Єдиний унікальний номер судової справи: 474/680/18
Провадження № 22-ц/812/48/21 Доповідач апеляційного суду Самчишина Н.В.
Постанова

Іменем України

11 січня 2021 року м. Миколаїв Справа № 474/680/18

Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Самчишиної Н.В.,

суддів: Лисенка П.П., Серебрякової Т.В.,

із секретарем судового засідання - Горенко Ю.В.

без участі учасників справи,

переглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Врадіївського районного суду Миколаївської області від 14 вересня 2020 року, ухвалене у складі головуючого судді Сокол Ф.Г., у приміщенні цього ж суду, вступну та резолютивну частину рішення оголошено того ж дня о 15 год. 05 хв., повний текст складено 18 вересня 2020 року, за позовом ОСОБА_1 до Приватного підприємства «Виробничо-комерційне підприємство «Каро», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Врадіївська районна державна адміністрація Миколаївської області, про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки,

встановив:

25 липня 2018 року ОСОБА_1 , діючи через свого представника ОСОБА_2 , звернувся до Приватного підприємства «Виробничо-комерційне підприємство «Каро» (далі - ПП «ВКП «Каро») з вищезазначеним позовом, який обґрунтовував наступним.

Позивачу на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії МК №075390 належать земельні ділянки площею 3,66 га з кадастровим номером :01:000:0250 та площею 1,06 га з кадастровим номером :01:000:0280, які розташовані в межах Доброжанвської сільської ради Врадіївського району Миколаївської області, з цільовим призначенням - ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

На початку 2017 року йому стало відомо про те, що при виготовленні державного акту було допущено технічну помилку щодо зазначення кадастрових номерів та площ земельних ділянок.

28 квітня 2017 року під час визначення меж земельної ділянки він дізнався про існування договору оренди земельної ділянки від 30 жовтня 2015 року, нібито укладеного між ним та ПП «ВКФ «Каро», який 13 квітня 2017 року зареєстровано реєстраційною службою Первомайської міської ради Миколаївської області.

Позивач звернувся до Центру надання адміністративних послуг за інформаційною довідкою з метою з`ясування питання про наявність договору оренди земельної ділянки та його реєстрацію. З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав позивач дізнався, що державний реєстратор виконавчого комітету Первомайської міської ради Потеряйко О.О. 13 квітня 2017 року зареєструвала право власності та право оренди на земельну ділянку площею 0,96 га з кадастровим номером :01:000:0279.

Посилаючись на те, що така земельна ділянка йому не належить, він не підписував ніякого договору оренди, позивач просив визнати недійсним укладений 30 жовтня 2015 року договір оренди земельної ділянки, площею 0,96 га з кадастровим номером :01:000:0279 між ОСОБА_1 та ПП «ВКП «Каро».

У відзиві на позовну заяву представник відповідача просив відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження факту не підписання ним договору оренди землі та свого небажання його укладати, оскільки позивач отримував орендну плату.

Рішенням Врадіївського районного суду Миколаївської області від 14 вересня 2020 року відмовлено у задоволенні позову.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позов є необґрунтованим, обставини покладені в основу позовних вимог недоведеними та позивачем не вірно обрано спосіб захисту.

Відмова у задоволенні позову через обрання неефективного (неналежного) способу захисту не позбавляє позивача права заявити негаторний позов про повернення земельної ділянки.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом принципів цивільного судочинства, а саме охорону прав та законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави, а також необґрунтованість та незаконність рішення суду першої інстанції, просив його скасувати й ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом не вірно вказано про необґрунтованість та недоведеність його позову, так як він сам не мав можливості надати докази для всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження в судовому засіданні, а суд йому в цьому не допоміг. Так, за час розгляду справи ним подавалося клопотання про витребування доказів, про залучення доказів та про залучення свідків. У 2018 році суд задовольнив його клопотання та витребував від відповідача оригінали договору оренди, а з державного реєстру речових прав матеріали реєстраційної справи стосовно спірного договору. Проте суд у своєму рішенні не дав пояснень щодо того чого не виконано ухвалу суду в цій частині. Суд мав можливість дослідити наявний у матеріалах справи договір оренди від 30 жовтня 2015 року та встановити, що в ньому відсутні необхідні та невід`ємні частини договору оренди - кадастровий номер земельної ділянки, невідповідний до державного акту про право власності кадастровий план та інші суттєві порушення, які вже є підставою для визнання правочину недійсним.

Відзиву на апеляційну скаргу іншими учасниками справи не надано.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню із наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що суд, будучи позбавленим можливості в інший спосіб встановити, що договір оренди позивач не підписував та умови його не погоджував, звертає увагу, що відсутність волевиявлення позивача на укладення договору оренди не є підставою для визнання такого договору недійсним, а може бути підставою для висновку щодо відсутності факту укладання такого договору, що вбачається із змісту статей 638, 639 ЦК України.

Зайняття земельної ділянки фактичним користувачем (тимчасовим володільцем) треба розглядати як таке, що не пов`язане із позбавленням власника його права володіння на цю ділянку. У цьому випадку ефективним способом захисту права, яке позивач як власник земельної ділянки, вважає порушеним, є усунення перешкод у користуванні належним йому майном, зокрема, шляхом пред`явлення вимог про повернення такої ділянки. Отже, негаторний позов можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідних земельних ділянок.

Проаналізувавши вищезазначені правові положення та обставини справи, суд прийшов до висновку, що в даному випадку позивачем обрано невірний спосіб захисту порушеного права, оскільки останній за умови доведення відсутності факту укладання спірного договору оренди землі не позбавлений права звернутися до суду з позовом про усунення перешкод у користуванні належним йому майном та скасування державної реєстрації.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи і таке встановлено судом, позивачу згідно державного акта на право власності на земельну ділянку серії МК № 075390 від 22 жовтня 2003 року (далі - державний акт серії МК № 075390), виданого на підставі розпорядження Врадіївської районної державної адміністрації № 136-р від 19 березня 2003 року, належить земельна ділянка площею 4,50 га, яка розташована в межах Доброжанівської сільської ради Врадіївського району Миколаївської області з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (т. 1 а.с. 13).

Відповідно до плану меж земельної ділянки в державному акті серії МК № 075390 визначено, що позивач є власником двох земельних ділянок, а саме: земельної ділянки НОМЕР_1 площею 3,66 га, з кадастровим номером :01:000:0250, та земельної ділянки НОМЕР_2 площею 1,06 га, з кадастровим номером :01:000:0280 (т. 1 а.с. 13 зворот).

Згідно листа Відділу у Врадіївському районі Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області № 62/141-17 від 09 жовтня 2017 року вбачається, що записи в державному акті серії МК № 075390 на ім`я позивача збігаються з записами в Книзі реєстрації державних актів на право власності на землю громадян. При цьому зазначено, що вказаний державний акт містить помилки щодо зазначення площ земельних ділянок зазначених в розпорядженні Врадіївської районної державної адміністрації Миколаївської області № 136-р від 19 березня 2003 року та в державному акті помилково роздруковано план меж земельних ділянок належних ОСОБА_3 . До вказаного листа додано кадастровий план згідно якого ОСОБА_1 належить земельна ділянка площею 0,96 га, розташована в межах території Доброжанівської сільської ради Врадіївського району Миколаївської області (т. 1 а.с. 72, 75).

Водночас з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 87696433 від 22 травня 2017 року вбачається, що 13 квітня 2017 року на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку серії МК № 075390, виданого 22 жовтня 2003 року, рішенням про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 34828870 від 19 квітня 2017 року, за позивачем зареєстровано право приватної власності на земельну ділянку площею 0,96 га, з кадастровим номером :01:000:0279, та рішенням про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 34828521 від 19 квітня 2017 року, за позивачем зареєстровано право приватної власності на земельну ділянку площею 3,55 га, з кадастровим номером :01:000:0249 (т. 1 а.с.10-12).

В матеріалах справи наявний оригінал типового договору оренди землі, укладений 30 жовтня 2015 року між позивачем та відповідачем, в якому наявні підписи орендодавця (позивача) та представника орендаря (відповідача). Предметом договору є земельна ділянка площею 0,96 га, яка знаходиться в межах території Доброжанівської сільської ради Врадіївського району Миколаївської області. Договір укладено на 15 років. Водночас вказаний договір не містить інших даних щодо земельної ділянки (т. 1 а.с. 144).

На підтвердження права власності позивача на вказану земельну ділянку до договору оренди землі приєднана копія державного акта серії МК № 075390 та копія кадастрового плану земельних ділянок, переданих у приватну власність позивача, з яких вбачається, що позивач є власником двох земельних ділянок, а саме: земельної ділянки НОМЕР_1 площею 3,55 га з кадастровим номером :01:000:0249 та земельної ділянки НОМЕР_2 площею 0,96 га з кадастровим номером :01:000:0279.

До договору оренди землі також долучено оригінали акту визначення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) від 30 жовтня 2015 року та акт приймання-передачі земельної ділянки від тієї ж дати, в яких наявні підписи позивача та представника відповідача.

Вказаний договір зареєстрований 13 квітня 2017 року державним реєстратором Виконавчого комітету Первомайської міської ради Миколаївської області Потерайко О.О., рішення із індексним номером 34828870 від 19 квітня 2017 року, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майн № 87696433 від 22 травня 2017 року.

За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини, інші юридичні факти.

Згідно із частиною першою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво - чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті).

Відповідно до законодавчого визначення правочином є перш за все вольова дія суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів - набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки. Здійснення правочину законодавством може пов`язуватися з проведенням певних підготовчих дій учасниками правочину (виготовленням документації, оцінкою майна, інвентаризацією), однак сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає в згоді сторін взяти на себе певні обов`язки (на відміну, наприклад, від юридичних вчинків, правові наслідки яких наступають у силу закону незалежно від волі його суб`єктів).

У двосторонньому правочині волевиявлення повинно бути взаємним, двостороннім і спрямованим на досягнення певної мети; породжуючи правовий наслідок, правочин - це завжди дії незалежних та рівноправних суб`єктів цивільного права.

Частиною третьою статті 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання його недійсним у силу припису частини першої статті 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил про правочини, вчинені з дефектом волевиявлення - під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини.

Як у частині першій статті 215 ЦК України, так і у статтях 229-233 ЦК України, йдеться про недійсність вчинених правочинів, тобто у випадках, коли існує зовнішній прояв волевиявлення учасника правочину, вчинений ним у належній формі (зокрема, шляхом вчинення підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає фактичній внутрішній волі цього учасника правочину.

У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним - не виникли.

За частиною першою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Стаття 207 ЦК України встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, на підставі частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Частиною ж другою цієї статті визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Отже, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію.

Згідно із частиною першою статті 627 ЦК України і відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України).

За частиною першою статті 14 Закону України «Про оренду землі» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, договір оренди землі укладається в письмовій формі.

Відповідно до частини першої статті 15 Закону України «Про оренду землі» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, істотними умовами договору оренди землі є: об`єкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату; умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду; умови збереження стану об`єкта оренди; умови і строки передачі земельної ділянки орендарю; умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки; визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об`єкта оренди чи його частини; відповідальність сторін; умови передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки.

Відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, а також порушення вимог статей 4-6, 11, 17, 19 цього Закону є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним відповідно до закону (частина друга статті 15 Закону України «Про оренду землі»).

У разі ж якщо сторони такої згоди не досягли, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини.

Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено.

За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до частини другої статті 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19) звертала увагу на те, що такий спосіб захисту, як визнання правочину неукладеним, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом. Разом із цим суд може застосувати не встановлений законом спосіб захисту лише за наявності двох умов одночасно: по-перше, якщо дійде висновку, що жодний установлений законом спосіб захисту не є ефективним саме у спірних правовідносинах, а по-друге, якщо дійде висновку, що задоволення викладеної в позові вимоги позивача призведе до ефективного захисту його прав чи інтересів.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

У справі, що розглядається, позивач звернувся з вимогою про визнання недійсним договору оренди, посилаючись на те, що цей договір не укладав та не підписував.

При цьому доказів на підтвердження обґрунтування позовних вимог в частині не підписання договору оренди землі позивачем не надано.

Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Зазначена норма кореспондує частинам другій, третій статті 215 ЦК України, висвітлює різницю між нікчемним і оспорюваним правочином і не застосовується до правочинів, які не відбулися, бо є невчиненими.

Таким чином, у випадку оспорювання самого факту укладення правочину, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірного договору у мотивувальній частині судового рішення.

За викладених обставин позовні вимоги про визнання недійсним договору оренди землі не підлягають задоволенню з підстав обрання позивачем неефективного способу захисту в цій частині, що вірно констатував суд першої інстанції.

Посилання позивача в апеляційній скарзі на порушення судом прав заявника на судовий захист є необґрунтованим, оскільки право заявника на звернення до суду в порядку, встановленому цивільно-процесуальним законодавством, зокрема і обрання представника його інтересів в суді судом не обмежене. Відмова у позові із зазначених вище підстав, не позбавляє права позивача звернутися до суду з позовом для вирішення спору про захист права, у спосіб, який є ефективним, що вірно роз`яснив суд першої інстанції.

Повторне не витребування судом доказів правильності остаточного висновку суду не спростовують, а тому підстав для скасування судового рішення апеляційний суд не вбачає.

За таких обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно дослідив обставини справи, дав належну оцінку зібраним у справі доказам та дійшов до вірного висновку про відмову у задоволенні позову.

З урахуванням викладеного, згідно із приписами ст. 375 ЦПК України апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків судів першої інстанції не спростовують.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Врадіївського районного суду Миколаївської області від 14 вересня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту у порядку та випадках, передбачених статтею 389 ЦПК України.

Головуючий Н.В. Самчишина

Судді П.П. Лисенко

Т.В. Серебрякова

Повний текст постанови складено 11 січня 2021 року.