Ухвала

11 листопада 2021 року

м. Київ

справа № 592/8883/19

провадження № 61-10506св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Мартєва С. Ю. (суддя-доповідач), Стрільчука В. А., Фаловської І. М.,

учасники справи:

позивач - Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Ковпаківського районного суду міста Суми від 04 березня 2020 року у складі судді Котенко О. А. та постанову Сумського апеляційного суду від 18 червня 2020 року у складі колегії суддів: Собини О. І., Криворотенка В. І., Левченко Т. А.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2019 року Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про виселення зі зняттям з реєстрації місця проживання.

Позовну заяву мотивувало тим, що 11 вересня 2016 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПAT КБ «ПриватБанк») отримало у власність квартиру, загальною площею 26,70 кв. м, житловою площею 19,50 кв. м, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 на підставі договору іпотеки від 13 квітня 2016 року, що посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Каримовою Н. С. та зареєстрований у державному реєстрі під номером 1151.

Після отримання права власності на квартиру, позивач намагався отримати доступ до житла, однак перешкодою для вчинення зазначених дій стала реєстрація та проживання у ньому ОСОБА_1 , який підлягає виселенню без надання іншого жилого приміщення.

На виконання частини першої статті 109 ЖК Української РСР позивач направив відповідачу письмову вимогу про добровільне звільнення приміщення та зняття з реєстраційного обліку, однак законні вимоги позивача були проігноровані та нерухомість не була передана позивачу у вільне користування. Ураховуючи зазначене, примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду тільки за певних умов: якщо добровільно мешканці не звільнять житловий будинок або житлове приміщення, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника, або в інший погоджений строками строк.

Позивач просив виселити ОСОБА_1 із квартири АДРЕСА_1 зі зняттям з реєстрації місця проживання.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішеннямвід 04 березня 2020 року Ковпаківський районний суд міста Суми у позові відмовив.

Рішення суд першої інстанції мотивував тим, що квартира придбана не за рахунок кредиту, а банк набув у власність вказану квартиру на підставі договору іпотеки від 13 квітня 2016 року, укладеного з Товариством з обмеженою відповідальністю «Естейт Селлінг» (далі - ТОВ «Естейт Селлінг»), тому вимога банку про виселення ОСОБА_1 з житла зі зняттям з реєстрації місця проживання є безпідставною.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановоювід 18 червня 2020 року Сумський апеляційний суд скаргу AT КБ «ПриватБанк» залишив без задоволення, рішення суду першої інстанції залишив без змін.

Постанову суд апеляційної інстанції мотивував тим, що у зв`язку із укладенням між ТОВ «Естейт Селлінг» та ПАТ КБ «ПриватБанк» договору іпотеки від 13 квітня 2016 року, договірних відносин між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк» не виникло, кредитний договір не укладався.

Банк, набуваючи спірне житлове приміщення у власність на підставі іпотечного договору від 13 квітня 2016 року, був обізнаний про те, що у квартирі зареєстрований і проживає ОСОБА_1 , а також те, що спірне житлове приміщення придбанє ОСОБА_1 не за кредитним договором від 26 травня 2015 року, на підставі якого банк набув його у власність. Отже, банку було відомо про ризики, пов`язані з набуттям у власність спірної нерухомості.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у липні 2020 року до Верховного Суду, AT КБ «ПриватБанк» просить, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм матеріального права, скасувати судові рішення та ухвалити нове про задоволення позову.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою від 06 серпня 2020 року Верховний Суд відкрив касаційне провадження, витребував справу з суду першої інстанції, надіслав учасникам справи копії касаційної скарги та доданих до неї документів, роз`яснив їм право подати відзив на касаційну скаргу.

У серпні 2020 року справа надійшла до Верховного Суду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Підставою для відкриття касаційного провадження АТ КБ «ПриватБанк» зазначає неврахування судом апеляційної інстанції висновків щодо застосування статті 40 Закону України «Про іпотеку» у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду України: від 09 вересня 2015 року у справі № 6-455цс15 та від 03 лютого 2016 року у справі № 6-2947цс15, а також порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права, а саме: статей 3, 6,11, 13, 81, 83, 89 ЦПК України.

