ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 січня 2021 року

м. Харків

Справа № 638/1620/20

Провадження № 22-ц/818/477/21

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого Хорошевського О.М.,

Суддів Маміної О.В., Яцини В.Б.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - Держава Україна в особі Пенсійного фонду України, в особі Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області та в особі Державної казначейської служби

розглянувши у письмовому провадженні без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в приміщенні суду в місті Харкові

цивільну справу за апеляційною Державної казначейської служби України на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 05 серпня 2020 року, постановлене суддею Семіряд І.В.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Пенсійного фонду України, Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області, Державної казначейської служби України про стягнення процентів за безпідставне утримання коштів, трьох процентів річних, інфляційного збільшення боргу та моральної шкоди,-

в с т а н о в и в :

У лютому 2020 року позивачка звернулась до суду із позовом, в якому просила стягнути з Державного бюджету України шляхом безспірного списання коштів з Єдиного казначейського рахунку на її користь проценти за безпідставне збереження коштів за період за період з 29 березня 2019 року по 04 лютого 2020 року в сумі 1830 гри. 35 коп., три процентів річних за період з 29 березня 2019 року по 04 лютого 2020 року в сумі 352 грн. 19 коп., інфляційне збільшення боргу за період з 29 березня 2019 року по грудень 2019 року включно в сумі 450 грн. 47 коп. та завдану моральну шкоду в сумі 80 000 грн. 00 коп., а всього стягнути - 82633 грн. 01 коп. та вирішити питання щодо судових витрат.

Позовні вимоги вмотивовані тим, що вона є пенсіонером, починаючи с серпня 2014 року перебувала на обліку в Шевченківському об`єднаному управління ПФУ м. Харкова та до 01.05.2018. після проведення обміну інформацією про внутрішньо переміщених осіб припинено виплату пенсії. Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 11.12.2018 позов ОСОБА_1 задоволено частково, визнано неправомірними дії Пенсійного фонду України, зобов`язано поновити ОСОБА_1 нарахування та виплату пенсії, сплати заборгованість , яка виникла з часу припинення нарахування та виплати пенсії з 01.05.2018. Рішення набрало законної сили. Рішення суду виконано частково, ОСОБА_1 поновлено виплату пенсії, заборгованість з виплати пенсії не виплачено. Заборгованість складає 13733,77 грн. у зв`язку з тим, що пенсія не виплачена позивач вважає, що необхідно стягнути з відповідача три відсотки річних та інфляційні витрати на підставі ст. 625 ЦК України, окрім того, відповідно до ст. 1214 ЦК України необхідно стягнути проценти за користування коштами. Також позивач вказує, що її права на належне соціальне забезпечення у зв`язку з досягненням пенсійного віку були порушені з боку держави та просить стягнути моральну шкоду розмірі 80 000 грн.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 05 серпня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто на користь ОСОБА_1 за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України проценти за безпідставне збереження коштів у розмірі 1830,35 грн, три проценти річних у сумі 352,19 грн, інфляційне збільшення боргу у розмірі 450,47 грн, моральну шкоду у розмірі 3000 грн, сплачену суму судового збору у сумі 840,80 грн, а всього 6473 (шість тисяч чотириста сімдесят три) грн 81 коп. В іншій частині в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, Державна казначейська служба подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права просить рішення скасувати та постановити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Апеляційна скарга вмотивована тим, що жодних рішень про виконання судового рішення на користь позивачки до органів Казначейства не надходило, такими чином суд безпідставно задовольнив вимоги про стягнення інфляційних втрат, трьох відсотків річних та процентів за безпідставне збереження коштів згідно ст. 625 ЦК України. Звертає увагу, що боржником за рішенням адміністративного суду є Пенсійний Фонд України у Харківській області, а не Казначейство. Судом не зазначено норми права, за якими можливо покласти відповідальність на Державу та безспірне перерахування коштів.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України встановлено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Суд апеляційної інстанції розглядає апеляційну скаргу Державної казначейської служби України в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними в ній матеріалами на підставі частини першої статті 369 ЦПК України.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України - в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно з частинами першою, другою, п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд, зокрема, вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначені вимоги закону залишились поза увагою суду першої інстанції.

Матеріали справи свідчать, що рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 11.12.2018 позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано протиправними дії Шевченківського об`єднаного управління Пенсійного фонду України м. Харкова щодо припинення нарахування та виплати пенсії ОСОБА_1 . Зобов`язано Шевченківське об`єднане управління Пенсійного фонду України м. Харкова поновити ОСОБА_1 нарахування та виплату пенсії, сплати заборгованість, яка виникла з часу припинення нарахування та виплати пенсію з 01.05.2018. Рішення набрало законної сили 29.03.2019.

На виконання зазначеного рішення ОСОБА_1 отримала виконавчий лист та пред`явила його до виконання.

Постановою державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Харківській області відкрито виконавче провадження за виконавчим листом №520/10214/18, який виданий 04.06.2019.

04.12.2019 ухвалою Харківського окружного адміністративного суду замінено боржника у відкритому виконавчому провадженні №59401353 з Шевченківського об`єднаного управління Пенсійного фонду України м. Харкова на його правонаступника - Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області. Ухвала набрала законної сили 04.12.2019.

Постановою державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління державної служби Головного територіального управління юстиції у Харківській області від 19.12.2019 замінено сторону виконавчого провадження.

Відповідно до інформаційної довідки про виконавче провадження станом на 04.02.2020 виконавче провадження по виконавчому листу №520/10214/18 відкрито та не виконано.

Судом встановлено, що предметом спору є стягнення процентів за безпідставне збереження коштів, три відсотка річних та інфляційні витрати за невиконання рішення адміністративного суду.

Посилаючись на те, що рішення судів не виконано, ОСОБА_1 , звернулась до суду з відповідним позовом.

У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

За статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності й спеціалізації та визначається законом.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, в якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа.

Відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Отже, у порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, що виникають із приватноправових відносин, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.

Пунктом 1 частини першої статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) визначено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом установлено інший порядок судового провадження.

Публічно-правовий спір - це спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи (пункт 2 частини першої статті 4 КАС України).

Суб`єкт владних повноважень - це орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (пункт 7 частини першої статті 4 КАС України).

Характерною ознакою публічно-правових спорів є сфера їх виникнення - публічно-правові відносини, тобто передбачені нормами публічного права суспільні відносини, що виражаються у взаємних правах та обов`язках їх учасників у різних сферах діяльності суспільства, зокрема пов`язаних з реалізацією публічної влади.

Публічно-правовим вважається також спір, який виник з позовних вимог, що ґрунтуються на нормах публічного права, де держава в особі відповідних органів виступає щодо громадянина не як рівноправна сторона у правовідносинах, а як носій суверенної влади, який може вказувати або забороняти особі певну поведінку, надавати дозвіл на передбачену законом діяльність тощо.

Основною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору.

Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Отже, до адміністративного суду можуть бути оскаржені виключно рішення, дії та бездіяльність суб`єкта владних повноважень, що виникають у зв`язку зі здійсненням суб`єктом владних повноважень владних управлінських функцій, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності встановлено інший порядок судового провадження.

Публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Однак сама по собі участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір з публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції. Необхідно з`ясовувати, у зв`язку із чим виник спір та за захистом яких прав особа звернулася до суду.

Таким чином, вирішення питання про розмежування компетенції судів щодо розгляду адміністративних і цивільних справ у кожній конкретній справі залежить від характеру спірних правовідносин.

Відповідно до частини першої статті 58 Закону України від 09 липня 2003 року № 1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» ПФУ є органом, який здійснює керівництво та управління солідарною системою, провадить збір, акумуляцію та облік страхових внесків, призначає пенсії та підготовляє документи для її виплати, забезпечує своєчасне і в повному обсязі фінансування та виплату пенсій, допомоги на поховання, здійснює контроль за цільовим використанням коштів ПФУ, вирішує питання, пов`язані з веденням обліку пенсійних активів застрахованих осіб на накопичувальних пенсійних рахунках, здійснює адміністративне управління накопичувальним фондом та інші функції, передбачені цим Законом і статутом ПФУ.

Кошти ПФУ відповідно до статті 73 Закону № 1058-IV використовуються на: виплату пенсій, передбачених цим Законом; надання соціальних послуг, передбачених цим Законом; фінансування адміністративних витрат, пов`язаних з виконанням функцій, покладених на органи ПФУ; оплату послуг з виплати та доставки пенсій; формування резерву коштів ПФУ.

Відповідно до пункту 1 Положення про управління ПФУ в районах, містах, районах у містах, а також про об`єднані управління, затвердженого постановою правління ПФУ від 22 грудня 2014 року № 28-2 управління Пенсійного фонду України в районах, містах, районах у містах, а також об`єднані управління (далі - управління Фонду) є територіальними органами ПФУ. Управління ПФУ підпорядковуються ПФУ та безпосередньо відповідним головним управлінням ПФУ в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі (далі - головні управління ПФУ), що разом з цими управліннями утворюють систему територіальних органів ПФУ.

Основними завданнями управління ПФУ є: реалізація державної політики з питань пенсійного забезпечення; ведення обліку осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; виконання інших завдань, визначених законом (пункт 3 зазначеного Положення).

Відповідно до підпунктів 7, 8 пункту 4 Положення управління ПФУ відповідно до покладених на нього завдань призначає (здійснює перерахунок) і виплачує пенсії, щомісячне довічне грошове утримання суддям у відставці, допомогу на поховання та інші виплати відповідно до законодавства; забезпечує своєчасне і в повному обсязі фінансування та виплату пенсій, щомісячного довічного утримання суддям у відставці, допомоги на поховання та інших виплат, які згідно із законодавством здійснюються за рахунок коштів ПФУ та інших джерел, визначених законодавством.

Отже, відповідно до покладених завдань і функцій ПФУ є суб`єктом владних повноважень у сфері нарахування та виплат пенсій, а спори, що виникають між учасниками цих відносин, є публічно-правовими, тому їх вирішення належить до юрисдикції адміністративних судів.

ОСОБА_1 заявлено вимоги про стягнення в порядку ст. 625 ЦК України трьох відсотків річних, інфляційних втрат та моральної шкоди у зв`язку з несвоєчасною сплатою відповідачем стягнутих на підставі рішення суду грошових коштів на відшкодування пенсійних виплат.

Пенсійний фонд України, Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області, є суб`єктами владних повноважень, які здійснює владні управлінські функції на основі законодавства та уповноважені здійснювати нарахування і виплату пенсії позивачу.

Тобто за вказаними позовними вимогами між сторонами виник публічно-правовий спір, пов`язаний зі здійсненням суб`єктом владних повноважень владних управлінських функцій з приводу нарахування та виплати пенсії позивачу.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що зазначені позовні вимоги виникли з публічно-правових відносин за участю органу державної влади як суб`єкта владних повноважень, а тому повинні розглядатися у порядку адміністративного судочинства.

Подібні правові висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 03 квітня 2019 року у справі № 750/1668/17 (провадження № 14-599цс18) та від 04 березня 2020 року у справі № 757/63985/16 (провадження № 14-556цс19).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Також, відповідно до частини п`ятої статті 21 КАС України вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин, або вимоги про витребування майна, вилученого на підставі рішення суб`єкта владних повноважень, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше такі вимоги вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства.

Вимога ОСОБА_1 про стягнення компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати пенсії пов`язана з бездіяльністю суб`єкта владних повноважень щодо невиконання судового рішення про стягнення на її користь перерахованої пенсії.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції не звернув уваги на зміст позовних вимог ОСОБА_1 не врахував зазначені норми процесуального права та висновки Верховного Суду, які існували на час вирішення справи, і не дослідивши питання юрисдикційності спору, помилково розглянув справу по суті в порядку цивільного судочинства.

Згідно із пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд свою ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу (частина перша статті 377 ЦПК України).

Порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19 - 22 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів апеляційної скарги (частина друга статті 377 ЦПК України).

З урахуванням викладеного, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, а провадження у справі - закриттю на підставі пункту 1 частини першої статті 255, частини другої статті 377 ЦПК України.

Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо інше не передбачено законом, у разі закриття провадження у справі судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (частина сьома статті 141 ЦПК України).

Сплачена сума судового збору повертається за ухвалою суду в разі закриття провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв`язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом), у тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях (пункт 5 частини першої статті 7 Закону України від 08 липня 2011 року № 3674-VI «Про судовий збір»).

Відповідно до платіжного доручення від 04 листопада 2020 року № 1806 за подання апеляційної скарги відповідач сплатив судовий збір в загальному розмірі 1261,20 грн (а. с. 170).

Таким чином, сума судового збору, яка підлягає компенсації відповідачу за рахунок держави, становить 1261,20 грн.

Керуючись п. 1 ч. 1 ст. 255, ч. 1 ст. 369, п. 4 ч. 1 ст. 374, ч. 1, 2 ст. 377, ст. 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Державної казначейської служби України - задовольнити частково.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 05 серпня 2020 року - скасувати.

Провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Пенсійного фонду України, Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області, Державної казначейської служби України про стягнення процентів за безпідставне утримання коштів, трьох процентів річних, інфляційного збільшення боргу та моральної шкоди - закрити.

Роз`яснити ОСОБА_1 право звернутися з відповідним позовом до суду адміністративної юрисдикції.

Компенсувати Державній казначейській службі України за рахунок держави судовий збір в розмірі 1261 (одна тисяча двісті шістдесят одну гривню 20 коп.).

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий О.М. Хорошевський

Судді О.В.Маміна

В.Б. Яцина

Повне судове рішення складено 13 січня 2021 року.