КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження: Доповідач - Ратнікова В.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 372/1293/20

14 січня 2021 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Ратнікової В.М.

суддів - Невідомої Т.О.

- Гаращенка Д.Р.

при секретарі - Гоін В.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Обухівського районного суду Київської області від 07 вересня 2020 року, ухвалене під головуванням судді Проць Т.В., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю " Фінансова Компанія " Приватні інвестиції", третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Ярощук Вікторія Юріївна про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню,-

в с т а н о в и в:

23 квітня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Обухівського районного суду Київської області з позовом до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Ярощук Вікторія Юріївна про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.

На обґрунтування позовних вимог зазначав, що 06.08.2014 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ярощук В.Ю. вчинено виконавчий напис відповідно до якого звернуто стягнення на квартиру АДРЕСА_1 , що належить йому на праві приватної власності на користь ПАТ «Дельта Банк» на підставі договору іпотеки № 41178, з метою погашення заборгованості за кредитним договором №0 від 27.12.2006 року, укладеного між ним та ПАТ «Укрсиббанк», правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк» відповідно до договору купівлі-продажу права вимоги за кредитом. Відповідно до виконавчого напису строк сплати платежів за договором кредиту настав 30 квітня 2014 року, а з 19.12.2011 року по 30.04.2014 року - строк за яким проводилось стягнення. Нотаріусом вчинено виконавчий напис з метою погашення заборгованості за кредитом в розмірі 1 272 424 грн., що складається із 57964 доларів США - заборгованості за тілом кредиту та 53572 доларів США - заборгованості за відсотками.

Вказував, що оспорюваний виконавчий напис вчинений нотаріусом за відстності визначених законом підстав, а саме : без надання обов`язкових документів, що передбачені п.1 постанови КМУ від 29.06.1999 року №1172 «Про затвердження переліку документів за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріуса». Зазначав, що визначена у виконавчому написі заборгованість по кредиту не є безспірною і розрахунки заборгованості не відповідають умовам договору і сплаченим по кредиту платежам. Вказував, що період, за який визначена сума заборгованості по кредиту, знаходиться поза межами строку позовної давності, як загальної так і спеціальної.

Звернув увагу на те, що виконавчий напис про звернення стягнення на квартиру вчинений під час дії заборони на звернення стягнення на квартиру, що є єдиним житлом для майнового поручителя за кредитним договором, укладеним в іноземній валюті під час дії Закону України «Про мораторій».

Крім того, в порушення вимог ст.35 Закону України «Про іпотеку» та ст.88 Закону України «Про нотаріат» йому не було надіслано іпотечну вимогу про погашення заборгованості і попередження про звернення стягнення на майно майнового поручителя.

Наведене свідчить про те, що нотаріус вчинив виконавчий напис безпідставно, необґрунтовано і за відсутності необхідних документів для вчинення відповідних дій, тому виконавчий напис є таким, що не підлягає виконанню.

Враховуючи викладене, просив суд визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис нотаріуса №1098 від 06.08.2014 року, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ярощук Вікторією Юріївною, відповідно до якого звернуто стягнення на квартиру АДРЕСА_1 , що належить йому на праві приватної власності.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 07 вересня 2020 року відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 до Публічного Акціонерного Товариства «Дельта Банк» про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Ярощук Вікторія Юріївна.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, 15 жовтня 2020 року позивач ОСОБА_1 надіслав апеляційну скаргу, в якій просив рішення Обухівського районного суду Київської області від 07 вересня 2020 року скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову в повному обсязі.

Апеляційну скаргу обґрунтовував тим, що рішення суду першої інстанції ухвалене без повного, всебічного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи, без належної оцінки доказів у справі та з порушенням норм процесуального і матеріального права.

Посилається на те, що суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про те, що він не довів свої позовні вимоги належними доказами. Вважає, що докази ним не подані з поважних причин. З огляду на те, що відповідно до вимог ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які посилається як на підстав своїх вимог і заперечень, то він розраховував, що відповідач подасть до суду докази на підтвердження обставин справи. Проте такі докази до суду подані не були і суд не надав йому часу для подання відповідного клопотання про витребування цих доказів.

Зазначає, що судом першої інстанції при вирішенні спор по суті не було враховано, що оспорюваний виконавчий напис вчинено за відсутності необхідних документів, які б підтверджували безспірність заборгованості та факт надсилання йому іпотечної вимоги.

Також судом першої інстанції не звернуто увагу на те, що на момент вчинення виконавчого напису діяв Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», а тому приватний нотаріус не мав права вчиняти виконавчий напис.