Касаційна скарга мотивована тим, що власником будинку є позивач, відповідач не є власником будинку, а тому може бути виселений без надання іншого жилого приміщення; вимога нового власника про виселення користувача будинку є законною та обґрунтованою;

суди попередніх інстанцій дійшли помилково висновку про необхідність обов`язкового письмового попередження відповідача про добровільне звільнення ним спірного житлового приміщення, оскільки зазначене стосується виключно позасудового врегулювання звернення стягнення на предмет іпотеки, і не застосовується у порядку звернення стягнення на предмет іпотеки за рішенням суду, що відповідає правовим висновкам Верховного Суду України, викладених у постанові № 6-455цс15 від 09 вересня 2015 року та від 03 лютого 2016 року у справі № 6-2947цс15, оскільки письмове повідомленні відповідачів про необхідність виселення не є обов`язковою умовою при зверненні до суду з такою вимогою. Позивач надсилав відповідачам вимогу про звільнення жилого приміщення, однак була проігнорована та не виконана. Судами не належно вивчено надані до справи документи, що призвело до висновку про недоведеність вимог.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суд установив, що 29 листопада 2006 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладений кредитний договір, згідно з яким ОСОБА_1 отримав кредитні кошти в сумі 14 000,00 дол. США для купівлі квартири на строк з 29 листопада 2006 року до 27 листопада 2026 року (а. с. 51-54).

29 листопада 2006 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладений договір іпотеки, згідно з яким ОСОБА_1 передав в іпотеку в забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором однокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , придбану за договором купівлі-продажу квартири від 29 листопада 2006 року (а. с. 55-57).

Рішенням від 27 травня 2012 року Ковпаківський районний суд м. Суми в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 29 листопада 2006 року в розмірі 14051,56 доларів США звернув стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 шляхом продажу зазначеного майна ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладанням від імені ОСОБА_1 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, а також з наданням всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу. Виселив ОСОБА_1 , ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_1 зі зняттям їх з реєстраційного обліку.

Рішеннямвід 27 липня 2012 року Апеляційний суд Сумської області рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 27 травня 2012 року скасував в частині задоволення позовних вимог щодо виселення та відмовив ПАТ КБ «ПриватБанк» у задоволенні цих вимог. Змінив рішення суду, виклавши абзац другий резолютивної частини рішення в новій редакції: «В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 29 листопада 2006 року в розмірі 14 051,56 дол. США, що за офіційним курсом Національного банку України еквівалентно 108 197,24 грн, звернути стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 з визначеною сторонами початковою вартістю 88 375,00 грн шляхом продажу вказаного майна ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладанням від імені ОСОБА_1 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем». В іншій частині рішення суду залишив без змін (а. с. 96-99).

13 квітня 2016 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ТОВ «Естейт Селлінг» укладений договір купівлі-продажу, згідно з яким ПАТ КБ «ПриватБанк» продало ТОВ «Естейт Селлінг» квартиру АДРЕСА_1 (обставини встановлені у постанові Апеляційного суду Сумської області від 10 вересня 2018 року у справі № 592/9669/16-ц, а. с. 81-85).

13 квітня 2016 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» як іпотекодержателем та ТОВ «Естейт Селлінг» як іпотекодавцем укладений договір іпотеки № DNTFLOK06629/D1125, відповідно до умов якого ТОВ «Естейт Селлінг» передало в іпотеку ПАТ КБ «ПриватБанк» квартиру АДРЕСА_1 у забезпечення виконання зобов`язань іпотекодавцем ТОВ «Естейт Селлінг» перед іпотекодержателем, що випливають з кредитного договору від 26 травня 2015 року № DNTFLOK06629.

Згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя відповідно до статті 36 Закону України «Про іпотеку», викладеному в пункті 28 договору іпотеки, звернення стягнення на предмет іпотеки, зокрема, може бути здійснено в позасудовому порядку шляхом переходу до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки, про що іпотекодержатель зобов`язаний письмово повідомити іпотекодавця (а. с. 71-78).

Отже, в позасудовому порядку на підставі договору іпотеки від 13 квітня 2016 року відбулося звернення стягнення на передане в іпотеку житло - квартиру АДРЕСА_1 .

11 серпня 2016 року ПАТ КБ «ПриватБанк» зареєструвало право власності на вищевказану квартиру на підставі договору іпотеки від 13 квітня 2016 року (а. с. 8-9).

АТ КБ «ПриватБанк» надало суду копію вимоги до ОСОБА_1 про виселення з квартири протягом 30 днів з моменту отримання вимоги та копію реєстру відправлень рекомендованих листів (а. с. 7, 10). Однак, докази вручення такої вимоги ОСОБА_1 у матеріалах справи відсутні.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Пунктом першим частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадку якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційне провадження у справі підлягає закриттю з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

У цій справі касаційна скарга подана та касаційне провадження відкрито з підстав, передбачених положенням пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України.

Пунктом 5 частини першої статті 396 ЦПК України встановлено, що суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

Так, підставою для відкриття касаційного провадження у цій справі є пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, а саме неврахування судом апеляційної інстанції висновків щодо застосування статті 40 Закону України «Про іпотеку» у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду України: від 09 вересня 2015 року у справі № 6-455цс15 та від 03 лютого 2016 року у справі № 6-2947цс15, а також порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права, а саме: статей 3, 6, 11, 13, 81, 83, 89 ЦПК України.

Проте, зазначена підстава касаційного оскарження не знайшла свого підтвердження, під час перегляду справи в межах доводів касаційної скарги позивача, оскільки правовідносини у зазначених справах та у справі, яка переглядається, не є подібними.

Верховний Суд наголошує, що подібність правовідносин означає, зокрема, тотожність об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм. Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи.

При цьому, під судовими рішеннями у справах зі спорів, що виникли з подібних правовідносин, необхідно розуміти, зокрема, такі, де аналогічними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин. З`ясування подібності правовідносин у рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається з урахуванням обставин кожної конкретної справи. Категорія «подібні правовідносини»може означати як такі правовідносини, що мають лише певні спільні риси з іншими, так і такі, що є тотожними з ними, тобто такими самими, як інші. При визначенні справ із подібними правовідносинами враховується предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог, встановлені судами фактичні обставини справи, однакове правове регулювання спірних правовідносин.

Предметом позову в цій справі є виселення із житла зі зняттям з реєстрації місця проживання на вимогу нового власника.

Так, Верховний Суд України у постанові від 09 вересня 2015 року у справі № 6-455цс15, про яку зазначав заявник, у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та кредит» до боржника (іпотекодавця), поручителя та інших осіб, про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення, дійшов висновку про те, що зі змісту частини третьої статті 109 ЖК Української РСР, частини третьої статті 33, частин першої, другої статті 39, частин першої, другої статті 40 Закону України від 05 червня 2003 року № 898-IV «Про іпотеку» убачається, що вимога письмового попередження про добровільне звільнення житлового приміщення стосується лише такого способу звернення стягнення на предмет іпотеки, як позасудове врегулювання на підставі договору, і не застосовується в порядку звернення стягнення за рішенням суду. Задоволення позову про виселення мешканців з переданого в іпотеку житлового приміщення не залежить від дотримання іпотекодержателем частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку». З урахуванням частини другої статті 39 цього Закону відповідне рішення може бути прийняте судом (за заявою іпотекодержателя) одночасно з прийняттям рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки.

У постанові Верховного Суду України від 03 лютого 2016 року у справі № 6-2947цс15 за позовом публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» до боржника (іпотекодавця), поручителя та інших осіб, про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення, суд касаційної інстанції дійшов висновку про те, що за змістом статей 39, 40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК Української РСР особам, які виселяються із жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у зв`язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, надається інше постійне житло у тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого постійного жилого приміщення при зверненні стягнення на предмет іпотеки, якщо іпотечне майно було придбано за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення (частина 2 статті 109 ЖК Української РСР). У такому випадку виселення здійснюється відповідно до частини четвертої статті 109 та статті 132-2 ЖК Української РСР.

Тобто у цих справах, на відміну від справи, що переглядається, виникли правовідносини між банком, боржником (іпотекодавцем) щодо виселення мешканців з переданого в іпотеку житлового приміщення одночасно з прийняттям рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Однак у справі, що переглядається, суди попередніх інстанцій встановили, що звертаючись до суду з позовом АТ КБ «ПриватБанк» посилалося на те, що банк як новий власник, який набув право власності на квартиру на підставі договору іпотеки від 13 квітня 2016 року, укладеного між ТОВ «Естейт Селлінг» та ПАТ КБ «ПриватБанк», не може отримати доступ до спірної квартири, оскільки там проживає ОСОБА_1 .

Проте як убачається з матеріалів справи, у зв`язку із укладенням між ТОВ «Естейт Селлінг» та ПАТ КБ «ПриватБанк» договору іпотеки від 13 квітня 2016 року, договірних відносин між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк» не виникло, кредитний договір не укладався.

Крім того, банк, набуваючи спірне житлове приміщення у власність на підставі іпотечного договору від 13 квітня 2016 року, був обізнаний про те, що у квартирі зареєстрований і проживає ОСОБА_1 , а також те, що спірне житлове приміщення придбане ОСОБА_1 не за кредитним договором від 26 травня 2015 року, на підставі якого банк набув його у власність. Отже, банку було відомо про ризики, пов`язані з набуттям у власність спірної нерухомості.

Суди попередніх інстанцій встановили, що відповідач придбав квартиру за кредитним договором від 29 листопада 2006 року, а не за кредитним договором від 26 травня 2015 року, на забезпечення виконання якого був укладений договір іпотеки від 13 квітня 2016 року, а тому ОСОБА_1 відповідно до частини другої статті 109 ЖК Української РСР, не може бути виселений із спірної квартири без надання іншого постійного жилого приміщення.

Тобто у постановах, на які вказував заявник, суди встановили обставини, відмінні, від тих, які суди попередніх інстанцій встановили в цій справі, що переглядається.

Крім того, враховуючи те, що у цій справі квартира придбана не за рахунок кредитного договору, укладеного між банком та відповідачем, а за рахунок звернення стягнення у позасудовому порядку на предмет іпотеки, за кредитним договором, укладеним між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ТОВ «Естейт Селлінг», відсутня подібність матеріально-правового регулювання спірних правовідносин зі справами, які наведені заявником як приклад неоднакового застосування норм матеріального права.

Наведене дає підстави для висновку, що у цій справі відсутня подібність змісту, встановлених фактичних обставин та матеріально-правового регулювання спірних правовідносин зі справами, які наведені заявником як приклад неоднакового застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга не містить посилань на постанови Верховного Суду, висновки в яких щодо застосування статті 40 Закону України «Про іпотеку» у подібних правовідносинах не врахував апеляційний суд в цій справі.

Доводи скарги про те, що суд порушив норми процесуального права та не дослідив зібрані у справі докази колегія суддів не бере до уваги, оскільки відповідно до пункту 1 частини третьої статті 411 ЦПК України, підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 ЦПК України.

Тому, враховуючи вимоги статті 400 ЦПК України щодо меж розгляду справи судом касаційної інстанції, у Верховного Суду відсутні підстави для перегляду оскаржених судових рішень судів першої та апеляційної інстанції. Передбачених частиною третьою статті 400 ЦПК України підстав для виходу за межі доводів та вимог касаційної скарги Верховним Судом не встановлено.

Європейський суд з прав людини зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (рішення від 21 жовтня 2010 року у справі «DIYA 97 v. UKRAINE», № 19164/04, пункт 47).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

За таких обставин, з урахуванням того, що після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався заявник в касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними, то відповідно до пункту 5 частини першої статті 396 ЦПК України касаційне провадження щодо перегляду судових рішень за касаційною скаргою АТ КБ «ПриватБанк» підлягає закриттю.

Керуючись статтями 389, 396, 400, 401 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційне провадження у справі № 592/8883/19 за позовом Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про виселення зі зняттям з реєстрації місця проживання, за касаційною скаргою Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Ковпаківського районного суду міста Суми від 04 березня 2020 року та постанову Сумського апеляційного суду від 18 червня 2020 року закрити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді: С. Ю. Мартєв В. А. Стрільчук І. М. Фаловська