суддів вважає, що визначений судом розмір моральної шкоди відповідає засадам розумності та справедливості.

Також правильним є висновок суду першої інстанції про те, що надані позивачем розрахунки та квитанції від 04 травня 2016 року №01/16та від 08 травня 2017 року №01/17 на загальну суму 14 000 грн, та від 23 травня 2020 року №04/20 на суму 15 000 грн, на підтвердження оплату правової допомоги не є належним чином оформленими платіжними документами, які могли б свідчити про реальність оплати відповідних послуг, оскільки завірені самим же адвокатом.

Постановою Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 року у справі №826/1216/16 зазначено, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Крім того, стягнення коштів у розмірі 15000 грн заявлено позивачем не як за надання професійної правничої допомоги у цій цивільній справі, а як майнова (матеріальна) шкода, завдана позивачеві незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, що унеможливило вирішення судом питання про стягнення з відповідачів понесених позивачем судових витрат по справі.

Відповідно до ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції повно та всебічно досліджено обставини, що мають значення для справи, висновки суду відповідають обставинам справи.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для встановлення неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновків суду, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення.

Відповідно до ч.1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням викладеного колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому на підставі статті 375 ЦПК України залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 - 384 ЦПК України

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , який діє в інтересах ОСОБА_1 , залишити без задоволення, а рішення Ленінського районного суду міста Кіровограда від 21 вересня 2020 року без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених ст.389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 14 січня 2021 року.

Головуючий суддя О.І. Чельник

Судді C.М. Єгорова В.В. Черненко