КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 листопада 2021 року

м. Київ

справа № 369/2122/20

провадження № 22-ц/824/12925/2021

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Кравець В.А.(суддя-доповідач)

суддів - Желепи О.В., Мазурик О.Ф.

за участю секретаря судового засідання - Пугач Д.С.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідачі - ОСОБА_2 , ОСОБА_3

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_4

на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 15 червня 2021 року у складі судді Ковальчук Л.М.

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про визнання права власності на земельну ділянку, визнання незаконною та скасування реєстрації земельної ділянки, скасування рішення державного реєстратора, визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки, -

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, в якому просила:

визнати за нею право власності на земельну ділянку АДРЕСА_3 , посвідчене державним актом на право приватної власності на землю від 27 липня 2003 року серії Р2 №009854, виданим головою села Лісники Г.Г.Сагачем;

визнати незаконною та скасувати реєстрацію земельної ділянки з кадастровим номером :01:001:5073, здійснену державним кадастровим реєстратором відділу Держземагенства у Києво-Святошинському районі Київської області Іваненко Оксаною Іванівною 05.06.2013;

скасувати рішення державного реєстратора Реєстраційної служби Києво- Святошинського районного управління юстиції Київської області, індексний номер 3283196 від 19.06.2013, за результатом якого відкрито розділ та здійснено державну реєстрацію права власності з реєстраційним номером об`єкта нерухомого майна: 4, запис про право власності: 1357554, дата державної реєстрації 18.06.2013 зі скасуванням розділу;

визнати недійсним договір купівлі-продажу від 29 липня 2016 року №1320, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Колесник О.І.

У мотивування вимог зазначала, що на підставі договору купівлі-продажу від 11 березня 2003 року та державного акту на право приватної власності на землю від 27 липня 2003 року серії Р2 № 009854, виданого головою с. Лісники Сагач Г.Г. , володіє земельною ділянкою площею 0,152 га, розташованою в селі Лісники Києво-Святошинського району Київської області.

Вказувала, що замовила та отримала технічну документацію із землеустрою та звернулась до Держгеокадастру у Києво-Святошинському районі Київської області з метою здійснення державної реєстрації земельної ділянки, проте рішенням державного реєстратора № РВ-016 позивачу було відмовлено у внесенні відомостей щодо земельної ділянки у зв`язку із тим, що така земельна ділянка накладається на іншу земельну ділянку з кадастровим номером :01:001:5073, при цьому площі земельних ділянок співпадають на 99,9731%.

Стверджувала, що згідно відомостей в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно земельна ділянка з кадастровим номером :01:001:5073 була зареєстрована у 2013 році, на момент реєстрації її власником був відповідач ОСОБА_2 , який в подальшому на підставі договору купівлі-продажу відчужив на користь відповідача ОСОБА_3 цю ділянку.

Зауважувала, що державний акт був отриманий нею відповідно до вимог чинного на той час законодавства, тому в ньому не вказано координати місцезнаходження, а лише відображено площу (0,1520 га), назву населеного пункту (село Лісники), прилеглу вулицю (АДРЕСА_2) та дані щодо власника сусідньої земельної ділянки ( ОСОБА_6 ).

Позивач указала, що документація із землеустрою її земельної ділянки не обліковується в Головному управлінні Держгеокадастру у Київській області, проте з урахуванням загальновідомої інформації про знищення у підрозділах Держземагенства в Київській області вона буде доводити фактичне місцерозташування належної їй ділянки.

Також позивач зауважила, що проект землеустрою, на підставі якого було зареєстровано земельну ділянку з кадастровим номером :01:001:5073, не відповідає вимогам законодавства, так як не містить акту прийому-передачі межових знаків, а технічна документація позивача містить такий акт, погоджений з власниками сусідніх земельних ділянок.

З огляду на викладене, позивач уважала, що Лісниківська сільська рада не приймала рішення №152/4 від 18 грудня 2012 року, на підставі якого, начебто, було розроблено проект землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки з кадастровим номером :01:001:5073.

Позивач вказала, що оскільки після реєстрації права власності на земельну ділянку з кадастровим номером :01:001:5073 між відповідачами було укладено договір купівлі-продажу, що також ґрунтується на розпорядженні майном, що є об`єктом її власності, такий правочин підлягає визнанню недійсним.

На підставі викладеного, позовні вимоги просила задовольнити у повному обсязі.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 15 червня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з указаним рішенням, 05 серпня 2021 року представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_4 звернувся безпосередньо до Київського апеляційного суду з апеляційною скаргою.

Апеляційну скаргу мотивує тим, що рішення суду першої інстанції є незаконним, необґрунтованим, ухваленим з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, та з порушенням норм матеріального і процесуального права.

Звертає увагу суду на те, що місцевий суд вибірково оцінив окремий доказ - акт на право приватної власності на землю від 27 липня 2003 року серії Р2 №009854, яким посвідчено право власності позивача. В указаному акті дійсно зазначено адресу «АДРЕСА_1».

При цьому, суд залишив поза увагою доводи та докази позивача щодо очевидної помилки, допущеної в зазначеному акті. В плані зовнішніх меж земельної ділянки, наявному від 27 липня 2003 року серія Р2№ 009854, зазначено прилеглий АДРЕСА_2.

Вказує, що Велика Палата Верховного Суду в постанові від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц указала, що предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем майна, до особи, що незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його з чужого незаконного володіння.

Таким чином, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц зробила висновок, що визначальним критерієм для розмежування віндикаційного й негаторного позовів є наявність або відсутність в особи права володіння майном на момент звернення з позовом до суду.

Вважає, що право власності позивача є дійсним, не припинялося та не оспорювалося жодним встановленим законом способом.

При цьому під час здійснення реєстрації права власності ділянки в Державному земельному кадастрі позивач дізнався, що в межах його ділянки зареєстровано іншу земельну ділянку.

Таким чином, висновок суду першої інстанції про прагнення в дійсності витребувати земельну ділянку на свою користь є помилковим, оскільки відповідач не володіє належною позивачу земельною ділянкою площею 0,15 га.

Звертає увагу на те, що місцевий суд проігнорував не тільки докази та доводи позивача, а також і факт відсутності спростувань щодо таких доказів та доводів з боку відповідача.

Інші учасники справи не скористалися своїм процесуальним правом на подання відзиву на апеляційну скаргу, заперечень щодо змісту та вимог апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції не направили.

Представник позивача у судовому засіданні вимоги апеляційної скарги підтримав та просив задовольнити з підстав, наведених у скарзі.

Представник відповідача ОСОБА_3 у судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечував, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися, своїх представників не направили, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, про причини неявки суд по сповістили, клопотання про відкладення розгляду справи до апеляційного суду не надходили.

Відповідно до частини другої статті 372 ЦПК У країни неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, а тому колегією суддів вирішено розглядати справу за відсутності осіб, що не з`явилися.

Заслухавши доповідь судді-доповідача Кравець В.А., обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не довела того факту, що відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 набували спірну земельну ділянку у власність з порушенням вимог закону, що відповідачем Лісниківською сільською радою була передана у власність ОСОБА_2 саме земельна ділянка (або її частина), яка належала позивачу на праві приватної власності та/або того, що такою передачею земельної ділянки були порушені права позивача.

Статтею 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим та має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеного цим Кодексом. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Проте, рішення суду не відповідає вказаним нормам процесуального права, що, відповідно до статті 376 ЦПК України, є підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення по суті заявлених позовних вимог.

Частиною 1 статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом установлено, що за заявою ОСОБА_7 рішенням виконавчого комітету Лісниківської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області № 48/51 від 23 грудня 1996 року було передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,15 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських споруд, розташовану в АДРЕСА_3 .

05 квітня 1999 року на ім`я ОСОБА_7 видано державний акт на право приватної власності на землю серії ІІІ-КВ № 054154 на земельну ділянку площею 0,1520 га для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель та споруд, розташовану в АДРЕСА_1 .

На підставі договору купівлі-продажу від 11 квітня 2003 року, укладеного між позивачем та ОСОБА_7 , посвідченого державним нотаріусом Першої Київської обласної державної нотаріальної контори за реєстровим № 3-1127, ОСОБА_1 придбала земельну ділянку площею 0,1520 га, що знаходиться в АДРЕСА_1 , надану для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель та споруд. В указаному договорі зазначено, що земельна ділянка належить ОСОБА_7 на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії ІІІ-КВ № 054154, виданого виконкомом Лісниківської сільської ради 05 квітня 1999 року на підставі рішення цього ж виконкому від 23 грудня 1996 року №48/51.

27 липня 2003 року позивачу на підставі вказаного договору купівлі-продажу видано державний акт на право приватної власності на землю серії Р2 № 43215 на земельну ділянку площею 0,1520 га, що знаходиться в АДРЕСА_1 , надану для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель та споруд, який зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 878.

У 2016 році на замовлення позивача ТОВ «Земельне агентство України» виготовлено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) (згідно з договором купівлі-продажу земельної ділянки 11.04.2003 № 3-1127) на території АДРЕСА_3 , Лісниківська сільська рада Києво-Святошинського району Київської області. Опис меж: A-Б ОСОБА_11 :01:001:1155), Б-В землі загального користування (проїзд), В-Г землі загального користування ( АДРЕСА_2), Г-А землі ТОВ «СОЮЗКОМПЛЕКТ» :01:001:1228). Вказаними особами та представниками Лісниківської сільської ради підписано акт прийомки-передачі межових знаків на зберігання 12 квітня 2016 року.

Відповідно до архівної довідки № 06-04/393 від 05 квітня 2016 року у документах архівного фонду «Лісниківська сільська рада» зберігається рішення виконавчого комітету від 23 грудня 1996 року №48/51 Лісниківської сільської ради, згідно з яким вирішено передати безкоштовно у власність земельну ділянку розміром 0,15 га для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд, розташовану в АДРЕСА_3 .

Рішенням № РВ-016 від 15 квітня 2016 року позивачу було відмовлено державним кадастровим реєстратором у внесенні відомостей до Державного земельного кадастру про її земельну ділянку у зв`язку із накладкою з ділянкою :01:001:5073, площа співпадає на 99.9731 %.

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 30 січня 2020 року:

18 червня 2013 року за ОСОБА_2 зареєстровано право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :01:001:5073, площею 0,2 га, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), за адресою: АДРЕСА_2 , на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно №5080155 від 19 червня 2013 року, виданого державним реєстратором Реєстраційної служби Києво-Святошинського районного управління юстиції Київської області, рішення про державну реєстрацію права власності прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) за індексним номером 3283196 від 19.06.2013, право власності припинено 29.07.2016 на підставі рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Колесник О.І. за індексним номером 30709132 від 29.07.2016;

станом на 30 січня 2020 року право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :01:001:5073, площею 0,2 га, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), за адресою: АДРЕСА_2 , зареєстровано за відповідачем ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 29 липня 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Колесник О.І. за реєстровим № 1320, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за індексним номером 30709132 від 29.07.2016.

Рішенням Лісниківської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області № 152/4 від 18 грудня 2012 року надано відповідачу ОСОБА_2 дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення йому у власність земельної ділянки площею 0,2200 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд в адміністративних межах Лісниківської сільської ради Києво-Святошинського району в АДРЕСА_2 .

Рішенням Лісниківської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області № 183/3 від 05 червня 2013 року затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,2000 га, розташованої в АДРЕСА_1 (кадастровий номер :01:001:5073) у власність ОСОБА_2 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, віднесено земельну ділянку до категорії земель - будівництво і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, вказано сільському голові забезпечити передачу завіреної копії цього рішення кадастровому реєстратору у 5-денний термін з дати його прийняття, вирішено право власності зареєструвати із порядку, визначеному чинним законодавством.

05 червня 2013 року зареєстровано у Державному земельному кадастрі державним кадастровим реєстратором відділу Держземагенства у Києво-Святошинському районі земельну ділянку з кадастровим номером :01:001:5073.

На запит адвоката позивача Лісииківською сільською радою листом за №588 від 26 грудня 2019 року повідомлено, що 02 листопада 2015 року при прийнятті посади Лісниківського сільського голови новообраним сільським головою Гладушем О.П. було встановлено відсутність у приміщенні Лісниківської сільської ради рішень, протоколів та журналів, що стосувались діяльності сільської ради попередніх скликань, за результатами проведення інвентаризації документів та матеріалів Лісниківської сільської ради та її виконавчого комітету тимчасовою контрольною комісією ради будь-яких документів щодо надання у власність земельних ділянок, виявлено не було, тому надати запитувані копії рішень та документів, що стосуються відведення у власність земельної ділянки з кадастровим номером :01:001:5073, Лісниківська сільська рада не мала можливості.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 07 травня 2019 року у справі №369/9098/16-ц, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 27 листопада 2019 року, відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_10 до ОСОБА_2 ,- ОСОБА_3 , Лісниківської сільської ради Києво- Святошинського району Київської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, Міськрайонне управління Держгеокадастру в Києво-Святошинському районі та м. Ірпені Головного управління Держгеокадастру у Київській області про скасування рішення сільської ради, визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки, витребування земельної ділянки.

У цивільній справі №369/9098/16-ц судами встановлено, що відповідач ОСОБА_2 набув право власності на земельну ділянку 19 червня 2013 року та був законним власником на момент укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки від 29 липня 2016 року, укладеного між ним та ОСОБА_3 , посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, реєстровий номер №1320.

Судами було констатовано, що для того, щоб визначити чи має місце накладення земельних ділянок, необхідні спеціальні знання. Дана обставина може бути з`ясована експертом. Однак, в матеріалах страви відсутні висновки експертів на підтвердження чи спростування обставин, викладених у позовній заяві.

В межах наданих доказів, позивачем не надано беззаперечного доказу накладення земельної ділянки позивача саме із земельною ділянкою відповідача, не надано доказів визначення конфігурації такого накладення із визначенням відповідних точок.

Окрім цього, позивач не довела того факту, що відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 набували спірну земельну ділянку у власність з порушенням вимог закону, що відповідачем Лісниківською сільською радою була передана у власність ОСОБА_2 саме земельна ділянка (або її частина), яка належала позивачці на праві приватної власності та/або того, що такою передачею земельної ділянки були порушені права позивачки. Таким чином, у суду не було підстав вважати, що передача відповідачу ОСОБА_2 спірної земельної ділянки відбулась з порушенням вимог закону.

Відповідно до частин четвертої та сьомої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду.

Таким чином, рішення у справі №369/9098/16-ц не має преюдиційного значення при вирішенні даної справи, оскільки в указаній справі позивачем було заявлено інші позовні вимоги та обставини справи не заперечувались сторонами, а правова оцінка, надана судом першої інстанції при розгляді справи №369/9098/16-ц, не є обов`язковою при розгляді цієї справи.

Згідно частин першої та другої статті 78 ЗК України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками.

Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.

За змістом ч. 1 ст. 79 ЗК України земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.

Як передбачено ч.ч. 1, 3, 4, 7, 9, 10 ст. 791 ЗК України в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру.

Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі.

Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера.

Винесення в натуру (на місцевість) меж сформованої земельної ділянки до її державної реєстрації здійснюється за документацією із землеустрою, яка стала підставою для її формування.

Земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї.

Державна реєстрація речових прав на земельні ділянки здійснюється після державної реєстрації земельних ділянок у Державному земельному кадастрі.

Згідно ч. 1 та ч. 2 ст. 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю.

Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення. будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Відповідно до ч. 1 ст. 153 ЗК України власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України.

Статтею 328 ЦК встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно статті 125 ЗК України право власності на земельну ділянку набувається з моменту реєстрації цих прав. Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (ст. 126 ЗК України).

Відповідно до частини першої статті 140 ЗК України право власності на земельну ділянку припиняється у разі її відчуження за рішенням власника.

Як передбачено ч. 1 ст. 158 ЗК України земельні спори вирішуються судами, органами місцевого самоврядування та центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин.

Захист земельних прав - це передбачені законом способи охорони цих прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту суб`єктивних земельних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи правоохоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту земельних прав наведено в частині третій статті 152 ЗК України.

Як правило, власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права, зокрема визначеним частиною третьою статті 152 ЗК України, або ж іншим способом, який передбачено законом.

Статтею 152 ЗК України встановлено, що держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.

З набранням чинності Законом України від 07 липня 2011 року № 3613-VI «Про Державний земельний кадастр» та постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2012 року №1051 «Про затвердження Порядку ведення Державного земельного кадастру» право власності на земельну ділянку та право постійного користування нею оформляється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» без оформлення державних актів.

Пунктом 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» встановлено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Державний акт - це документ, що посвідчує право на земельну ділянку, із визнанням недійсним якого без внесення до державного реєстру відповідного запису щодо належного власника або землекористувача, спірпро право може бути не вирішеним. У випадку коли позивач стверджує про порушення свого права постійного користування частиною земельної ділянки особою, яка володіє нею шляхом державної реєстрації за собою права власності (права користування) цієї спірної, частини, право позивача може бути захищено шляхом подання позову про визнання права (пункт 1 частини другої статті 16 ЦК України), витребування нерухомості з володіння, усунення перешкод у користуванні майном (статті 387, 388, 391, 396 ЦК України) чи іншим способом відповідно до закону

Особливості проведення реєстраційних дій на підставі рішень судів визначені у статті 31-1 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Зокрема, відповідно до частини другої цієї статті Державна судова адміністрація України у день набрання законної сили рішенням суду, яке передбачає набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав, внесення змін до записів Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, зупинення реєстраційних дій.

Внесення запису про скасування державної реєстрації прав або скасування рішення державного реєстратора, забезпечує передачу до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно примірника такого судового рішення.

Відповідно до ч. 2 ст. 158 ЗК України виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей.

Згідно зі статтею 125 ЗК України право власності на земельну ділянку виникає після одержання її власником документа, що посвідчує право власності, та його державної реєстрації, а відповідно до статті 126 ЗК України (в редакції на час отримання позивачем права на земельну ділянку) право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами.

Водночас, відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод підлягає застосуванню для захисту правомірних очікувань щодо певного стану речей (у майбутньому), оскільки їх можна вважати складовою частиною майна.

Матеріалами справи встановлено, що 27 липня 2003 року позивачу на підставі договору купівлі-продажу від 11 квітня 2003 року, укладеного між позивачем та ОСОБА_7 , видано державний акт на право приватної власності на землю серії Р2 №43215 на земельну ділянку площею 0,1520 га, що знаходиться в АДРЕСА_1 , надану для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель та споруд, який зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 878.

Відповідно до частини третьої статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» речові права на нерухоме майно, що виникли до 01 січня 2013 року, визнаються дійсними за умови, зокрема, якщо реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення.

Отже, право власності позивача ніким не припинялось та не оспорювалось, а тому є дійсним.

Таким чином, отримавши державний акт на земельну ділянку на підставі договору купівлі-продажу, укладеному з ОСОБА_7 , який, у свою чергу, отримав державний акт на підставі рішення виконавчого комітету Лісниківської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області № 48/51 від 23 грудня 1996 року, ОСОБА_1 мала усі підстави розраховувати на законний перебіг подій, що є правомірним очікуванням, щодо реєстрації відповідної земельної ділянки.

Згідно частини другої Прикінцевих положень Закону України «Про державний земельний кадастр» земельні ділянки, право власності (користування) на які виникло до 2004 року, вважаються сформованими незалежно від присвоєння ним кадастрового номера. У разі якщо відомості про зазначені земельні ділянки не внесені до Державного реєстру земель, їх державна реєстрація здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).

Зважаючи на викладене, суд першої інстанції при розгляді справи не врахував, що позивач мала правомірні очікування щодо реєстрації права власності земельної ділянки, оскільки нею було дотримано процедуру, яка передує одержанню правовстановлюючих документів на землю, а саме, позивач замовила та отримала Технічну документацію із землеустрою та звернулася до управління Держгеокадастру у Києво-Святошинському районі Київської області з метою здійснення державної реєстрації земельної ділянки.

Та обставина, що на етапі внесення відомостей (змін до них) до Державного земельного кадастру Управління Держгеокадастру у Києво-Святошинському районі Київської області прийняло рішення № РВ-016 про відмову у внесенні цих відомостей у зв`язку з накладенням її земельної ділянки на іншу ділянку з кадастровим номером :01:001:5073 - площа збігається на 99,9731%, свідчить про порушення права позивача на земельну ділянку, обмеження її у праві правомірного очікування щодо певного стану речей (у майбутньому), оскільки таке право є складовою частиною майна.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 пред`явила вимоги про визнання права власності на земельну ділянку, визнання незаконною та скасування реєстрації земельної ділянки, скасування рішення державного реєстратора, визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки.

Згідно ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів є, у тому числі, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади АРК або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових та службових осіб, відновлення становища, яке існувало до порушення.

Відповідно до частини першої статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Статтею 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно частин першої - третьої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в абзаці другому пункту 2 постанови від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», виходячи з положень статей 8, 124 Конституції України, статей 26, 30, 87-90, 97, 100, 102, 118, 123, 128, 143-146, 149, 151, 153-158, 161, 210, 212 ЗК України, глав 27, 33, 34 ЦК України, статті 15 ЦПК України (2004 року), статті 12 Господарського процесуального кодексу України судам підвідомчі (підсудні) справи за заявами, зокрема, з приводу володіння, користування, розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян чи юридичних осіб, і визнання недійсними державних актів про право власності та право постійного користування земельними ділянками; про визнання недійсними угод купівлі-продажу, дарування, застави, обміну, ренти земельних ділянок, договорів довічного утримання, за якими набувачеві передаються у власність земельні ділянки, укладених із порушенням встановленого законом порядку.

У спорах, пов`язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватись як зазначені рішення, угоди, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Визнання недійсними тільки державних актів на право власності може мати місце в разі їх видання з порушенням вимог закону, усупереч рішенням чи угодам. У цьому разі таке визнання є належним та самостійним способом поновлення порушених прав у судовому порядку.

Таким чином, розглядаючи справу, суд першої інстанції не врахував підстави позову про незаконне позбавлення позивача права на землю у спосіб, не передбачений законом, а також що позивач обрав спосіб захисту порушеного права, передбачений статтею 152 ЗК України, та не перевіривналежним чином підстави позову щодо незаконності надання відповідачу ОСОБА_2 дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення йому у власність земельної ділянки площею 0,2200 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд в адміністративних межах Лісниківської сільської ради Києво-Святошинського району в АДРЕСА_2 р ішенням Лісниківської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області № 152/4 від 18 грудня 2012 року та інші похідні підстави позову, чого зроблено не було.

Також поза увагою суду залишився той факт, що будь-які документи, в тому числі і рішення Лісниківської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області №152/4 від 18 грудня 2012 року та рішенні Лісниківської сільської ради від 05 червня 2013 року №183/3, в Лісниківській сільській раді не виявлені.

Залишивши зазначені доводи позивача поза увагою й не з`ясувавши належним чином підстав надання спірної земельної ділянки сторонам у справі за первинною правовстановлюючою документацією, суд першої інстанції дійшов помилкового та передчасного висновку про законність одержання відповідачами спірної землі у власність через чинність рішення державних органів, на підставі яких це відбулось, незважаючи на те, що ці обставини заперечувались позивачем.

Посилання місцевого суду на те, що ідентифікуючі ознаки земельних ділянок сторін у розумінні ст. 79 ЗК України не є ідентичними: так, земельна ділянка позивача має адресу: АДРЕСА_1 , а ділянка відповідача: АДРЕСА_2 , є помилковим.

Так, з матеріалів справи вбачається, що в плані зовнішніх меж земельної ділянки, який міститься в акті на право власності позивача на землю від 27 липня 2003 року серії Р2 №009854 зазначено прилеглий АДРЕСА_2 .

В державному акті на право приватної власності серії ІІІ-КВ №054154 попереднього власника ОСОБА_7 та рішення виконавчого комітету Лісниківської сільської ради від 23 грудня 1996 року за №48/51 зазначено, що у приватну власність ОСОБА_7 передається земельна ділянка, розташована по АДРЕСА_3 .

Така ж інформація зберігається і в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно: земельна ділянка з кадастровим номером :01:001:5073 має ідентифікатор « АДРЕСА_2 ». Разом з тим, у рішенні Лісниківської сільської ради від 05 червня 2013 року №183/3, на підставі якого було зареєстроване право власності ОСОБА_2 , також зазначається адреса: АДРЕСА_1 .

Отже, у документах позивача та відповідачів наявна очевидна помилка.

Таким чином, виходячи з викладеного, колегія уважає, що суд першої інстанції на вказані обставини уваги не звернув, належним чином не дослідив подані сторонами докази, а також дав невірну оцінку фактам, які є обов`язковими для суду, у зв`язку з цим дійшов помилкового висновку про те, що позивачем не доведено належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами наявність її порушеного права.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Наведені порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, є підставою для скасування оскаржуваного рішення згідно з ч. 1 ст. 376 ЦПК України та ухвалення нового рішення про задоволення позову.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції - скасуванню.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів, -

П О С Т А В О В И В:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_4 - задовольнити.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 15 червня 2021 року - скасувати.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про визнання права власності на земельну ділянку, визнання незаконною та скасування реєстрації земельної ділянки, скасування рішення державного реєстратора, визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на земельну ділянку АДРЕСА_3 , посвідчене державним актом на право приватної власності на землю від 27 липня 2003 року серії Р2 №009854, виданим головою села Лісники Сагачем Г.Г.

Визнати незаконною та скасувати реєстрацію земельної ділянки з кадастровим номером :01:001:5073, здійснену державним кадастровим реєстратором відділу Держземагенства у Києво-Святошинському районі Київської області Іваненко О.І. 05 червня 2013 року.

Скасувати рішення державного реєстратора Реєстраційної служби Києво- Святошинського районного управління юстиції Київської області, індексний номер 3283196 від 19 червня 2013 року, за результатом якого відкрито розділ та здійснено державну реєстрацію права власності з реєстраційним номером об`єкта нерухомого майна: 4, запис про право власності: 1357554, дата державної реєстрації 18 червня 2013 року зі скасуванням розділу.

Визнати недійсним договір купівлі-продажу від 29 липня 2016 року №1320, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Колесник О.І.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено «10» листопада 2021 року.

Головуючий В.А. Кравець

Судді О.В. Желепа

О.Ф. Мазурик