Справа № 759/2190/21 Головуючий 1 інстанція- Шум Л.М.
П О С Т А Н О В А

іменем України

09 листопада 2021 року м.Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Савченка С.І.,

суддів Мережко М.В., Верланова С.М.,

за участю секретаря Осінчук Н.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду м.Києва від 12 квітня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Інституту геофізики ім.Субботіна Національної академії наук України, третя особа - Президія Національної академії наук України про поновлення на роботі,-

в с т а н о в и в:

У лютому 2021 року ОСОБА_1 звернувсядо суду із вказаним позовом,який мотивував тим, що він з 1990 року працював в Інституті геофізики ім.С.І. Субботіна НАН України на різних посадах. 04 травня 2016 року призначений на посаду старшого наукового співробітника відділу геотермії та сучасної геодинаміки Інституту геофізики ім.С.І. Субботіна згідно наказу № 60-к/тр від 04 травня 2016 року.

Вказував, що 16 жовтня 2019 року президією Національної академії наук України було видано розпорядження № 551 про проведення у 2020 році чергової атестації наукових працівників наукових установ НАН України.

На виконання цього розпорядження 01 жовтня 2020 року його як доктора фізико-математичних наук, який обіймає посаду старшого наукового співробітника в Інституті геофізики ім.С.І.Субботіна, було запрошено на атестацію з метою оцінювання рівня професійної підготовки та результативності його роботи. В цей же день 01 жовтня 2020 року за наслідками атестації атестаційною комісією у складі голови атестаційної комісії, секретаря і членів цієї комісії його повідомили про прийняте шляхом голосування рішення, що він не відповідає займаній посаді. Атестаційний лист він не підписав, результати атестації не визнав. Пропозиції щодо переведення його за його згодою на іншу посаду чи роботу, або направлення на навчання з подальшою повторною атестацією від директора Інституту геофізики він не отримував. 10 грудня 2020 року він в електронному вигляді направив лист директору Інституту Старостенку В.І. із зауваженнями на предмет організації роботи в Інституті геофізики в порушення ст. 21 КЗпП України.

Зазначав, що 11 грудня 2020 року та 15 грудня 2020 року його було запрошено на засідання виборного органу первинної профспілкової організації, членом якої він є, для розгляду обґрунтованого письмового подання директора інституту про розірвання з ним трудового договору, однак на засідання профспілки він не прийшов.

- 2 -

Наказом № 175-к/тр від 22 грудня 2020 року його звільнено з посади із 28 грудня 2020 року на підставі п.2 ч.1 ст.40 КЗпП України у зв`язку із виявленою невідповідністю займаній посаді. 28 грудня 2020 року йому виплачено вихідну допомогу. Копію наказу про звільнення і трудову книжку йому вручено 22 січня 2021 року.

Посилався, що проведена атестація та послідуюче звільнення суперечать закону, оскільки відповідно до абз.7 ч.1 ст.12 Закону України «Про професійний розвиток працівників» атестації не підлягають особи, які працюють за сумісництвом. Він із 2016 року працює за сумісництвом, зокрема викладає у якості професора на кафедрі моделювання складних систем факультету комп`ютерних наук та кібернетики Київського національного університету ім.Т.Шевченка та у військовому інституті КНУ ім.Т.Шевченка. У зв`язку з наведеним просив скасувати наказ №175-к/тр від 22 грудня 2020 року про його звільнення та визнати запис в трудовій книжці за № 12 від 28 грудня 2020 року про його звільнення недійсним; поновити його на посаді старшого наукового співробітника Інституту геофізики ім.Субботіна НАН України, що підпорядкований як наукова установа НАН України, зобов`язавши відповідача видати наказ про його поновлення на роботі та внести запис про таке поновлення на роботі в трудову книжку; стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Рішенням Святошинського районного суду м.Києва від 12 квітня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із рішенням, позивач ОСОБА_1 подав дві апеляційні скарги (одну через суд першої інстанції, іншу безпосередньо до апеляційного суду), в яких просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове, яким його позов задоволити в повному обсязі з урахуванням заяви із збільшеними позовними вимогами, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильну оцінку доказів, порушенння норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права.

Скарги мотивовані тим, що при вирішенні спору суд не врахував п.5 Положення про атестацію наукових працівників, затвердженого постановою КМ України № 1475 від 13 серпня 1999 року, постанову президії Національної академії наук України № 149 від 15 травня 2019 року «Про атестацію наукових працівників в наукових установах НАН України», а також ст.12 Закону України «Про професійний розвиток працівників», згідно яких не підлягають атестації особи, які працюють за сумісництвом. Вказує, що його право на сумісництво передбачено п.7 ч.3 ст.6 Закону України «Про наукову та науково-технічну діяльність» і реалізовано ним шляхом роботи за сумісництвом в Київському національному університеті ім.Т.Шевченка на факультеті комп`ютерних наук і кібернетики, а тому підстави для проведення його атестації відсутні і як наслідок відсутні підстави для звільнення за п.2 ч.1ст.40 КЗпП України. Вважає, що висновок суду про його невідповідність займаній посаді є незаконнним, постановленим з порушенням вказаних норм права, законів формальної логіки та підміни судом предмету позову, бо йдеться про відсутність підстав для участі його в атестації, а не про невідповідність займаній посаді внаслідок її проходження. Вказує, що одним із мотивів його незаконного звільнення є усунення його з виборів директора Інституту. Окрім того, 26 лютого 2021 року він подав до суду позовну заяву із збільшеними позовними вимогами, за якою будь-яких процесуальних рішень судом прийнято не було, а були вчинені дії, передбачені ч.5 ст.49 ЦПК України, однак сама заява із збільшеними позовними вимогами йому повернута не була. Такі дії суду, суперечать завданню та принципам цивільного судочинства (ст.ст.2,10 ЦПК України), а також статтям 6 і 13Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. В ухвалі про відкриття провадження від 03 лютого 2021 року та в рішенні суду від 12 квітня 2021 року зазначено електронну адресу Святошинського районного суду м.Києва, а не офіційного веб-порталу судової влади України, що на його думку є порушенням ч.3 ст.8 ЦПК України щодо

- 3 -

відкритості інформації про справу та принципу гласності судового процесу і його публічності та є підставою для скасування рішення вцілому. Судом помилково покладено на нього витрати по сплаті судового збору, оскільки він звільнений від сплати судового збору, бо предметом спору є поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Відповідач Інститут геофізики ім.Субботіна НАН України подав відзив на апеляційну скаргу, де вказав, що суд першої інстанції прийняв законне і обгрунтоване рішення і правомірно відмовив у задоволенні позову, а доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 є безпідставними і надуманими, не грунтуються на вимогах закону, не спростовують висновків суду.

Позивач ОСОБА_1 належним чином повідомлений про час розгляду справи, що стверджується рекомендованим повідомленням про вручення йому 11 жовтня 2021 року судової повістки, а також направленою згідно ч.6 ст.128 ЦПК України на електронну адресу позивача судовою повісткою і повідомленням про її доставлення 08 жовтня 2021 року, до суду не з`явився, причин неявки не повідомив, що відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Представник відповідача Інституту геофізики ім.Субботіна адвокат Неведомський В.О. в суді апеляційної інстанції проти задоволення апеляційної скарги заперечував, посилаючись на законність і обгрунтованість судового рішення та відсутність підстав для його скасування.

Представник третьої особи Президії НАН України адвокат Тодорович В.П. в суді апеляційної інстанції апеляційну скаргу не визнала, просила відмовити у її задоовленнні з підстав необгрунтованості.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до ст.264 ЦПК України судове рішення має відповідати в тому числі на такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам оскаржуване судове рішення відповідає не в повній мірі.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_1 із 04 травня 2016 року обіймав посаду старшого наукового співробітника відділу геотермії та сучасної геодинаміки Інституту геофізики ім.С.І. Субботіна НАН України на підставі наказу № 60-к/тр від 04 травня 2016 року. Позивач має науковий ступінь доктора фізико-математичних наук.

16 жовтня 2019 року президія Національної академії наук України видала розпорядження № 551 про проведення у 2020 році чергової атестації наукових працівників наукових установ НАН України.

Наказом директора Інституту геофізики ім.С.І. Субботіна № 23 від 24 грудня 2019

- 4 -

року «Про проведення чергової атестації наукових працівників Інституту» визначено проведення у 2020 році чергової атестації наукових працівників Інституту. Відповідно до додатку 2 до наказу № 23 від 24 грудня 2019 року визначено перелік посад наукових працівників Інституту геофізики, які підлягають атестації, серед яких в тому числі зазначено: старший науковий співробітник.

Позивачем заповнено атестаційну форму наукового працівника відділу геотермії та сучасної геодинаміки Інституту геофізики ім.С.І. Субботіна, в якій у п.18 зазначено одну публікацію за звітний період 2015-1019 років за формою.

Також, судом встановлено, що 01 жовтня 2020 року відбулася атестація позивача з метою оцінювання рівня професійної підготовки та результативності його роботи. Відповідно до рішення атестаційної комісії від 01 жовтня 2020 року ОСОБА_1 не відповідає займаній посаді «за 10», «проти 1», що стверджується атестаційним листом за результатами атестації за підсумками голосування атестаційної комісії. Атестаційний лист позивач не підписав. Вказане рішення атестаційної комісії направлено на адресу позивача рекомендованим листом 05 жовтня 2020 року.

Наказом директора Інституту геофізики ім.С.І. Субботіна № 24 від 28 жовтня 2021 року «Про результати атестації наукових працівників Інституту» затверджено результат, що ОСОБА_1 не відповідає займаній посаді.

Згідно витягу з протоколу № 21 від 22 грудня 2020 року засідання профспілкового комітету Інституту геофізики ім.С.І. Субботіна профспілка одностайно надала згоду на звільнення ОСОБА_1 .

Наказом відповідача № 175-к/тр від 22 грудня 2020 року ОСОБА_1 , який працює за основним місцем роботи на посаді старшого наукового співробітника відділу геотермії і сучасної геодинаміки Інституту, звільнено із 28 грудня 2020 року у зв`язку з виявленою за результатами атестації невідповідністю займаній посаді внаслідок недостатньої кваліфікації, відповідно до п.2 ч.1 ст.40 КЗпП України та Положення про атестацію наукових співробітників, затвердженого постановою КМ України № 1475 від 13 серпня 1999 року з виплатою вихідної допомоги у розмірі середньомісячного заробітку.

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки тим, що звільнення ОСОБА_1 на підставі п.2 ч.1 ст.40 КЗпП України у зв`язку з невідповідністю займаній посаді за результатами атестації проведене відповідачем правомірно, з дотриманням визначеної законом процедури та порядку звільнення, порушень трудових прав позивача судом не встановлено, а відтак підстави для його поновлення на роботі відсутні.

Колегія суддів погоджується з такими висновками, які є правильними і такими, що відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 51 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку виявленої невідповідності працівника займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоров`я, які перешкоджають продовженню даної роботи.

За змістом ч.1 ст.43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав,

- 5 -

передбачених в тому числі п.2 ч.1 ст.40 цього Кодексу може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.

Спірні правовідносини щодо атестації наукових працівників врегульовані Положенням про атестацію наукових працівників, затвердженим постановою КМ України № 1475 від 13 серпня 1999 року (в редакції на час виникнення спірних правовідносин), відповідно до п.3 якої атестація наукового працівника проводиться з метою: оцінювання рівня професійної підготовки, результативності його роботи; визначення відповідності його кваліфікації займаній посаді;

Згідно п.4 Положення атестації підлягають: наукові працівники, які обіймають посади, зазначені у статті 31 Закону України «Про наукову і науково-технічну діяльність» та у переліку посад наукових (науково-педагогічних) працівників установ, організацій підприємств, вищих навчальних закладів, перебування на яких дає право на призначення пенсії та виплату грошової допомоги у разі виходу на пенсію відповідно до Закону України «Про наукову і науково-технічну діяльність», затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 04 березня 2004 року № 257; особи, які мають науковий ступінь і працюють за спеціальністю відповідно до групи спеціальностей за галузями наук, за якою присуджено науковий ступінь.

Відповідно до п.14 ч.1 ст.31 Закону України «Про наукову і науково-технічну діяльність» до основних посад наукових працівників наукових установ (їхніх філій, інших відокремлених підрозділів) належить в тому числі посада старшого наукового співробітника.

Відповідно до абз.4 п.п.2 п.15 розпорядження Президії Національної академії наук України № 553 від 04 жовтня 2018 року, на посаду наукового працівника може претендувати: старший науковий співробітник - особа з науковим ступенем не нижче доктора філософії (кандидата наук), яка має не менше п`яти років досвіду, за останні п`ять років не менше п`яти публікацій та/або патентів.

Згідно п.6 Положення про атестацію наукових працівників атестація проводиться не рідше ніж один раз на п`ять років відповідно до Закону України «Про наукову і науково-технічну діяльність» та не частіше ніж один раз на три роки відповідно до Закону України «Про професійний розвиток працівників».

Атестація працівника проводиться тільки в його присутності. Засідання атестаційної комісії може бути проведено в режимі відеоконференції (п.12 Положення).

Атестаційна комісія приймає рішення відкритим голосуванням простою більшістю голосів присутніх на засіданні членів атестаційної комісії. Щодо наукового працівника, який атестується, атестаційна комісія приймає одне з таких рішень: «відповідає займаній посаді» або не відповідає займаній посаді (п.17 Положення).

Рішення щодо результатів атестації може бути оскаржене науковим працівником керівнику наукової установи протягом одного місяця з дня його прийняття, що не зупиняє його виконання. (п.23 Положення).

Рішення керівника наукової установи про розірвання трудового договору (контракту) з науковим працівником за результатами атестації може бути оскаржене працівником відповідно до законодавства про порядок розгляду індивідуальних трудових спорів або у судовому порядку (п.24 Положення).

За таких обставин, з урахуванням того, що згідно рішення атестаційної комісії від 01 жовтня 2020 року старший науковий співробітник відділу геотермії і сучасної геодинаміки Інституту геофізики ім.С.І. Субботіна ОСОБА_1 не відповідає займаній посаді, рішення атестаційної комісії ним не оскаржувалося, відповідач правомірно звільнив позивача з посади на підставі п.2 ч.1 ст.40 КЗпП України.

Доводи апеляційної скарги про те, що при вирішенні спору суд не врахував п.5

- 6 -

Положення про атестацію наукових працівників, затвердженого постановою КМ України № 1475 від 13 серпня 1999 року, постанову президії Національної академії наук України № 149 від 15 травня 2019 року «Про атестацію наукових працівників в наукових установах НАН України», а також ст.12 Закону України «Про професійний розвиток працівників», згідно яких не підлягають атестації особи, які працюють за сумісництвом, а він працює за сумісництвом в Київському національному університеті ім.Т.Шевченка на факультеті комп`ютерних наук і кібернетики, а тому підстави для проведення його атестації відсутні і як наслідок відсутні підстави для звільнення за п.2 ч.1ст.40 КЗпП України, колегія суддів відхиляє як необгрунтовані.

Відповідно до вимог ст.12 Закону України «Про професійний розвиток працівників» атестації не підлягають серед інших особи, які працюють за сумісництвом.

Аналогічні приписи містить п.5 Положення про атестацію наукових працівників, затвердженого постановою КМ України № 1475 від 13 серпня 1999 року (в редакції на час виникнення спірних правовідносин), відповідно до якого не підлягають атестації наукові працівники, які відповідно до ст.12 Закону України «Про професійний розвиток працівників» віднесені до категорії працівників, які не підлягають атестації.

Аналіз змісту ст.12 Закону України «Про професійний розвиток працівників» дає підстави для висновку, що згідно даної норми не підлягають атестації особи, які працюють за сумісництвом, виключно за місцем їх роботи за сумісництвом. При цьому за місцем основної роботи дані особи підлягають атестації на загальних підставах.

Отже, аргументи позивача, що особи, які працюють за сумісництвом, взагалі не підлягають атестації ні за місцем основної роботи, ні за місцем сумісництва, є помилковими.

Оскільки, основним місцем роботи позивача згідно трудової книжки був Інститут геофізики ім.С.І. Субботіна, то він підлягав атестації за його основним місцем роботи відповідно до Положення про атестацію наукових працівників, затвердженого постановою КМ України № 1475 від 13 серпня 1999 року.

