Справа № 509/3935/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 листопада 2021 року смт.Овідіополь

Овідіопольський районний суд Одеської області у складі:

головуючого судді Панасенка Є.М.,

за участю секретаря судового засідання Степанової Н.С.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,,

представника відповідача ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження в приміщенні суду цивільну справу № 509/3935/21 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про поділ спільного сумісного майна,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до Овідіопольського районного суду Одеської області з позовом, в якому просила поділити спільну сумісну власність подружжя шляхом визнання за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частини земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :02:008:0572, площею 0,0574 га, та визнання за ОСОБА_5 право власності на земельну ділянку за адресою: Одеська область, Овідіопольський район, Великодолинська селищна рада, масив № НОМЕР_1 , ділянка № НОМЕР_2 , кадастровий номер :01:003:0472, площею 0,06 га, а також стягнути з відповідача на користь позивача грошову компенсацію у розмірі 14 449,06 грн.

Позов обґрунтувала тим, що 16.08.2006 року ОСОБА_1 та ОСОБА_5 уклали шлюб. Під час шлюбу у подружжя народилася дитина, донька ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

У шлюбі подружжям набуто у спільну сумісну власність земельні ділянки, які розташовані за адресою: АДРЕСА_2 НОМЕР_1 , ділянка № НОМЕР_2 , кадастровий номер :01:003:0472, площа 0,06га та Ѕ частини земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :02:008:0572, площа 0, 0574 га.

Протягом останнього часу сімейне життя у сторін поступового погіршувалося, що призвело до фактичного припинення між ними шлюбних відносин. В позасудовому порядку відповідач не бажає здійснити розподіл вищевказаного майна, в зв`язку з чим звернулася до суду.

19.08.2021 року ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської області відкрито провадження у справі, призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

В судовому засіданні позивач позов підтримала, просила суд його задовольнити, додатково пояснила, що на протязі останніх трьох років з донькою проживають в будинку, який знаходиться на одній із спірних ділянок, відповідач залишив сім`ю, і жодним чином участі в утриманні та вихованні їх спільної доньки не приймає, саме з цих підстав вона звернулася з позовом про поділ майна, а також з позовом про стягнення аліментів на утримання дитини. Також пояснила, що в будинку два поверхи, перший не до кінця облаштований, другий повністю, з донькою вона проживає на другому, але до будинку також переїхали мешкати батьки відповідача, при цьому вони постійно погрожують їй, докоряють, та створюють нестерпні умови проживання. Позивач неодноразово викликала поліцію, писала заяви до правоохоронних органів з цього приводу, час від часу вони залишають будинок, але потім знову повертаються.

Представник позивача позов підтримав, пояснив, що при розгляді даної категорії справ щодо поділу майна, а саме земель сільськогосподарського призначення немає чіткого врегулювання належного способу захисту прав позивача, а тому вважає вірним застосувати аналогію закону, адже коли іноземець отримує в спадок землі сільськогосподарського призначення то на протязі року зобов`язаний їх відчужити. Відповідач не заперечує, що вказане майно є спільною власністю подружжя, повідомив суду що дійсно на земельній ділянці є збудований, але не введений в експлуатацію будинок, в якому і проживає мати з дитиною. Також зазначив, що сторона відповідача пропонувала підписати мирову угоду, однак умови такої угоди не влаштовують позивача, а саме сума коштів яка в ній зазначена, а тому просить задовольнити позов, оскільки такий поділ майна буде враховувати і інтереси дитини, яка проживає разом з матір`ю.

Представник відповідача заперечувала проти задоволення позову, оскільки такий не відповідає вимогам закону у галузі земельних правовідносин, та позивачем обрано неналежний спосіб захисту. Позицію обґрунтувала ти, що дійсно, відповідачем не заперечується щодо набуття за період шлюбу з позивачем двох земельних ділянок. Однак, враховуючи що позивач є громадянкою Республіки Молдова, що підтверджується посвідкою на постійне проживання № НОМЕР_3 від 11.08.2020 року, а тому вона як іноземець, не може набувати у власність спірні земельні ділянки, що є землями сільськогосподарського призначення, якими і є зазначені в позові ділянки. Оскільки земельні ділянки не можливо поділити між подружжям, відповідач пропонував позивачу укласти мирову угоду, та виходячи з оцінки земельних ділянок вказаних самим позивачем, було запропоновано відповідну суму. Однак така пропозиція була відхилена стороною позивача, оскільки вона бажає отримати грошову компенсацію в розмірі 40 000 доларів США, або двокімнатну квартиру, що не є реальним та не відповідає загальній дійсності вартості спірного майна. Вартість спірного майна згідно позову становить 42 093, 90 грн, жодних доказів щодо наявності у подружжя нерухомості, а саме житлового будинку, чи квартири в матеріалах справи немає, договорі купівлі-продажу нерухомості до позову позивачем також не додано. Представник відповідача наголосила на тому, в разі існування доказів наявності такого майна потрібно уточнити позов, змінити ціну позову, відповідно сплатити судовий збір, та опиратися на такі докази наявності спірного майна в суді.

Позивач в додаткових поясненнях зазначила, що дійсно не підписала запропоновану стороною позивача мирову угоду, оскільки з урахуванням вартості житлового будинку, та земельних ділянок вона вважає суму в 40 000 доларів США саме тією, що забезпечить її інтереси та інтереси їх дитини.

Дослідивши письмові докази по справі, вислухавши пояснення позивача та представників сторін по справі, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав.

Як встановлено судом, 16.08.2006 року ОСОБА_7 та ОСОБА_5 зареєстрували шлюб, про що відділом громадянського стану м.Котовськ Одеської області зроблено актовий запис № 3214 Т (а.с.7).

Банташ ОСОБА_8 є громадянкою Республіки Молдова, що підтверджується посвідкою на постійне проживання № НОМЕР_3 від 11.08.2020 (а.с.4).

13.10.2006 року відділом громадянського стану м.Кишинів Молдавської Республіки видано Свідоцтво про реєстрацію шлюбу серії НОМЕР_4 (а.с.8).

ІНФОРМАЦІЯ_2 в подружжя народилася дитина, ОСОБА_9 , про що Григоріопольським відділом ЗАЦС Молдавської Республіки зроблено актовий запис за № 03 та Дубесарським відділом ЗАЦС Молдавської республіки 11.08.2007 року повторно видано Свідоцтво про народження дитини серії НОМЕР_5 (а.с.9).

На підставі договору купівлі-продажу від 09.11.2015 року, зареєстрованим в реєстрі за № 1071, посвідченим приватним нотаріусом Іллічівського міського нотаріального округу Одеської області Кушнеровою Л.Д. відповідачем придбано у власність земельну ділянку № НОМЕР_6 , площею 0,0574 га, кадастровий номер :02:008:0572, з цільовим призначенням для індивідуального садівництва, ведення садівництва, вартістю 13 822,42 грн, розташовану по АДРЕСА_2 . Право власності на землю зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на ім`я ОСОБА_5 , на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 25975952 від 09.11.2015 року, номер запису про право власності 11961889.

На підставі договору купівлі-продажу від 28.07.2015 року, зареєстрованому в реєстрі за № 219, посвідченим приватним нотаріусом Овідіопольського районного нотаріального округу Одеської області Соломічевим Г.В. відповідачем придбано у власність земельну ділянку № 8/4, площею 0,0600 га, кадастровий номер :01:003:0472, з цільовим призначенням для індивідуального садівництва, вартістю 28 271,48 грн, розташовану на масиві № НОМЕР_1 , Великодолинської селищної ради, Овідіопольського району, Одеської області. Право власності на землю зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на ім`я ОСОБА_5 , на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 23196866 від 28.07.2015 року, номер запису про право власності 10575113.

Згідно частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка, зокрема, є майно: набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 СК України).

Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.

Тлумачення норм законодавства свідчить, що поділ майна подружжя здійснюється таким чином: по-перше, визначається розмір часток дружини та чоловіка в праві спільної власності на майно (стаття 70 СК України); по-друге, здійснюється поділ майна в натурі відповідно до визначених часток (стаття 71 СК України). При цьому не виключається звернення одного із подружжя, при наявності спору, з позовом про визнання права на частку в праві спільної власності без вимог щодо поділу майна в натурі.

Такий правовий висновок викладно в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 серпня 2021 року у справі № 438/1673/13-ц (провадження № 61-17441св20) та в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 червня 2021 року у справі № 595/970/20 (провадження № 61-4017св21).

Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

Конституція України (стаття 13) визначає, що земля є об`єктом права власності Українського народу, від імені якого права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.

Правовий статус та порядок використання, зокрема, земель сільськогосподарського призначення визначено ЗК України.

Відповідно до частини першої статті 22 ЗК України землями сільськогосподарського призначення визнаються землі, надані для виробництва сільськогосподарської продукції, здійснення сільськогосподарської науково-дослідної та навчальної діяльності, розміщення відповідної виробничої інфраструктури, у тому числі інфраструктури оптових ринків сільськогосподарської продукції, або призначені для цих цілей.

Частиною п`ятою статті 22 ЗК України визначено, що набуття у власність земельних ділянок сільськогосподарського призначення здійснюється з урахуванням вимог статті 130 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст. 130 ЗК України набувати право власності на земельні ділянки сільськогосподарського призначення можуть:

а) громадяни України;

б) юридичні особи України, створені і зареєстровані за законодавством України, учасниками (акціонерами, членами) яких є лише громадяни України та/або держава, та/або територіальні громади;

в) територіальні громади;

г) держава.

Відповідно до ч.2 ст. 35 ЗК України іноземці та особи без громадянства, а також юридичні особи, можуть мати земельні ділянки для ведення індивідуального або колективного садівництва на умовах оренди.

Судом встановлено в період шлюбу за спільні кошти, що не заперечується відповідачем, сторони придбали земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :02:008:0572, площею 0,0574 га, та земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_2 , ділянка № НОМЕР_2 , кадастровий номер :01:003:0472, площею 0,06 га, цільове призначення кожної з яких для ведення садівництва, тобто землі сільськогосподарського призначення відповідно до ЗК України.

Матеріали справи не містять доказів того, що на одній із земельних ділянок. розміщений житловий будинок. Представник позивача в своїх поясненнях не зміг прокоментувати відомостей щодо такого об`єкту нерухомості, з посиланням на відповідні та достовірні докази.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частини перша статті 81 ЦПК України).

Згідно правової позиції викладеної в постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 3 червня 2015 р. № 6-38цс15, а саме що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи статтю 60 Сімейного кодексу України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто критеріями, які дозволяють надати спірному набутому майну режим спільного майна є: 1) час набуття такого майна, 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття), 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя.

Тому враховуючи вищенаведене судом встановлено, що спірне майно являється спільною сумісною власністю подружжя оскільки придбаний за час шлюбу та за рахунок спільних коштів сторін.

Згідно п. п. 23, 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до ст. 71 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором; при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї; За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

У п. 2 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» зазначено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст.372 ЦК України.

Однак позивач звернулася до суду з позовними вимогами, у невизначений законом спосіб поділу спільного майна подружжя.

Відповідно ч. 1 ст. 89 ЗК України, земельна ділянка може належати на праві спільної сумісної власності лише громадянам, якщо інше не встановлено законом.

Встановивши, що земельні ділянки, які розташовані за адресами: за адресою: АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 , масив № НОМЕР_1 , ділянка № НОМЕР_2 , виходячи з їх цільового призначення, є сільськогосподарськими землями, які не можуть перебувати у власності іноземців, суд доходить до висновку, що такі об`єкти не можуть в порядку поділу майна подружжя бути виділені позивачу, яка є іноземцем.

Щодо вимоги представника позивача про застосування аналогії закону для захисту інтересів позивача, суд зазначає наступне. При застосуванні аналогії права суттєве значення мають принципи права, які закріплюються в Конституції. Так як норми Конституції України є нормами прямої дії, то правозастосовувач, базуючись на власній правосвідомості, може мотивувати рішення у справі, посилаючись на конституційні норми. Аналогія повинна застосовуватися чітко у відповідності з вимогами законності. Тому і використовувати аналогію можуть лише органи правосуддя суд, з дотриманням всіх процесуальних норм і процесуальних гарантій. Винесене за допомогою аналогії рішення у справі не повинно суперечити чинному законодавству. Відповідно до ч. 2, 4 ст. 81 ЗК України, іноземці можуть набувати права власності на земельні ділянки несільськогосподарського призначення в межах населених пунктів, а також на земельні ділянки несільськогосподарського призначення за межами населених пунктів, на яких розташовані об`єкти нерухомого майна, що належать їм на праві приватної власності. Землі сільськогосподарського призначення, прийняті у спадщину іноземцями, а також особами без громадянства, протягом року підлягають відчуженню. При цьому порядок отримання у власність таких земель, а саме земель сільськогосподарського призначення, внаслідок поділу спільного майна подружжя, чинним законодавством не передбачений.

Представник позивача в обґрунтування застосування аналогії закону опирається на Главу 14 Розділу 3 ЗК України, яка в свою чергу регулює право власності на землю, а саме ч.4 ст.81 цього кодексу, відповідно якої землі сільськогосподарського призначення, прийняті у спадщину іноземцями, а також особами без громадянства, протягом року підлягають відчуженню, та просить поділити спільне майно подружжя, та надати позивачу у власність по Ѕ із вищезазначених ділянок, які придбані під час шлюбу. При цьому, суд звертає увагу, що сторона позивача звернулася до суду та обґрунтовують позовні вимоги статтями СК України, а саме Главою 8 даного кодексу, щодо права спільної сумісної власності подружжя, зокрема статтями 70 та 71, які регулюють розмір часток майна дружини та чоловіка при поділі майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та способи та порядок поділу такого майна відповідно.

Статтею 8 ЦК України визначено, якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону), така ж передбачено і нормами СК України. В разі якщо до регулювання сімейних відносин неможливо застосувати аналогію закону, вони регулюються відповідно до загальних засад сімейного законодавства (аналогія права). Однак, в разі застосування аналогію в даному випадку, будуть порушені імперативні норми законодавства, відповідно до яких, землі сільського господарського призначення не можуть передаватися у власність іноземцям, особам без громадянства, іноземним юридичним особам та іноземним державам, оскільки відповідно до ч.2 ст. 35 ЗК України, іноземці, особи без громадянства, а також юридичні особи, можуть мати земельні ділянки для ведення індивідуального або колективного садівництва на умовах оренди. Тому суд приходить до переконання про неможливість застосування аналогії закону до даних цивільно-правових відносин.

На основі всебічно з`ясованих обставин, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку щодо відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог, а тому відмовляє у задоволенні позову в повному обсязі.

Відповідно до ч. 9 ст. 158 ЦПК України у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі відмови в позові - на позивача.

Судові витрати підлягають розподілу у відповідності до ст. 141 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 76, 78, 81, 259, 263, 265 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про поділ спільного сумісного майна, - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено шляхом подачі апеляційної скарги до Одеського апеляційного суду безпосередньо або через Овідіопольський районний суд Одеської області протягом тридцяти днів з дня його складення. Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суду складено 11.11.2021 року.

Головуючий: Є. М. Панасенко