Провадження № 2/161/3747/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 листопада 2021 року місто Луцьк

Луцький міськрайонний суд Волинської області

в складі: головуючого судді Філюк Т.М.,

за участю секретаря судового засідання Денисюка І.В.,

позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення боргу з борговою розпискою,-

В С Т А Н О В И В :

13 серпня 2021 року позивач ОСОБА_3 звернувся в суд із позовною заявою до відповідача ОСОБА_4 про стягнення боргу за борговою розпискою.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що між ним та відповідачем 01 вересня 2014 року укладено договір позики, предметом якого було передання відповідачу у власність грошових коштів в розмірі 25000 гривень, які ОСОБА_4 зобов`язався повернути до 01 вересня 2015 року. Після спливу обумовленого строку повернення позики відповідач ухиляється від добровільного повернення боргу. У встановлений в розписці строк відповідач гроші не повернув і всіляко ухиляється від добровільного повернення боргу, що зумовлює звернення до суду цим позовом. Крім того, за розрахунками позивача, за період з 01.09.2015 року по 01.09.2018 року сума 3% річних від простроченої суми боргу становить 2 252 гривень, інфляційні втрати 9319,34 грн.

На підставі наведеного позивач просить стягнути з ОСОБА_4 в свою користь заборгованість за договором позики від 01 вересня 2014 року у розмірі 25000 гривень, та з посиланням на норми ч.2 ст.625 ЦК України 3% річних та інфляційні втрати, а також понесені судові витрати.

Ухвалою судді від 22 вересня 2021 року прийнято до розгляду позовну заяву, відкрито провадження у справі та ухвалено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження, відповідачу запропоновано подати відзив на позов протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання вказаної ухвали.

Позивач у судовому засіданні позовні вимоги пітримав з підстав зазначених у позовній заяві, просив позов задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача у судовому засіданні вказував, що відповідач ОСОБА_1 позовні вимоги визнає, та не заперечує щодо їх задоволення у повному обсязі.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч.3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За змістом частини 3, 4 статті 200 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) у випадку визнання відповідчем позову, суд ухвалює рішення в порядку встановленому статтею 206 цього кодексу.

Відповідно до положень частини 4 статті 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Встановивши, що визнання відповідачем позову не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд приходить до висновку про необхідність його задоволення.

Відповідно до ч.3 п.24 постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи.

Судом встановлено, що 01 вересня 2014 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 уклали договір позики, за умовами якого ОСОБА_4 отримав від ОСОБА_3 в борг 25000 гривень, які зобов`язався повернути до 01 вересня 2015 року.

Факт укладення договору позики між сторонами та факт отримання відповідачем коштів на виконання умов цього договору підтверджується особистою розпискою ОСОБА_4 від 01 вересня 2014року. Розписка складена рукописом, підписана ОСОБА_4 .

Як встановлено судом оригінал розписки від 01 вересня 2014 року міститься в матеріалах цивільної справи №161/2022/21; провадження № 2/161/1637/21 за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості (а.с.29).

Пред`являючи даний позов, позивач зазначив, що у визначений договором строк відповідач борг не повернув, що зумовлює необхідність захисту його порушених прав.

Предметом спору у справі, яка розглядається, є стягнення заборгованості за договором позики.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Відповідно до вимог статті 545 ЦК України кредитор прийнявши виконання зобов`язання, повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.

Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.

Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.

Суд встановив, що оригінал боргової розписки знаходиться у матеріалах цивільної справи №161/2022/21; провадження № 2/161/1637/21 за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості та приєднаний до матеріалів вищевказаної справи.

Отже, відповідач свої зобов`язання за договором позики не виконав, позичені кошти залишаються неповернуті, а тому оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи позицію представника відповідача щодо визнання позову, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог та стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 боргу за договором позики в розмірі 25000 гривень.

Разом з тим, частиною 1 ст. 625 ЦК України встановлено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

У статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Зазначеного правового висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18).

Внаслідок невиконання відповідачем грошового зобов`язання у позивача виникло право на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК України.

У відповідності до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Таким чином, з урахуванням вищенаведеного, заявлені позивачем вимоги з урахуванням наданого розрахунку, який не спростований відповідачем, підлягає стягненню з відповідача 3% річних від простроченої суми боргу за договором позики від 01.09.2014 року за період з 01.09.2015 року по 01.09.2018 року у розмірі 2 252 гривень, та інфляційні втрати у розмірі 9319,34 гривень.

Стосовно розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.

Частиною першою статті 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У статті 1 Закону України «Про судовий збір» визначено, що судовий збір - збір, що справляється на всій території України за подання заяв, скарг до суду, за видачу судами документів, а також у разі ухвалення окремих судових рішень, передбачених цим Законом. Судовий збір включається до складу судових витрат.

Частиною першою статті 142 ЦПК України визначено, що у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем при зверненні до суду з даним позовом сплачено судовий збір у розмірі 908 гривень, що підтверджується квитанцією № 52483997 від 30.08.2021 року, оригінал якої міститься в матеріалах цивільної справи № 161/14606/21; провадження 2/161/3747/21.

Враховуючи визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті, суд приходить до висновку про можливість стягнення з нього на користь позивача 50% сплаченого позивачем судового збору, що становить 454 грн.

На підставі ч.1 ст. 142 ЦПК України слід повернути позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, що складає 454 грн.

Керуючись ст.ст. 4, 5, 13, 76-81, 133, 141, 265, 280-282 ЦПК України, ст.ст. 526, 527, 533, 1046, 1047 ЦК України, суд,-

У Х В А Л И В :

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення боргу з борговою розпискою задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором позики від 01 вересня 2014 року в розмірі 25000 (двадцять п`ять тисяч ) гривень, 3% річних від простроченої суми грошового зобов`язання, що за період з 01.09.2015 року по 01.09.2018 року становить 2 252 ( дві тисячі двісті п`ятдесят дві) гривні та інфляційні втрати у розмірі 9319 ( дев`ять тисяч триста дев`ятнадцять) гривень 34 копійки.

Стягнути з ОСОБА_4 в користь ОСОБА_3 454 (чотириста п`ятдесят чотири) гривні сплаченого судового збору.

Повернути ОСОБА_3 з Державного бюджету України 50 % сплаченого судового збору згідно квитанції від № 52483997 від 30.08.2021 року, що становить 454 (чотириста п`ятдесят чотири) гривні.

Оригінал квитанції № 52483997 від 30.08.2021 року знаходиться в матеріалах цивільної справи № 161/14606/21; провадження 2/161/3747/21.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення, в разі проголошення вступної та резолютивної частини рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Позивач: ОСОБА_3 (місце проживання: АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 );

Відповідач: ОСОБА_4 (місце проживання: АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_2 ).

Дата складення повного тексту рішення - 05 листопада 2021 року.

Суддя

Луцького міськрайонного суду Т.М. Філюк