Постанова

Іменем України

11 січня 2021 року

провадження №22-ц/824/1963/2021

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Мазурик О.Ф. (суддя-доповідач),

суддів: Кравець В.А., Махлай Л.Д.,

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Вишгородського районного суду Київської області

від 25 вересня 2020 року

в складі судді Баличевої М.Б.

у справі №363/5120/19 Вишгородського районного суду Київської області

за позовом ОСОБА_1

до ОСОБА_2

про збільшення розміру аліментів та стягнення додаткових витрат на дітей,

В С Т А Н О В И В:

27 листопада 2019 року ОСОБА_3 звернулася до Вишгородського районного суду Київської області з вищевказаним позовом.

Позовну заяву мотивовано тим, що згідно судового наказу Вишгородського районного суду Київської області від 18.01.2018, відповідач зобов`язаний сплачувати на її користь аліменти на утримання дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у твердій грошовій сумі в розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, що дорівнює 930 грн, на кожну дитину, починаючи з 13.12.2017 і до досягнення дитиною повноліття, та на утримання сина ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , у розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня подання заяви, а саме з 13.12.2017 року і до досягнення дитиною повноліття.

Зазначила, що з вересня 2017 року донька ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , поступила на навчання до ВП НУБіП України «Немішаєвський агротехнічний коледж», у зв`язку з чим збільшились витрати на утримання доньки: плата за навчання, плата за проживання у гуртожитку, плата за проїзд до місця навчання і додому. На думку позивачки, це ті прямі додаткові витрати, крім коштів на придбання продуктів харчування, одягу, які необхідні для забезпечення життя дитини. У вересні 2018 року за навчання та проживання у гуртожитку було сплачено 6 260 грн, з яких 4300 грн навчання та 1960 грн проживання у гуртожитку, у січні-лютому 2019 року аналогічна сума, також у жовтні 2019 року сплачено до коледжу 4 285 грн благодійний внесок та за проживання в гуртожитку 1960 грн. Вартість проїзду з смт Димер до місця навчання - смт Немішаєве становить близько 50-60 грн в одну сторону, а оскільки дитина має приїжджати додому щотижня, то витрати на проїзд становлять мінімум 450 грн у місяць. До додаткових витрат також відноситься необхідні для навчання канцелярські товари, зокрема зошити, ручки, фарби та інше.

Донька ОСОБА_5 має здібності до музики і додатково, після занять у школі, навчається у Димерській дитячій музичній школі, де щомісячна плата за навчання становить 195 грн.

Наймолодший син ОСОБА_7 з народження страждає хворобою ніг, є інвалідом з дитинства та регулярно потребує лікувально-реабілітаційних процедур і особливого антиварусного ортопедичного взуття.

Також зазначила, що оскільки син ОСОБА_7 , як дитина-інвалід, потребує постійного домашнього догляду, вона проживає з дітьми одна, то не має змоги працювати. На момент подання позовної заяви отримує державну соціальну допомогу у розмірі 1497,00 грн.

Вважала, що наведені обставини свідчать про збільшення витрат на утримання дітей в рази, без врахування росту цін, як на продовольчі товари, так і на промислові товари. А тому розмір аліментів на кожного з дітей, який визначений судовим наказом від 18.01.2018, має бути збільшений до рекомендованого розміру аліментів на одну дитину і становити розмір прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку.

Вказувала, що вступ доньки ОСОБА_4 до спеціалізованого учбового закладу, навчання доньки ОСОБА_5 в музикальній школі, значне подорожчання лікування та вартості взуття для сина ОСОБА_7 , не є лише підставою для збільшення розміру аліментів, а й підставою для участі батька у додаткових витратах на дітей, що викликані особливими обставинами.

Додала, що суттєве збільшення витрат на утримання дітей призвело до погіршення її матеріального стану та матеріального забезпечення дітей. Натомість, відповідач, є працездатним, працює на даний час за кордоном та має достатні доходи на утримання дітей, однак окрім нерегулярної сплати аліментів, фактично ніякої участі у вихованні та утриманні дітей не приймає, періодично має заборгованість по сплаті аліментів.

За вказаних обставин просила стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання дітей: доньки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та сина ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , аліменти у розмірі прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на кожного, до досягнення дитиною повноліття, та на утримання доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до досягнення нею 23-х років; додаткові витрати на реабілітацію та лікування сина ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , авансовими платежами у сумі 2500,00 грн, щомісячно, до повної реабілітації; додаткові витрати на забезпечення навчання доньки ОСОБА_4 , до закінчення нею навчального закладу у сумі 3230,00 грн, на початку кожного семестру, тобто два рази на рік (січень, серпень); додаткові витрати на забезпечення музикальних здібностей доньки ОСОБА_5 , до закінчення нею навчального закладу, у розмірі 50% вартості навчання.

Відповідач позов не визнав та подав до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що позовні вимоги є необґрунтованими та не підтверджені належними доказами.

У відзиві зазначив, що згідно вимог сімейного законодавства зміна розміру аліментів можлива лише з урахуванням істотної зміни обставин, тоді як на час видачі судового наказу про стягнення аліментів судом вже було враховано зміни в сім`ї, а саме те, що найстарша донька навчалася. Також на день видачі судового наказу й існувала необхідність у сина ОСОБА_7 носіння ортопедичного взуття, у зв`язку з чим позивачка отримує соціальну допомогу. На момент видачі судового наказу теж були відомі обставини щодо відвідування донькою ОСОБА_5 музикальної школи.

Щодо вимог про стягнення додаткових витрат на сина ОСОБА_7 вказав, що подані позивачкою докази не доводять необхідності таких витрат. Також є недоведеними позивачкою обставини, що вона не може працювати.

Зазначив, що окрім аліментів, сплачував проживання доньки ОСОБА_4 в гуртожитку та за її навчання, матеріально допомагав на свята, надавав кошти на оздоровлення, одяг, підготовку до шкоди.

Крім того, додав, що витрати, на які вказує позивачка не є додатковими та повинні покриватися з аліментів, які на них сплачуються.

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 25 вересня 2020 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, позивачка звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій посилалася на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, незаконність та необґрунтованість рішення суду, ухваленого без повного та всебічного з`ясування обставин, що мають значення справи.

В обґрунтування апеляційної скарги вказувала, що судом не враховано відсутність в матеріалах справи будь-якого доказу щодо дійсного матеріального стану відповідача, оскільки останній не надав суду жодної інформації про свої доходи.

Судом безпідставно взято до уваги, що відповідач має поганий матеріальний стан та те, що на час розгляду справи не мав заборгованості по сплаті аліментів.

Зазначила, що їй достеменно відомо про те, що відповідач працює за кордоном та має гарні заробітки, але свої доходи приховує.

Судом дійшов помилкового висновку, що надані докази про стан здоров`я дітей, про навчання доньки ОСОБА_4 у коледжі, про навчання доньки ОСОБА_5 у музичній школі, про проходження сином ОСОБА_6 лікування навесні 2018 року, про вартість лікування хвороби сина ОСОБА_7 , не доводять обставин погіршення матеріального стану ОСОБА_1 .

Суд не зазначив мотивів відхилення доказу, як Акт обстеження матеріально-побутових умов проживання ОСОБА_1 , в якому зазначено, що остання має складне матеріальне становище.

Суд, посилаючись на те, що відповідач добровільно оплачує навчання доньки ОСОБА_4 і сплачує аліменти, не взяв до уваги, що ОСОБА_2 двічі сплативши за навчання і в подальшому це робить, за другий семестр 2019 рік та 2020 рік.

Суд не надав оцінки і не дослідив такі докази як довідки відділу державної виконавчої служби про наявність у відповідача постійної заборгованості по сплаті аліментів.

Крім того, судом не враховано правову позицію Верховного Суду України, викладену з подібних правовідносин у постанові по справі №755/14148/18.

За вказаних обставин, просила скасувати рішення Вишгородського районного суду Київської області від 25 вересня 2020 року та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Відповідач, заперечуючи проти апеляційної скарги, подав відзив, в якому посилаючись на те, що доводи апеляційної скарги є безпідставними та не спростовують висновків суду, а рішення є законним та обґрунтованим, просив відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а рішення - залишити без змін.

В обґрунтування відзиву на апеляційну скаргу зазначив обставини, на які посилався у відзиві на позовну заяву.

Крім того, щодо свого доходу зазначив, що він втратив роботу у зв`язку з початком введеного карантину, про що вказував у судовому засіданні. На даний час зареєстрований та фактично проживає у м. Запоріжжя. При цьому, сама позивачка підтвердила той факт, що відсутність у батька або матері можливості надавати дитині відповідного розміру утримання не є тією обставиною, яка враховується судом при визначенні розміру аліментів.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду в межах апеляційного оскарження, та вимог, що заявлялися в суді першої інстанції, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог про збільшення розміру аліментів, суд першої інстанції виходив з їх недоведеності та необґрунтованості.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції та вважає його правильним з наступних підстав.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2 є батьками ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

18 січня 2018 року Вишгородським районним судом Київської області видано судовий наказ про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , щомісячно, аліментів на утримання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у твердій грошовій сумі, в розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, що дорівнює 930 грн на кожну дитину, починаючи з дня подання заяви, а саме: з 13.12.2017 і до досягнення дитиною повноліття; та про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , у розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня подання заяви, а саме з 13.12.2017 року і до досягнення дитиною повноліття.

Судовий наказ набрав законної сили 23.02.2018 та 29.03.2018 був виданий стягувачу ОСОБА_1 .

Судом також встановлено, що згідно копії акту обстеження матеріально-побутових умов проживання від 09.09.2019, ОСОБА_3 разом із дітьми: донькою ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , сином ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , сином ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та донькою ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживають за адресою: АДРЕСА_1 .

Частиною першою статті 192 СК України встановлено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Аналіз вказаної норми закону приводить до висновку, що розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них.

Крім цього, наведена правова норма вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених в судовому порядку підстав.

Отже, враховуючи зміст статті 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним та, зокрема, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів стягувач аліментів може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів.

Таким чином, стаття 192 СК України вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених в судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із сторін.

Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, з`ясувавши обставини щодо матеріального та сімейного стану, а також стану здоров`я, як платника аліментів, так і стягувача, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для збільшення розміру аліментів.

Так, судом першої інстанції враховано, що позивачка, звертаючись до суду з позовом про збільшення розміру позовних вимог, у відповідності до вимог ст. 12, 76, 77, 81 ЦПК України, не надала суду доказів погіршення свого матеріального стану, як і доказів покращення матеріального стану відповідача.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги, що докази про стан здоров`я дітей, про навчання доньки ОСОБА_4 у коледжі, про навчання доньки ОСОБА_5 у музикальній школі, про проходження сином ОСОБА_6 лікування навесні 2018 року та про вартість лікування хвороби сина ОСОБА_7 доводять факт погіршення матеріального стану позивачки, оскільки дані обставини, в силу ст. 77 ЦПК України, не є належними доказами на підтвердження зміни матеріального стану.

Доводи апеляційної скарги, що суд в рішенні не зазначив мотивів відхилення Акту обстеження матеріально-побутових умов від 09.09.2019, який на думку скаржника, доводить обставини складного матеріально стану отримувача аліментів, колегія суддів не приймає до уваги.

Дійсно, в даному Акті зазначено, що ОСОБА_3 сама виховує чотирьох дітей та на даний час сім`я має складне матеріальне становище (а.с. 9).

Водночас, зазначення в Акті, що сім`я має складне матеріальне становище не доводить тієї обставини, що матеріальний стан ОСОБА_1 після видачі судом 18.01.2018 судового наказу про стягнення аліментів погіршився. А за приписами сімейного законодавства, умовою для збільшення розміру аліментів є, зокрема, погіршення матеріального стану одержувача аліментів, а не складний матеріальний стан сім`ї в цілому.

Матеріали справи не містять доказів щодо зміни майнового стану позивача у зв`язку із складним матеріальним станом сім`ї.

Колегія суддів також не приймає до уваги доводи апеляційної скарги, що суд неправильно встановив обставини щодо матеріально стану відповідача та не врахував, що відповідач не надав будь-якого доказу про свої доходи.

За правилами цивільного судочинства, у даних правовідносинах, що склалися між сторонами, обов`язок доведення обставин, на які посилається позивач у позовній заяві покладено саме на позивача.

Як вбачається зі змісту позовної заяви, позивачка вказувала, що їй достеменно відомо, що відповідач працездатний, працює за кордоном і має достатні доходи на утримання дітей.

В той же час, на підтвердження вказаних обставин позивачка, у відповідності до вимог ст. 12, 81 ЦПК України, не надала до позовної заяви належних доказів про доходи відповідача, якими, зокрема, є відомості з податкових органів та пенсійного фонду.

Також, у разі неможливості подання доказів матеріального стану відповідача, протягом розгляду справи в суді першої інстанції позивачка не зверталася до суду з клопотанням, в порядку ст. 84 ЦПК України, про витребування таких доказів судом.