У відзиві на апеляційну скаргу представник правонаступника Публічного акціонерного товариства " Дельта Банк" Товариства з обмеженою відповідальністю " Фінансова Компанія " Приватні інвестиції" адвокат Проценко Микола Миколайович просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Обухівського міськрайонного суду Київської області від 07 вересня 2020 року- без змін. Зазначає про безпідставність доводів апеляційної скарги позивача про те, що відповідач повинен подати докази на підтвердження його позовних вимог. Вказані доводи скарги суперечать вимогам ч.3 ст.12 ЦПК України, яка визначає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Позивач на підтвердження своїх позовних вимог не надав суду жодного доказу. Посилання позивача на те, що суд першої інстанції не надав йому часу на подання клопотання про витребування доказів є неправдивим, так як провадження у даній справі було відкрито 25.05.2020 року, ухвалою суду від 16 липня 2020 року було завершено підготовче провадження та призначено справу до розгляду на 07.09.2020 року. Позивач не з`явився в жодне судове засідання та не заявив клопотання про витребування доказів протягом трьох місяців з момент відкриття провадження у справі.

Вказує також на те, що позивач звернувся до суду з позовом, вказавши відповідачем у справі ПАТ " Дельта Банк", тоді як йому достовірно було відомо, що належним відповідачем у даній справі є Товариство з обмеженою відповідальністю " Фінансова Компанія " Приватні інвестиції", якому ПАТ " Дельта Банк " переуступило право вимоги за кредитним договором № 0 від 27.12.2006 року, так як ОСОБА_1 брав участь у розгляді адміністративної справи за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю " Приватні інвестиції" про заміну сторони у виконавчому провадженні і оскаржував ухвалу Київського окружного адміністративного суду від 17 квітня 2020 року.

Безпідставними вважає доводи позивача про те, що виконавчий напис нотаріуса було вчинено на підставі довідки про заборгованість, так як такі докази у справі відсутні. Позивач не зазначає в апеляційній скарзі яким нормативно-правовим актом встановлено, що документами, які підтверджують безспірність заборгованості повинні бути лише первинні бухгалтерські документи.

Не підтверджені доказами і доводи ОСОБА_1 про те, що квартира, на яку запропоновано звернути стягнення заборгованості оскаржуваним виконавчим написом, є єдиним майном, в якому він постійно проживає. Крім того в Законі України " Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" зазначено про неможливість примусового звернення стягнення на таке майно, але не встановлена заборона на вчинення виконавчих написів чи реалізацію інших способів захисту прав кредитора, передбачених Законом України " Про іпотеку".

В судове засідання позивач ОСОБА_1 повторно не з`явився, про день та час слухання справи судом повідомлений, причин своєї неявки в судове засідання суду не повідомив, а тому колегія суддів вважає можливим розгляд справи у його відсутності.

Представник правонаступника Публічного акціонерного товариства " Дельта Банк" Товариства з обмеженою відповідальністю " Фінансова Компанія " Приватні інвестиції" адвокат Проценко Микола Миколайович заперечував проти задоволення апеляційної скарги та просив залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Ярощук Вікторія Юріївна в судове засідання не з`явилася, про день та час слухання справи судом повідомлялася у встановленому законом порядку, а тому колегія суддів вважає можливим розгляд справи у її відсутності.

Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що за умовами кредитного договору №0 від 27.12.2006 року, укладеного між Акціонерним товариством інноваційний банк «Укрсиббанк» та ОСОБА_2 , останній на споживчі потреби було надано кредитні кошти (кредит) в іноземній валюті в сумі 71000 доларів США, що дорівнює еквіваленту 358550 грн., за курсом НБУ на день укладення договору, зі сплатою 12,3% річних за користування кредитними коштами, строком повернення не пізніше 27 грудня 2016 року.

З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, 27 грудня 2006 року між Акціонерним товариством інноваційний банк «Укрсиббанк» та ОСОБА_1 було укладено договір іпотеки №41178, згідно умов якого в іпотеку банку передано нерухоме майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1 .

За умовами пунктів 4.2, 4.5 вказаного договору іпотеки, звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі: рішення суду; виконавчого напису нотаріуса; застереження про задоволення вимог іпотекодержателя. Звернення стягнення на предмет іпотеки за рішенням суду та/або виконавчим написом нотаріуса здійснюється відповідно до чинного законодавства України.

06 серпня 2014 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ярощук Вікторією Юріївною вчинено виконавчий напис, згідно з яким пропонується звернути стягнення на майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_1 , який є майновим поручителем ОСОБА_2 за кредитним договором №0 від 27.12.2006 року, строк платежів за яким настав 30 квітня 2014 року. Строк за який проводиться стягнення: 19 грудня 2011 року по 30 квітня 2014 року. За рахунок коштів, отриманих від реалізації майна, запропоновано задовольнити вимоги ПАТ «Дельта Банк» в розмірі 1 272 424,59 грн., в тому числі: сума заборгованості за кредитом - 57964,99 доларів США, що згідно курсу НБУ складає 661 269,77 грн.; сума заборгованості за відсотками - 53572,06 доларів США, що згідно курсу НБУ складає 611 154,83 грн. Стягнуто витрати на вчинення виконавчого напису в розмірі 2500 грн.

На підставі вказаного виконавчого напису приватним виконавцем виконавчого округу Київської області Трофименком М.М. було відкрито виконавче провадження (ВП 57425554) та розпочато виконавчі дії.

Звертаючись до суду з даним позовом про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню,ОСОБА_1 посилався на те, що оспорюваний виконавчий напис нотаріуса не відповідає вимогам чинного законодавства, оскільки вчинений за відсутності необхідних документів, які б підтверджували безспірність заборгованості та факту надсилання йому іпотечної вимоги. Крім того, на момент вчинення виконавчого напису діяв Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», тому приватний нотаріус не мав права вчиняти виконавчий напис.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Ярощук Вікторія Юріївна про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, суд першої інстанції послався на те, що докази, які б підтверджували вказані в позовній заяві обставини позивач суду не надав, клопотання про їх витребування не заявив. Доводи позивача про те, що квартира, на яку звернуто стягнення, є єдиним житлом для майнового поручителя за кредитним договором належними та допустимими доказами не підтверджені.

Колегія суддів вважає, що такі висновки суду першої інстанції зроблені на підставі повного та об`єктивного дослідження наданих доказів та в повній мірі відповідають вимогам процесуального та матеріального права, з наступних підстав.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

При цьому, відповідно до статті 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно з частиною першої статті 1 Закону України «Про нотаріат» нотаріат в Україні - це система органів і посадових осіб, на які покладено обов`язок посвідчувати права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняти інші нотаріальні дії, передбачені цим Законом, з метою надання їм юридичної вірогідності.

Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється Законом «Про нотаріат» та іншими актами законодавства України (частина перша статті 39 Закону «Про нотаріат»). Цим актом є, зокрема, Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 року № 296/5 та зареєстрований у Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 року за № 282/20595.

Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія (пункт 19 статті 34 Закону України «Про нотаріат»). Правовому регулюванню процедури вчинення нотаріусами виконавчих написів присвячена Глава 14 Закону України «Про нотаріат» та Глава 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій.

Згідно зі статтею 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Статтею 88 Закону України «Про нотаріат» визначено умови вчинення виконавчих написів. Відповідно до приписів цієї статті Закону, нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку.

Згідно з підпунктом 2.1 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку, для вчинення виконавчого напису стягувачем або його уповноваженим представником нотаріусу подається заява, у якій, зокрема, мають бути зазначені: відомості про найменування і місце проживання або місцезнаходження стягувача та боржника; дата і місце народження боржника - фізичної особи, місце його роботи; номери рахунків у банках, кредитних установах, код за ЄДРПОУ для юридичної особи; строк, за який має провадитися стягнення; інформація щодо суми, яка підлягає стягненню, або предметів, що підлягатимуть витребуванню, включаючи пеню, штрафи, проценти тощо. Заява може містити також іншу інформацію, необхідну для вчинення виконавчого напису.

У разі якщо нотаріусу необхідно отримати іншу інформацію чи документи, які мають відношення до вчинення виконавчого напису, нотаріус вправі витребувати їх у стягувача (підпункт 2.2 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку).

Вчинення виконавчого напису в разі порушення основного зобов`язання та (або) умов іпотечного договору здійснюється нотаріусом після спливу тридцяти днів з моменту надісланих іпотекодержателем повідомлень - письмової вимоги про усунення порушень іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця. Повідомлення вважається надісланим, якщо є відмітка іпотекодавця на письмовому повідомленні про його отримання або відмітка поштового відділення зв`язку про відправлення повідомлення на вказану в іпотечному договорі адресу (підпункт 2.3 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку).

Згідно із підпунктами 1.1, 1.2 пункту 1, підпунктами 3.1,3.2, 3.5 пункту 3 Глави 16 Розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість, або на правочинах, що передбачають звернення стягнення на майно на підставі виконавчих написів.

Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, установлюється Кабінетом Міністрів України.

Нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем, за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років.

Безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.99 № 1172.

При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 року №1172.

Згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.99 року №1172, для одержання виконавчого напису про стягнення заборгованості з підстав, що випливають з нотаріально посвідчених угод, що передбачають сплату грошових сум, передачу або повернення майна, а також право звернення стягнення на заставлене майно подаються: а) оригінал нотаріально посвідченої угоди; б) документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання.

При цьому Перелік документів не передбачає інших умов вчинення виконавчих написів нотаріусами ніж ті, які зазначені в Законі України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій.

За результатами аналізу вищенаведених норм можна дійти наступних висновків.

Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло у стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником.

Отже, відповідне право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення. Так само на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису повинна існувати й, крім того, також бути безспірною, заборгованість або інша відповідальність боржника перед стягувачем.

Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника - це обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису (стаття 88 Закону України «Про нотаріат»). Однак характер правового регулювання цього питання дає підстави для висновку про те, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками - наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів.

Захист прав боржника у процесі вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається у спосіб, передбачений підпунктом 2.3 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій, - шляхом надіслання іпотекодержателем повідомлень - письмової вимоги про усунення порушень іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця. Натомість нотаріус вирішує питання про вчинення виконавчого напису на підставі документів, наданих лише однією стороною, стягувачем, і не зобов`язаний запитувати та одержувати пояснення боржника з приводу заборгованості для підтвердження чи спростування її безспірності.

Таким чином, вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно із відповідним Переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Однак сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого.

З огляду на наведене та, з урахуванням приписів статей 15, 16, 18 ЦК України, статей 50, 87, 88 Закону України «Про нотаріат» захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто, боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчиненням виконавчого напису.

Вказана правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 27 березня 2019 року у справі №137/1666/16-ц.

Підставами оскарження виконавчих написів може бути як порушення нотаріусом процедури вчинення напису (наприклад, неповідомлення боржника про вимогу кредитора), так і неправильність вимог стягувача.

Тому суд при вирішенні спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів. Для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника в повному обсязі й установити та зазначити в рішенні чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто, чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису.

Разом із тим, законодавством не визначений виключний перелік обставин, які свідчать про наявність спору щодо заборгованості. Ці обставини встановлюються судом відповідно до загальних правил цивільного процесу за наслідками перевірки доводів боржника та оцінки наданих ним доказів.

Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у справі №6-887цс17.

Можливість звернення стягнення на предмет іпотеки передбачена як загальним Законом України «Про нотаріат», так і спеціальним Законом України «Про іпотеку».

При цьому стаття 33 Закону України «Про іпотеку» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачала, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Частинами першою, другою статті 35 цього Закону визначено, що у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору, іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону.

Положення частини першої цієї статті не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку.

Звертаючись до суду з даним позовом до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Ярощук Вікторія Юріївна про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, позивач ОСОБА_1 посилався на те, що перед вчиненням виконавчого напису нотаріус не пересвідчився в наявності доказів отримання ним, як боржником, вимоги про усунення порушення та не врахував, що заборгованість не є безспірною.

Частинами 1-4 ст. 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

У відповідності до частин 1-3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

У силу ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

У відповідності до ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст.89 ЦПК України).

На підтвердження своїх позовних вимог ОСОБА_1 надав суду першої інстанції копію кредитного договору №0 від 27 грудня 2006 року, укладеного між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 ; копію договору іпотеки №41178 від 27 грудня 2006 року, укладеного між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 ; копію оспорюваного виконавчого напису від 06 серпня 2014 року, вчиненого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ярощук Вікторії Юріївни, зареєстрованого в реєстрі за №1098; копію постанови приватного виконавця виконавчого округу Київської області Трофименка М.М. від 11 жовтня 2018 року про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого напису №1098, виданого 06 серпня 2014 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ярощук Вікторією Юріївною.

Посилаючись на те, що вказана у виконавчому написі заборгованість за кредитним договором не є безспірною, позивач не зазначив, яким є дійсний розмір цієї заборгованості та не надав доказів на підтвердження своїх доводів в цій частині, а тому такі доводи є припущенням, а рішення суду не може ґрунтуватись на припущеннях.

ОСОБА_1 не надано доказів на підтвердження того, що він, як іпотекодавець звертався до кредитної установи та/або до нотаріуса із заявою про надання йому копій матеріалів на підставі яких нотаріусом було вчинено оспорюваний виконавчий напис та що йому було відмовлено у наданні вказаних документів.

Крім того, позивач не заявляв в суді першої інстанції клопотання про витребування судом доказів, зокрема, матеріалів нотаріальної справи, заведеної приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ярощук Вікторією Юріївноюпри вчиненні 06.08.2014 року виконавчого напису, зареєстрованого в реєстрі за №1098.

В судові засідання ОСОБА_1 неодноразово не з`являвся, а в позовній заяві просив розглядати справу за його відсутності.

В апеляційній скарзі просив витребувати в приватного нотаріуса Ярощук Вікторії Вікторівни вул. П`ятницька, 16, м. Чернігів 14000, а що витребувати не зазначив. До суду апеляційної інстанції позивач ОСОБА_1 повторно не з`явився, причин неявки не повідомив, клопотань не подав.

Представник правонаступника Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», Товариства з обмеженою відповідальністю " Фінансова Компанія " Приватні інвестиції" в суді апеляційної інстанції пояснив, що при відступленні права вимоги за договорами кредиту та іпотеки даній справі, ПАТ " Дельта Банк" не передавав товариству документи на підставі яких вчинявся оспорюваний виконавчий напис нотаріуса. Зазначив, що відповідач не повинен надавати суд докази на підтвердження позовних вимог ОСОБА_1 , так як такі докази повинен подавати позивач.

З огляду на зазначене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про те, що позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню не підтверджені належними, допустимими та достатніми доказами й фактично ґрунтуються на припущеннях позивача, що в силу ч.6 ст.81 ЦПК України є неприпустимим.

Твердження позивача про те, що виконавчий напис нотаріуса не відповідає вимогам чинного законодавства, так як вказана у ньому заборгованість не є безспірною, не знайшло свого підтвердження в ході розгляду даної справи, оскільки будь-яких доказів на підтвердження вказаної обставини позивачем не було надано, тому доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення позову.

Посилання ОСОБА_1 на те, що на момент вчинення виконавчого напису діяв Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», тому приватний нотаріус не мав права вчиняти виконавчий напис є необґрунтованим з огляду на таке.

7 червня 2014 року набрав чинності Закон № 1304-VII, підпуктом 1 пункту 1 якого передбачено, що не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно зі статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що:

- таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно;

- загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку.

Згідно з пунктом 23 статті 1 Закону України 12 травня 1991 року № 1023-XII «Про захист прав споживачів» (у редакції, що діяла на момент укладення кредитного договору та договору іпотеки) споживчий кредит - кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції.

Пунктом 4 Закону № 1304-VII передбачено, що протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Відповідно до частини третьої статті 33 Закону № 898-IV звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки (частина друга статті 36 Закону № 898-IV).

Отже, Закон № 898-IV прямо вказує, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, є одним із шляхів звернення стягнення на предмет іпотеки.

Підписавши іпотечне застереження, сторони визначили лише можливі шляхи звернення стягнення, які має право використати іпотекодержатель. Стягнення є примусовою дією іпотекодержателя, направленою до іпотекодавця з метою задоволення своїх вимог. При цьому до прийняття Закону № 1304-VII право іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки (як у судовому, так і в позасудовому способі) не залежало від наявності згоди іпотекодавця, а залежало від наявності факту невиконання боржником умов кредитного договору.

Водночас Закон № 1304-VII ввів тимчасовий мораторій на право іпотекодержателя відчужувати майно іпотекодавця без згоди останнього на таке відчуження.

У даній справі встановлено, що підписанням іпотечного договору, ОСОБА_1 надано право банку звернути стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку. Відповідно, звернення стягнення на квартиру, яка є предметом іпотеки, шляхом вчинення виконавчого напису нотаріуса здійснено не у примусовому порядку, а тому Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Крім того, позивачем не надано суду доказів того, що квартира АДРЕСА_1 використовується ним як місце постійного проживання та що у нього, як майнового поручителя, у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку про те, що позивач, користуючись своїми правами на власний розсуд, та, з урахуванням принципу диспозитивності, до позову та в ході судового розгляду не надав суду належних і допустимих доказів відсутності визначених законом підстав для вчинення нотаріусом виконавчого напису та порушення нотаріусом процедури вчинення оспорюваного напису.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення Обухівського районного суду Київської області від 07 вересня 2020 року ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому відсутні правові підстави для задоволення апеляційної скарги позивача ОСОБА_1 .

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Обухівського районного суду Київської області від 07 вересня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини постанови, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст судового рішення складено 15 січня 2021 року.

Головуючий: Судді: