Єдиний унікальний номер 227/47/20
Номер провадження 22-ц/804/152/21
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 січня 2021 року м. Бахмут

Донецький апеляційний суд у складі:

головуючого судді Космачевської Т.В.,

суддів: Агєєва О.В., Корчистої О.І.,

за участю секретаря судового засідання Гуляєва М.В.,

позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Бахмуті Донецької області апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 16 вересня 2020 року, ухваленого судом у складі головуючого судді Корнєєвої В.В. в місті Добропіллі Донецької області, повне судове рішення складено 25 вересня 2020 року, в справі номер 227/47/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу за договором позики та відшкодування моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

В грудні 2019 року до Добропільського міськрайонного суду Донецької області звернувся ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу за договором позики та відшкодування моральної шкоди, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 30 серпня 2016 року ним було надано ОСОБА_2 в борг 107000,00 доларів США із строком повернення грошових коштів 30 грудня 2016 року, про що відповідачем складено розписку.

Відповідач своїх зобов`язань за договором позики в встановлений строк не виконав, суму боргу не повернув, добровільно вирішити спір не бажає.

Крім того, наявність боргу завдає позивачу моральних страждань через неможливість користуватися своїми коштами, він став нервовим, в нього погіршився сон. Гроші позивач збирав тривалий час. В теперішній час гроші йому потрібні, оскільки необхідно утримувати неповнолітнього сина, не працюючу дружину та старшу дочку, що навчається в вищому навчальному закладі.

Тому просив стягнути з відповідача на його користь 107000,00 доларів США, що в перерахунку згідно з офіційним курсом НБУ станом на 26.12.2019 року становить 2488306,4 гривень, а також в якості відшкодування нанесеної йому моральної шкоди 1000,00 доларів США, що в перерахунку згідно з офіційним курсом НБУ станом на 26.12.2019 року становить 23255,00 гривень.

Заочним рішенням Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 16 вересня 2020 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу за договором позики та відшкодування моральної шкоди відмовлено.

Із вказаним рішенням не погодився позивач ОСОБА_1 , подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 16 вересня 2020 року та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Доводами апеляційної скарги наведено, що рішення суду першої інстанції не відповідає вимогами ст. 265 ЦПК України, постановлено з грубим порушенням норм процесуального та матеріального права, що призвело до його незаконності та необґрунтованості через неправильність встановлення обставин, які мають значення для справи, внаслідок неправильного їх дослідження.

Вважає аргументи суду щодо відмови у задоволенні позову через не заявлення позивачем почеркознавчої експертизи по борговій розписці суперечать фактичним обставинам справи та діючому законодавству України.

Аналізуючи взаємовідносини між позивачем та відповідачем, суд безпідставно дійшов висновку про сумнівність показань позивача у зв`язку з ненаданням до суду письмових доказів.

Рішення суду не містить жодного об`єктивного доводу щодо наявності розумного сумніву у наведених позивачем обставин, які є належними доказами, на яких ґрунтуються позовні вимоги, натомість рішення суду мотивується перекрученими фактичними обставинами з посиланням на несуттєві описки в розписці, та ґрунтується на неправильному застосуванні норм права.

Відзив в письмовій формі на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надійшов.

Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні апеляційного суду доводи апеляційної скарги підтримав, просив її задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання апеляційного суду не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином шляхом розміщення інформації на офіційному вебпорталі судової влади з посиланням на вебадресу ухвали суду в Єдиному державному реєстрі судових рішень (а.с. 209).

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Тому апеляційний суд вважає можливим розглянути справу за відсутністю відповідача.

Заслухавши суддю доповідача, позивача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до статей 13 і 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до вимог ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено і це вбачається з матеріалів цивільної справи, що відповідно до розписки від 30 серпня 2016 року ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 грошову суму розмірі 107000,00 доларів США, вказану суму зобов`язався повернути ОСОБА_1 30 грудня 2016 року (а.с. 25, 211).

Відмовляючи задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з недоведеності заявлених позовних вимог щодо укладення договору позики від 30.08.2016 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 в м. Харцизьку Донецької області на суму 107 000 доларів США.

Проте, з таким висновком суду першої інстанції погодитися не можна, оскільки він не відповідає обставинам справи та вимогам закону.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України встановлено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути

позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

За своїми правовими характеристиками договір позики є реальною, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана в оригіналі розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. З метою забезпечення правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Такі правові висновки про застосування статей 1046, 1047 ЦК України викладені в постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі №6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі №6-79цс14 та від 13 грудня 2017 року у справі №6-996цс17.

В постанові від 28 грудня 2020 року у справі №499/144/17 (провадження №61-8096св19) Верховний Суд також дійшов висновку, що підстави відступити від таких правових висновків відсутні.

Судом встановлено, що відповідно до дослідженої в судовому засіданні розписки від 30 серпня 2016 року ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 грошову суму розмірі 107000,00 доларів США, вказану суму зобов`язався повернути ОСОБА_1 30 грудня 2016 року. В розписці також зазначено, що дана розписка свідчить про отримання ОСОБА_2 грошових коштів від ОСОБА_1 в момент підписання (а.с. 211).

Частина третя статті 1049 ЦК України визначає, що позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Наявність у позивача оригіналу боргової розписки та відсутність факту зарахування грошової суми, що позичалася, на банківський рахунок позивача доводить про невиконання відповідачем своїх зобов`язань.

З огляду на наведене, враховуючи, що відповідач ОСОБА_2 не виконав взятих на себе за договорами позики зобов`язань щодо повернення боргу позивачу ОСОБА_1 , апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Розписка від 30 серпня 2016 року підтверджує факт укладення між сторонами договору позики та отримання ОСОБА_2 від ОСОБА_1 грошових коштів в розмірі 107000,00 доларів США, що на дату подання позову еквівалентно 2488306,4 грн, із зобов`язанням повернути їх, яке відповідач не виконав. Наявні в розписці описки в даті її складання, що викладена цифрами (30.8.16 та 30.8.2016), спростовуються в подальшому написанні цієї дати прописом мовою оригіналу тридцатого августа две тисячи шестнадцатого года.

Щодо вимог про стягнення моральної шкоди, апеляційний суд зазначає наступне.

За загальним правилом особа несе відповідальність за заподіяну моральну шкоду у випадках, коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції України, або у випадках, передбачених нормами ЦК, а також іншими нормами законодавства, які встановлюють відповідальність за заподіяння моральної шкоди.

Відповідно до ст. 611 ЦК у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема відшкодування збитків та моральної шкоди.

Наслідки порушення договору позичальником встановлені ст. 1050 ЦК України. В цій статті не передбачено такого виду відповідальності, як відшкодування моральної шкоди.

Укладений між сторонами у справі договір позики також не містить цього виду цивільної відповідальності.

Отже, підстави для задоволення позову в частині спору про стягнення з відповідача моральної шкоди відсутні.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції на підставі ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову.

Крім того, відповідно до частин 1, 13 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Від сплати судового збору позивача звільнено на підставі п. 13 ч. 1 ст. 5 Закону України від 08.07.2011 року №3674-VI «Про судовий збір».

Враховуючи, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню частково, позивача звільнено від сплати судового збору на підставі пункту 1 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір», тому судовий збір за подання позову до суду з цим позовом підлягає стягненню з відповідача в дохід держави пропорційно задоволеним вимогам, а саме у розмірі 9516,07 грн (розмір заявлених вимог 2511561,40 грн (100%), розмір вимог, що підлягають задоволенню 2488306,40 грн (99,07%).

Також, відповідно до пп. в) п. 4 ч. 1 ст. 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції має бути зазначено розподіл судових витрат, понесених в зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, тому з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 14274,11 грн (9516,07 грн х 150%), а всього 23790,18 грн (9516,07 грн + 14274,11 грн).

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 16 вересня 2020 року - скасувати.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу за договором позики та відшкодування моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , суму боргу за договором позики в розмірі 107000,00 доларів США, що згідно з офіційним курсом встановленим Національним Банком України станом на 26 грудня 2019 року еквівалентно 2488306,40 гривень (два мільйони чотириста вісімдесят вісім тисяч триста шість гривень 40 копійок).

В інший частині позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , в дохід держави судовий збір за подання позову та апеляційної скарги в загальному розмірі 23790,18 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді:

Повне судове рішення складено 13 січня 2021 року.

Суддя: