ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 січня 2021 року

м.Суми

Справа №591/920/19

Номер провадження 22-ц/816/95/21

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Кононенко О. Ю. (суддя-доповідач),

суддів - Криворотенка В. І. , Собини О. І.

з участю секретаря судового засідання - Назарової О.М.,

сторони:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач КП «Сумижитло» Сумської міської ради,

третя особа ТОВ «Сумський розрахунковий центр»,

розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Семиволоса Володимира Владиславовича

на заочне рішення Зарічного районного суду м. Суми від 21 жовтня 2020 року у складі судді Сидоренко А.П., ухвалене у м. Суми, повний текст якого складено 02 листопада 2020 року,

в с т а н о в и в :

Звернувшись до суду із позовом у лютому 2019 року та остаточно уточнивши свої позовні вимоги, ОСОБА_1 просив суд зобов`язати Комунальне підприємство «Сумижитло» Сумської міської ради списати безнадійну дебіторську заборгованість з особистого рахунку № НОМЕР_1 в сумі 1418 грн 81 коп по квартирі за адресою: АДРЕСА_1 . Зобов`язати Комунальне підприємство «Сумижитло» Сумської міської ради не вказувати у рахунках (квитанціях) та не розміщувати інформацію за адресою: АДРЕСА_1 та у інших місцях про вищевказану безнадійну дебіторську заборгованість по вказаній квартирі, а також припинити надсилати за адресою його реєстрації рахунки про заборгованість на особистому рахунку № НОМЕР_1 в сумі 1418 грн 81 коп.

Свої вимоги мотивував тим, що за адресою його реєстрації, починаючи з 2017 року щомісячно надходять від ТОВ «Сумський розрахунковий центр» рахунки про сплату заборгованості по о/р № 53094073 в сумі 1418 грн 81 коп. Вказана заборгованість сформувалась в період до 02.02.2014 року і до неї ні він, ні його сім`я ніякого відношення не мають. 08.12.2014 року він звернувся до КП «Сумижитло» СМР та повідомив, що жодного відношення до заборгованості не має та запропонував визначитися з питанням її списання. Після цього в період з 2014 по 2017 рік на адресу його проживання квитанції та претензії не надходили. Зазначав, що раніше за адресою його проживання: АДРЕСА_2 був зареєстрований ОСОБА_2 , який помер. Вказує, що він не є ні спадкоємцем, ні родичем померлого ОСОБА_2 і родичі ОСОБА_2 за цією адресою не проживають. Таким чином, відповідач своїми діями порушує його права як споживача та наймача квартири, оскільки виставляє та намагається стягнути з нього чужу заборгованість, по якій сплив строк позовної давності.

Заочним рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 21 жовтня 2020 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, представник ОСОБА_1 адвокат Семиволос В.В. подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне встановлення судом фактичних обставин справи, неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що в доданих до позову платіжках мова йде не про заборгованість перед попереднім надавачем послуг, а про заборгованість попереднього користувача, що не є тотожнім поняттям. Вказує, що вказана заборгованість має ознаки безнадійної, однак суд не навів жодних аргументів того, чому ці ознаки не підлягають застосуванню у випадку з позивачем. Крім того, висновок суду про те, що в діях відповідача відсутня нечесна підприємницька діяльність фактично нічим не мотивований.

Від відповідача відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.

Від третьої особи пояснення з приводу апеляційної скарги до суду не надходили.

Представник позивача в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити.

Відповідач та третя особа в судове засідання не з`явилися, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вимог та підстав позову, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Ухвалюючи оскаржуване рішення суд першої інстанції виходив з того, що особовий рахунок є документом внутрішньогосподарського обліку господарських операцій відповідача і списання з цього документа будь яких сум є правом кредитора (відповідача). Крім того, правовідносини, які виникли між сторонами не стосуються стадії придбання чи реалізації продукції, а отже не впливають на поведінку позивача як споживача продукції. Зазначення в рахунку заборгованості за попереднім користувачем квартири не містить елементів примусу, докучання або впливу на позивача, а обставини вимог з боку відповідача сплатити наявну заборгованість за житлово комунальні послуги позивачем підтверджено не було, обставини наявності в діях відповідача ознак нечесної підприємницької діяльності не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду, отже підстави для задоволення позову відсутні.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновками місцевого суду, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_1 з 06.02.2014 року зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 6).

Згідно з квитанціями про сплату комунальних послуг за особовим рахунком № НОМЕР_1 , за адресою: АДРЕСА_2 наявна заборгованість в розмірі 1418 грн 18 коп (а.с. 48-51).

Відповідно до довідки «ЦНАП у м. Суми» про реєстрацію місця проживання особи за адресою: АДРЕСА_2 в період з 30 травня 1990 року по 14 травня 2008 року був зареєстрований ОСОБА_2 (а.с. 52).

03.11.2014 року КП «Сумижитло» за адресою АДРЕСА_2 направлено претензію про сплату заборгованості на ім`я ОСОБА_2 (а.с. 54).

Згідно з повідомленням Великописарівського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Сумській області від 01.02.2019 року, наявний актовий запис про смерть ОСОБА_2 за № 21 від 27.03.2008 року, що складений по виконкому Кириківської селищної ради Великописарівського району Сумської області (а.с. 53).

08.12.2014 року позивач звернувся до відповідача з проханням не направляти на його адресу листи з погрозами про необхідність сплати заборгованості за минулий період, оскільки вказана заборгованість належить минулому користувачу ОСОБА_2 (а.с. 55).

27.02.2019 року позивач звернувся до ТОВ «Сумський розрахунковий центр» з проханням списати безнадійну заборгованість з особистого рахунку № НОМЕР_2 в сумі 1418 грн 81 коп, не вказувати у рахунках (квитанціях) та не розміщувати інформацію за адресою позивача та у інших місцях про вищевказану безнадійну дебіторську заборгованість по вказаній квартирі, а також припинити надсилати за адресою реєстрації рахунки про заборгованість на особистому рахунку № НОМЕР_1 в сумі 1418 грн 81 коп (а.с. 57-59).

11.03.2019 року від ТОВ «Міський єдиний інформаційно розрахунковий центр» позивачу надійшла відповідь про те, що ТОВ «МЄІРЦ» не проводить роботу з боржниками та самовільно не вносить зміни до платіжного повідомлення, а саме скасування боргу за спожиті послуги (а.с. 60).

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (в редакції що діяла на час виникнення заборгованості), учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник.

Частиною 1 ст. 19 ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачене право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому праву прямо відповідає визначений п. 5 ч. 3 ст. 20 цього Закону обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Згідно зі ст. 68 ЖК УРСР наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги. Квартирна плата та плата за комунальні послуги в будинках державного і громадського житлового фонду вносяться щомісяця в строки, встановлені Радою Міністрів Української РСР. Плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, теплова енергія та інші послуги) береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами (ст. 67 ЖК УРСР).

Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживач зобов`язаний оплатити житлово-комунальні послуги, якщо він фактично користувався ними.

Правові засади регулювання, організації, ведення бухгалтерського обліку та складання фінансової звітності в Україні регулюються Законом України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16 липня 1999 року.

Абзацом 3,4 ст. 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» визначено, що бухгалтерським обліком є процес виявлення, вимірювання, реєстрації, накопичення, узагальнення, зберігання та передачі інформації про діяльність підприємства зовнішнім та внутрішнім користувачам для прийняття рішень.

Статтею 8 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16 липня 1999 року (із змінами та доповненнями) визначено, що бухгалтерський облік на підприємстві ведеться безперервно з дня реєстрації підприємства до його ліквідації. Питання організації бухгалтерського обліку на підприємстві належать до компетенції його власника або уповноваженого органу (посадової особи) відповідно до законодавства та установчих документів.

Наказом Міністерства фінансів України від 08 жовтня 1999 року № 237, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 25 жовтня 1999 року за № 725/4018, затверджено Положення (стандарту) бухгалтерського обліку 10 «дебіторська заборгованість» (з наступними змінами і доповненнями), яке визначає методологічні засади формування у бухгалтерському обліку інформації про дебіторську заборгованість та її розкриття у фінансовій звітності

Разом з цим, відповідно до абз. 4 ст. 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» внутрішньогосподарським (управлінським) обліком є система збору, обробки та підготовки інформації про діяльність підприємства для внутрішніх користувачів у процесі управління підприємством;

Відповідно до частини 5 ст. 8 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підприємство самостійно визначає за погодженням з власником (власниками) або уповноваженим ним органом (посадовою особою) відповідно до установчих документів облікову політику підприємства, обирає форму бухгалтерського обліку як певну систему регістрів обліку, порядку і способу реєстрації та узагальнення інформації в них з додержанням єдиних засад, встановлених цим Законом, та з урахуванням особливостей своєї діяльності і технології обробки облікових даних, розробляє систему і форми внутрішньогосподарського (управлінського) обліку, звітності і контролю господарських операцій, визначає права працівників на підписання бухгалтерських документів, затверджує правила документообороту і технологію обробки облікової інформації, додаткову систему рахунків і регістрів аналітичного обліку, може виділяти на окремий баланс філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи, які зобов`язані вести бухгалтерський облік, з наступним включенням їх показників до фінансової звітності підприємства, визначає доцільність застосування міжнародних стандартів (крім випадків, коли обов`язковість застосування міжнародних стандартів визначена законодавством).

З аналізу наведених норм права, можна прийти до висновку, що фактично облік заборгованості за особовим рахунком є документом внутрішньогосподарського обліку господарських операцій відповідача, обов`язкового списання заборгованості за яким нормами чинного законодавства не передбачено, а тому колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції в частині того, що списання з внутрішнього господарського документа, яким є особовий рахунок, будь-яких сум заборгованості є правом відповідача по справі, а не його обов`язком.

Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Однак, всупереч наведеним нормам процесуального права позивачем не було надано доказів того, що відповідач порушує його права шляхом здійснення обліку заборгованості за особовим рахунком попереднього користувача ОСОБА_2 , з огляду на те, що фактично доказів її стягнення з позивача в примусовому порядку матеріали цивільної справи не містять.

Також колегія суддів відхиляє доводи позивача, що викладені в апеляційній скарзі в частині того, що в діях відповідача наявні ознаки нечесної підприємницької практики з огляду на те, що відповідно до ч. 1 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика включає: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною.

Згідно з ч. 4 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» агресивною вважається підприємницька практика, яка фактично містить елементи примусу, докучання або неналежного впливу та істотно впливає чи може вплинути на свободу вибору або поведінку споживача стосовно придбання продукції.

При встановленні того, чи містить підприємницька практика елементи примусу, докучання або неналежного впливу, до уваги береться: 1) час, характер та повторюваність пропозицій щодо придбання продукції; 2) вживання образливих або загрозливих висловів; 3) використання тяжкої для споживача обставини, про яку продавцю або виконавцю було відомо, для впливу на рішення споживача; 4) встановлення обтяжливих або непропорційних позадоговірних перешкод для здійснення споживачем своїх прав за договором, включаючи положення про право споживача розірвати договір або замінити продукцію чи укласти договір з іншим суб`єктом господарювання; 5) загроза здійснити незаконні або неправомірні дії.

Обґрунтовуючи наявність в діях відповідача ознак нечесної підприємницької практики позивач послався на ту обставину, що надсилання йому рахунків і розміщення інформації про борги по квартирі АДРЕСА_3 є фактично агресивною підприємницькою практикою з боку відповідача, щоб психологічно змусити його через власну нервозність після постійного отримання таких рахунків, а також через претензії мешканців цього ж будинку (оскільки інші особи ОСОБА_2 , його родичі чи спадкоємці не проживають і не зареєстровані за даною адресою) сплатити вищевказані борги, до утворення яких він не має жодного стосунку.

Разом з цим, колегія суддів звертає увагу на те, що фактично відповідачем здійснювався облік заборгованості за попереднім користувачем ОСОБА_2 на підставі наявних між ними договірних відносин, стороною яких позивач не являється, а тому колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції в частині того, що сам факт зазначення в рахунку заборгованості за попереднім користувачем квартири не містить елементів примусу, докучання або впливу на позивача, що свідчить про відсутність в діях відповідача ознак нечесної підприємницької практики. Крім того, доказів того, що відповідачем розголошувалася інформація з приводу наявної перед ним заборгованості ОСОБА_2 позивачем до суду надано не було.

Таким чином, посилання та доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, не знайшли свого підтвердження в якості підстав скасування оскаржуваного судового рішення під час апеляційного провадження.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів апеляційного суду вважає, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, дотримуючись принципу змагальності, на підставі наданих сторонами доказів та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення.

Враховуючи те, що справа є малозначною (п. 2 ч. 6 ст. 19 ЦПК України), відповідно до приписів п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, постанова не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись ч. 13 ст. 7, ст. ст. 367 - 369, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Семиволоса Володимира Владиславовича залишити без задоволення.

Заочне рішення Зарічного районного суду м. Суми від 21 жовтня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Судді : О.Ю. Кононенко

В.І. Криворотенко

О.І. Собина