Таким чином, доводи апеляційної скарги щодо неправильного встановлення судом обставин про матеріальний стан відповідача не знайшли свого підтвердження. А посилання позивачки в апеляційній скарзі на те, що їй достеменно відомо про гарні заробітки відповідача за кордоном є припущеннями, тоді як згідно ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Посилання в апеляційній скарзі щодо неврахування судом наявності у відповідача заборгованості зі сплати аліментів є неприйнятними, оскільки при вирішенні спору про збільшення розміру аліментів дана обставина не має правового значення.

Крім того, доводи апеляційної скарги щодо наявності у відповідача заборгованості по аліментам доводять той факт, що останній належним чином не виконує свої аліментні зобов`язання, а не факт погіршення матеріального стану позивачки або факт покращення матеріального стану відповідача.

Враховуючи наведені обставини та положення закону, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позивачка не надала суду належних, допустимих, достатніх та достовірних доказів, згідно яких наявні підстави для збільшення розміру аліментів, визначеного судом.

До того ж, суд правильно зазначив у рішенні, що зміна прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку не є підставою для збільшення розміру аліментів, визначених судом, оскільки зміна закону, яким установлюється мінімальний розмір аліментів, які підлягають стягненню з платника аліментів на одну дитину, не є підставою для зміни розміру аліментів, відповідно до ст. 192 СК України.

Згідно з роз`ясненнями, викладеними в п. 17 постанови Пленуму ВСУ «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15.05.2006 №3 зміна мінімального розміру аліментів на одну дитину не є підставою для перегляду постановлених раніше судових рішень про їх стягнення.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що відмовляючи в задоволенні позовних вимог про збільшення розміру аліментів на дітей, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивачем не доведено погіршення матеріального становища позивача чи виникли інші обставини, які відповідно до вимог ст. 192 СК України, є підставою для збільшення визначеного судом розміру аліментів.

В задоволенні позовних вимог про збільшення розміру аліментів на утримання доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до досягнення нею двадцяти трьох років, суд першої інстанції теж обґрунтовано відмовив, оскільки вимог про стягнення аліментів на дитину, яка продовжує навчання, позивачка не заявляла, а вимоги про збільшення розміру аліментів, як правильно встановив суд, не доведені належними та допустимими доказами.

Фактично доводи апеляційної скарги в частині позовних вимог про збільшення розміру аліментів зводяться до незгоди з висновком суду першої інстанції стосовно встановлення обставин справи у цій частині, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом першої інстанції, який їх обґрунтовано спростував.

Колегія суддів також погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог про стягнення додаткових витрат на дітей.

Відповідно до ч. 1 ст. 185 СК України визначено, що той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо).

За частиною другою статті 185 СК України розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення.

Виходячи з аналізу ст. 185 СК України додаткові витрати на утримання дитини мають бути викликані особливими обставинами. У даному випадку мова йде про додаткові витрати, а не про додаткове стягнення коштів на утримання дитини. Проте, в окремих випадках, через особливі обставини (розвиток здібностей дитини, тяжка хвороба, каліцтво дитини, тощо) потрібні значні додаткові витрати. Визначення таких особливих обставин належить до компетенції суду, і вони є індивідуальними в кожному конкретному випадку.

Доказами, що підтверджують наявність особливих обставин, що спричинили додаткові витрати на дитину, можуть бути документи, які свідчать, наприклад, про витрати на придбання спеціальних інструментів, призначених для розвитку здібностей дитини (наприклад, музичного інструменту або спортивного спорядження тощо), витрати на навчання дитини у платному навчальному закладі, на заняття у музичних, мистецьких або спортивних закладах, на додаткові заняття.

Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно.

Наявність таких додаткових витрат має довести особа, що заявляє позовні вимоги про їх стягнення.

Також, розмір додаткових витрат на дитину повинен обґрунтовуватися відповідними документами (витрати на спеціальний медичний огляд - довідка медичного закладу про вартість медичних послуг; витрати на лікування, на санаторно-курортне лікування; виписка з історії хвороби дитини; рецепти лікарів; довідки; чеки; рахунки; проїзні документи тощо).

Звертаючись до суду з позовом, позивачка, обґрунтовуючи позовні вимоги про стягнення додаткових витрат на дітей, посилалася на те, що донька ОСОБА_4 навчається у коледжі на платній основі, у зв`язку з чим необхідні додаткові кошти на оплату навчання, на оплату проживання, оскільки навчальний заклад знаходиться в іншому місті, а також на придбання необхідних канцелярських товарів. Донька ОСОБА_5 має здібності до музики і додатково, після занять у школі, навчається у Димерській дитячій музичній школі. Син ОСОБА_7 з народження страждає хворобою ніг, йому встановлено інвалідність, потребує регулярних лікувально-реабілітаційних процедур та особливого ортопедичного взуття.

Як встановлено судом, згідно довідки Димерської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів №1 Вишгородської районної ради Київської області від 22.10.2019 №297, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , навчається в 6 класі Димерської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів №1 Вишгородської районної ради Київської області.

З довідки Димерської дитячої музичної школи Вишгородської районної державної адміністрації Відділу культури, національностей та релігій від 10.09.2019 №21 вбачається, що ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є ученицею Димерської дитячої музичної школи Вишгородської районної державної адміністрації Відділу культури, національностей та релігій по класу скрипки та по класу сольного співу. Плата за навчання становить 195 грн.

Отже, вищевказана довідка підтверджує, що донька сторін ОСОБА_5 навчається у дитячій музичній школі.

В той же час, матеріали справи не містять доказів, що навчання ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у музичній школі викликано особливими обставинами, зокрема зумовлено розвитком здібностей дитини до музики. Наявний в матеріалах справи табель успішності ОСОБА_5 в Димерській музичній школі не доводить тієї обставини, що навчання дитини у цій школі зумовлено розвитком її здібностей. А як визначено законодавцем, такі обставини, має довести особа, що заявляє позовні вимоги про стягнення додаткових витрат.

Крім того, заявляючи вимоги про стягнення з відповідача половини вартості навчання у музичній школі доньки ОСОБА_5 до закінчення нею навчального закладу, позивачка не зазначила періоду навчання, зокрема дату закінчення дитиною навчального закладу.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у стягненні додаткових витрат на доньку ОСОБА_5 .

Колегія суддів також вважає обґрунтованим висновок суду про відмову в задоволенні позовних вимог про стягнення додаткових витрат на сина сторін ОСОБА_7 , з огляду на таке.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_7 , 2013 року народження, є дитиною-інвалідом, у зв`язку з чим отримує державну соціальну допомогу на дітей-інвалідів віком до 18 років, що підтверджується посвідченням серія НОМЕР_1 виданого УСЗН Вишгородської РДА.

У довідці Управління соціального захисту населення Вишгородської райдержадміністрації від 16.10.2019 №954 зазначено, що ОСОБА_3 перебуває на обліку в Управлінні соціального захисту населення Вишгородської райдержадміністрації і отримує державну соціальну допомогу на дітей-інвалідів, віком до 18 років, з 12.02.2014 по теперішній час, а також надбавку по догляду за дитиною-інвалідом, віком до 6 років, з 12.02.2014 по 31.10.2019, на дитину ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

З матеріалів справи також вбачається, що згідно довідки Інституту травматології та ортопедії НАМН України від 16.07.2019, ОСОБА_7 , 2013 року народження, звертався до Інституту травматології та ортопедії НАМН України з приводу вродженої лівосторонньої клишоногості. Стан після лікування за методом Понсеті. Приведення переднього відділу лівої стопи. Еквінізм. В даній довідці також зазначено рекомендації щодо лікування, а також про необхідність контролю через 6 місяців (а.с. 26).

Згідно Консультаційного висновку спеціаліста від 18.10.2019, яким ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , встановлено наступний діагноз: вроджена клишоногість лівої ноги, ускладнене укороченням стопи (а.с. 22). У даному висновку зазначено про необхідність лікування в Центрі ОСОБА_17 протягом 5 місяців.

В матеріалах справи наявний Прайс-листок ТОВ "Центр доктора Бубновського", в якому наведені загальні медичні послуги, що надаються в центрі, та їх вартість (а.с.21).

Звертаючись до суду з позовними вимогами про стягнення додаткових витрат на лікування сина ОСОБА_7 , що зумовлене вродженою вадою, та посилаючись на вищевказані докази, позивачка не зазначає порядку необхідних дій для лікування сина ОСОБА_7 та не надає розрахунку вартості такого лікування.

В матеріалах справи наявна лише квитанція про понесення витрат на суму 250,00 грн за отримання консультації у ТОВ "Центр доктора Бубновського". Проте, вимог про стягнення таких витрат ОСОБА_3 не пред`являла.

Більш того, матеріали справи не містять доказів, що після консультації у вказаному центрі ОСОБА_1 розпочато лікування сина ОСОБА_7 та доказів загальної вартості такого лікування, зокрема на 5-6 місяців, як зазначено у консультативному висновку та довідці лікаря.

Поряд з цим, слід зазначити, що в прохальній частині позовної заяви позивачка просила стягнути з відповідача додаткові витрати на сина ОСОБА_7 авансовими платежами, у сумі 2500,00 грн, щомісячно, до повної реабілітації дитини. Однак, позивачка не надала до суду належних доказів необхідності понесення в майбутньому додаткових витрат на сина ОСОБА_7 в сумі 5 000,00 грн, з урахуванням обов`язку обох батьків нести такі витрати. Також, заявляючи вимоги про стягнення витрат на період реабілітації дитини, позивачка не надала доказів періоду такої реабілітації.

Ураховуючи викладене, слід дійти висновку, що судом першої інстанції правомірно відмовлено у задоволенні позовної вимоги про стягнення додаткових витрат на утримання сина ОСОБА_7 .

При цьому, колегія суддів зауважує, що у разі понесення позивачкою фактичних додаткових витрат на сина ОСОБА_7 , зокрема на лікування, вона не позбавлена права звернутися до суду з позовом про стягнення таких витрат, як фактично понесених.

Щодо відмови суду в задоволенні позовної вимоги про стягнення додаткових витрат на утримання доньки ОСОБА_4 , яка продовжує навчання, колегія суддів зазначає таке.

Згідно довідки Немішаєського агротехнічного коледжу Національного університету біоресурсів і природокористування України від 05.09.2019 №516, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дійсно є студенткою ІІІ курсу, групи В-31, денної форми навчання відділення «Ветеринарна медицина». Вступила 01.09.2017 і закінчує навчання 30.06.2021.

В позовній заяві ОСОБА_3 просила стягнути додаткові витрати на забезпечення навчання доньки ОСОБА_4 до досягнення нею 23-х років.

Як зазначалось вище, відповідно до ч. 1 ст. 185 СК України, той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо).

А статтею 199 СК України передбачений обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання. Якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу; право на утримання припиняється у разі припинення навчання; право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання.

Верховний Суд в постанові від 29.01.2018 у справі №622/373/16-ц висловив правову позицію, що на відміну від правовідносин щодо участі батьків у додаткових витратах на дитину (стаття 185 СК України), правовідносини щодо обов`язку батьків утримувати повнолітніх дочку, сина на період навчання регулюються главою 16 СК України, яка зокрема, передбачає обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, у спосіб сплати аліментів (статті 199, 200, 201 цього Кодексу). У визначенні розміру аліментів необхідно враховувати вартість навчання, підручників, проїзду до навчального закладу, проживання за місцем його знаходження. Норми цієї глави не встановлюють самостійного, окремого від аліментних зобов`язань, обов`язку батьків брати участь у додаткових витратах на дочку, сина, що викликані особливими обставинами.

Тому, у випадках, коли дитина потребує матеріальної допомоги у зв`язку з навчанням до досягнення нею двадцяти трьох років, правила статті 185 СК України (додаткові витрати на дитину) не застосовуються, зазначені правовідносини регулюються статтею 199 цього Кодексу (утримання дитини, яка продовжує навчання).

Позовна заява не містить вимог про стягнення з відповідача аліментів на утримання доньки ОСОБА_4 з підстав, передбачених ст. 199 СК України. Зі змісту позовної заяви вбачається, що позовні вимоги про стягнення додаткових витрат на доньку ОСОБА_4 обґрунтовує необхідністю забезпечення такого навчання, проїзду до місця навчання, придбання необхідних канцелярських матеріалів.

За наведених обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовної вимоги про стягнення додаткових витрат на дітей.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами, суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно зі статтями 77-82, 89 ЦПК України, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення про відмову в задоволенні позову, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За вказаних обставин, колегія суддів приходить до висновку про залишення рішення суду без змін, а скарги без задоволення.

Частиною шостою статті 19 ЦПК України визначено, що справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; справи незначної складності є малозначними справами.

Оскільки ціна позову у даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа незначної складності, то вона відноситься до малозначних справ.

За приписами п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах.

На підставі викладеного та керуючись ст. 268, 374, 375, 383, 384, 389 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 25 вересня 2020 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий О.Ф. Мазурик

Судді В.А. Кравець

Л.Д. Махлай