Справа № 274/7172/20 Провадження № 2/0274/1996/20
Бердичівський міськрайонний суд Житомирської області
13.01.21 р.м. Бердичів
Суддя Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області Корбут В.В. (далі Суд), за участю секретаря судового засідання Жмурко В.І.,
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовомОСОБА_1
провизнання особи такою, що втратила право користування житлом,
ОСОБА_1 звернувся з позовом, у якому просить визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житлом за адресою: АДРЕСА_1 , посилаючись на те, що шлюб між ними розірвано, ОСОБА_2 зареєстрована, але більше чотирьох років не проживає у вказаному житлі, власником якого він є.
ОСОБА_2 своєї позиції у порядку, передбаченому нормами Цивільного процесуального кодексу України, не повідомила.
Судом з`ясовано, що ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 13.06.2007 р. є власником житла за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується інформацією від 02.11.2020 р. з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (а. с. 18- 20).
Адреса зазначеного житла є зареєстрованим місцем проживання ОСОБА_3 , що підтверджується актом, затвердженим головою правління Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку "Сузір`я" 25.06.2020 р., та листом від 10.11.2020 р. Відділу з питань державної реєстрації Виконавчого комітету Бердичівської міської ради Житомирської області (а. с. 6, 25).
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 23.08.2007 р. перебували у зареєстрованому шлюбі, що встановлено рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 01.06.2016 р. у справі № 274/2402/16-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про розірвання шлюбу (а. с. 7 8), яке, зданими Єдиного державного реєстру судових рішень, набрало законної сили 14.06.2016.
Цим же рішенням шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 розірвано.
Частиною першою статті 401, частиною першою статті 402 Цивільного кодексу України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду.
Частиною першою статті 405 Цивільного кодексу України встановлено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.
Враховуючи зазначені норми Цивільного кодексу України та встановлені вище обставини, Суд вважає, що право ОСОБА_2 користуванням житлом за адресою: АДРЕСА_1 (сервітут), виникло на підставі закону як у члена сім`ї власника цього житла ОСОБА_1 .
Як було з`ясовано раніше, шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 розірвано рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 01.06.2016 р. у справі № 274/2402/16-ц, яке набрало законної сили 14.06.2016 р.
З червня 2016 р. ОСОБА_2 перестала проживати у житлі за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується актом, затвердженим головою правління Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку "Сузір`я" 25.06.2020 р.
Таким чином ОСОБА_2 з червня 2016 р. перестала бути членом сім`ї власника житла за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_6 .
Пунктом 4 частини першої статті 406 Цивільного кодексу України визначено, що сервітут припиняється у разі: припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту.
Оскільки ОСОБА_2 перестала бути членом сім`ї власника житла за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_1 , то припинилась обставина, яка була підставою для встановлення сервітуту (права користуванням житлом), а відтак цей сервітут припинився, тобто ОСОБА_2 втратила право користування цим житлом.
Відповідно до статті 150 Житлового кодексу Української РСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.
З наведених раніше положень статей 401 і 405 Цивільного кодексу України та положення статті 150 Житлового кодексу Української РСР випливає, що особи, які не є членами сім`ї власника житла (будинку, квартири), мають право на користування цим житлом лише за умови наявності відповідного договору з власником цього житла (будинку, квартири).
Доказів наявності такого договору ОСОБА_2 не подано, а зі змісту позовної заяви вбачається, що такий договір відсутній.
Враховуючи викладене, Суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_1 задоволенню.
На підставі статті 141 Цивільного процесуального кодексу України з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір у розмірі 840,80 грн. (а. с. 4, 5).
Керуючись статтями 141, 258, 259, 263 265, 280 282 Цивільного процесуального кодексу України,
1. Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП (за відомостями позовної заяви) НОМЕР_1 ) до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 , відомості про РНОКПП на момент ухвалення рішення у матеріалах справи відсутні) задовольнити.
2. Визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житлом за адресою: АДРЕСА_1 .
3. Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 840,80 грн.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Позивач має право оскаржити заочне рішення шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Житомирського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Позивач, якому рішення не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Відповідач, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Суддя В.В. Корбут