Доводи апеляційної скарги про те, що висновок суду щодо невідповідності позивача займаній посаді є незаконнним, постановленим з порушенням норм права, законів формальної логіки та підміни судом предмету позову, бо йдеться про відсутність підстав для участі його в атестації, а не про невідповідність займаній посаді внаслідок її проходження, є необгрунтованими з викладених вище підстав.

Відхиляючи дані доводи, колегія суддів враховує, що посилання суду на невідповідність позивача займаній посаді грунтуються на рішенні атестаційної комісії від 01 жовтня 2020 року, згідно якої ОСОБА_1 не відповідає займаній посаді старшого наукового співробітника. Це по-перше.

По-друге, позивач в установленому Положенням про атестацію наукових працівників порядку та строки не оскаржив рішення щодо результатів атестації, яке є чинним.

І по-третє, аргументи позивача про те, що йдеться про відсутність підстав для участі його в атестації, а не про невідповідність займаній посаді внаслідок її проходження, не грунтуються на законі, оскільки як вище вказувалося позивач як старший науковий співробітник підлягав атестації за основним місцем роботи в Інституті геофізики ім.С.І. Субботіна.

Посилання позивача на те, що одним із мотивів його незаконного звільнення є усунення його з виборів директора Інституту бездоказові і апеляційним судом не аналізуються.

Доводи апеляційної скарги про те, що 26 лютого 2021 року позивач подав до суду позовну заяву із збільшеними позовними вимогами, за якою будь-яких процесуальних рішень судом прийнято не було, а були вчинені дії, передбачені ч.5 ст.49 ЦПК України, однак сама заява із збільшеними позовними вимогами йому повернута не була, що

- 7 -

суперечить завданню та принципам цивільного судочинства (ст.ст.2,10 ЦПК України), а також ст.ст.6, 13Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод колегія суддів відхиляє як безпідставні.

Відповідно до приписів п.2 ч.1 ст.274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи, що виникають із трудових правовідносин. З огляду на те, що предметом спору в даній справі є поновлення на роботі, суд першої інстанції обгрунтовано в ухвалі про відкриття провадження від 03 лютого 2021 року ухвалив розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

З матеріалів справи вбачається, що 01 березня 2021 року до суду надіслано позовну заяву позивача із збільшеними позовними вимогами.

Відповідно до п.2 ч.2 ст.49 ЦПК України позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження.

Згідно із ч.5 ст.49 ЦПК України у разі подання будь-якої заяви, передбаченої п.2 ч.2 та частинами 3 і 4 цієї статті, до суду подаються докази направлення копії такої заяви та доданих до неї документів іншим учасникам справи. У разі неподання таких доказів, суд не приймає до розгляду та повертає заявнику відповідну заяву, про що зазначає у рішенні суду.

З урахуванням того, що позивач не надав суду разом із заявою доказів щодо направлення копії заяви та доданих до неї документів іншим учасникам справи, суд першої інстанції правомірно не прийняв до розгляду та повернув позивачу його заяву із збільшеними позовними вимогами на підставі ч.5 ст. 49 ЦПК України, про що зазначив у тексті рішення.

При цьому посилання позивача на те, що сама заява із збільшеними позовними вимогами йому повернута не була, що суперечить завданню та принципам цивільного судочинства (ст.ст.2,10 ЦПК України), а також ст.ст.6, 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод безпідставні. Повернення заяви є технічною функцією секретаря судового засідання (п.1 ч.1 ст.67 ЦПК України), а відтак не має правового значення для вирішення питання про законність прийнятого судом рішення щодо неприйняття до розгляду заяви позивача із збільшеними вимогами та її повернення на підставі ч.5 ст. 49 ЦПК України.

З урахуванням наведених доводів апеляційної скарги, відповідно до приписів ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та ч.4 ст.10 ЦПК України суд застосовує Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і практику Європейського суду з прав людинияк джерела права.

Так згідно п.1 ст.6 Конвенції кожен має право на справедливий … розгляд його справи упродовж розумного строку … судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Право на справедливий судовий розгляд, закріплене в п.1 ст.6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя, в тому числі щодо виконання судового рішення, як завершальній стадії судового розгляду. При цьому Україна, як учасниця Конвенції повинна створювати умови щодо забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства.

Водночас ЄСПЛ у своїх рішеннях, здійснюючи тлумачення положень Конвенції, неодноразово наголошував, що право на доступ до правосуддя, закріплене у ст.6 Конвенції, не має абсолютного характеру та може бути обмежене: держави мають право установлювати обмеження на потенційних учасників судових розглядів, але ці обмеження не можуть шкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути розумний ступінь пропорційності між застосованими засобами та поставленою метою

- 8 -

(рішення від 21 грудня 2010 року у справі «Перетяка та Шереметьєв проти України», рішення від 28 травня 1985 року у справі «Ашінгдейн проти Великої Британії», рішення від 30 травня 2013 року у справі «Наталія Михайленко проти України»).

Наведені вище положення ч.5 ст.49 ЦПК України про необхідність подання до суду доказів направлення копії заяви та доданих до неї документів іншим учасникам справи, а також наслідки їх недотримання є чіткими, доступними та прогнозованими для позивача, а тому не становлять порушення його прав. Прийняття судом вказаної заяви позивача без доказів направлення її копії іншим учасникам не відповідатиме закону, буде порушувати законні права та інтереси відповідачів і суперечити принципам рівності та змагальності сторін.

За таких обставин суд першої інстанції правомірно не прийняв до розгляду та повернув позивачу його заяву із збільшеними позовними вимогами відповідно до приписів ч.5 ст. 49 ЦПК України, і таке рішення суду грунтується на законі та переслідує легітимну мету, а також має розумний ступінь пропорційності між застосованими засобами і поставленою метою.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що в ухвалі про відкриття провадження від 03 лютого 2021 року та в рішенні суду від 12 квітня 2021 року зазначено електронну адресу Святошинського районного суду м.Києва, а не офіційного веб-порталу судової влади України, що на його думку є порушенням ч.3 ст.8 ЦПК України щодо відкритості інформації про справу та принципу гласності судового процесу і його публічності та є підставою для скасування рішення вцілому надумані та безпідставні.

Вся інфомація про надходження справи, її рух, в тому числі прийняття судом процесуальних рішень та результати її розгляду містилася на офіційному веб-порталі судової влади України. В тому числі всі прийняті судом процесуальні документи та рішення у встановленому законом порядку оприлюднені у Єдиному державному реєстрі судових рішень, що у свою чергу свідчить про дотримання судом ч.3 ст.8 ЦПК України щодо відкритості інформації про справу.

Аргументи скарги щодо порушення принципу публічності судового процесу, то як вище вказувалося дана справа розглядалася в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін, що не є порушенням вказаного принципу відповідно до приписів цивільного процесуального закону (ст.274 ЦПК України).

Водночас колегія суддів погоджується із доводами апеляційної скарги про те, що судом помилково покладено на позивача витрати по сплаті судового збору.

Предметом спору в даній справі є поновлення позивача на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі.

За таких обставин покладення судом на позивача витрат по сплаті судового збору не грунтується на законі.

Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, невідповідність висновків суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

З викладених вище підстав колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в

- 9 -

частині розподілу судових витрат ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права і підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення.

Решта доводів апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обгрунтовано викладених у мотивувальній частині оскаржуваного судового рішення.

Даючи оцінку доводам, викладеним у апеляційній скарзі та відзиві з огляду на низку тверджень, що не стали предметом аналізу в даній постанові, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони грунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення ЄСПЛ у справах «Серявін та інші проти України», «Трофимчук проти України», «Проніна проти України»). Отже, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо наведення обґрунтування рішення, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Колегія суддів враховує, що викладені в цій постанові висновки прийнятого рішення та його мотивування є достатніми і зрозумілими та відповідають вимогам закону.

Керуючись ст.ст.259, 374, 376, 381 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 задоволити частково.

Рішення Святошинського районного суду м.Києва від 12 квітня 2021 року в частині стягнення з ОСОБА_1 судового збору скасувати.

В іншій частині рішення Святошинського районного суду м.Києва від 12 квітня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. У випадку проголошення лише вступної і резолютивної частини, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Головуючий

Судді: