Постанова

Іменем України

10 листопада 2021 року

м. Київ

справа № 756/6290/19

провадження № 61-19698 св 20

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач),

суддів: Воробйової І. А., Гулька Б. І., Коломієць Г. В., Лідовця Р. А.,

учасники справи:

позивач - товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна»,

відповідачі: ОСОБА_1 , який діє в своїх інтересах

та інтересах малолітніх: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ; ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

третя особа - служба у справах дітей та сім`ї Оболонської районної

в місті Києві державної адміністрації,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Оболонського районного суду міста Києва від 17 серпня 2020 року у складі судді Майбоженко А. М.

та постанову Київського апеляційного суду від 07 грудня 2020 року у складі колегії суддів: Березовенко Р. В., Нежури В. А., Суханової Є. М., до якої приєдналася ОСОБА_6 ; касаційну скаргу товариства

з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» на постанову Київського апеляційного суду від 07 грудня 2020 року; касаційну скаргу ОСОБА_5 на ухвалу Київського апеляційного суду

від 12 квітня 2021 року у складі колегії суддів: Ящук Т. І., Махлай Л. Д., Немировської О. В.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2019 року товариство з обмеженою відповідальністю

«ОТП Факторинг Україна» (далі - ТОВ «ОТП Факторинг Україна») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , який діяв у своїх інтересах

та інтересах малолітніх: ОСОБА_4 , ОСОБА_3 ; ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , третя особа - служба у справах дітей та сім`ї Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації, про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення.

В обґрунтування позовних вимог зазначало, що 04 червня 2008 року

між закритим акціонерним товариством «ОТП Банк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № ML-019/036/2008, який складався з двох частин, нероздільно пов`язаних між собою. За умовами кредитного договору банк надав позичальнику кредит у розмірі 402 900,00 доларів США на строк до 04 червня 2023 року зі сплатою плаваючої процентної ставки, а останній зобов`язався повернути кредитні кошти у строки, визначені договором, сплатити відповідну плату за користування кредитними коштами та виконати інші зобов`язання, передбачені кредитним договором.

На забезпечення виконання цих зобов`язань між ними у той самий день було укладено іпотечний договір № PML-019/036/2008, за яким в іпотеку банку передано нерухоме майно: квартиру

АДРЕСА_1 , яка складається з трьох кімнат, загальною площею 121,50 кв. м, жила площа - 71,80 кв. м. Предмет іпотеки є приватною власністю ОСОБА_1 і належить йому на підставі свідоцтва про право власності, виданого 11 січня 2005 року Головним управлінням житлового забезпечення Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації).

ТОВ «ОТП Факторинг Україна» є правонаступником акціонерного товариства «ОТП Банк», яке, у свою чергу, було правонаступником закритого акціонерного товариства «ОТП Банк», на підставі договору купівлі продажу кредитного портфелю від 28 травня 2010 року та договору про відступлення права вимоги від 07 червня 2010 року.

Товариство вказувало, що у зв`язку з неналежним виконанням обов`язків

за кредитним договором у ОСОБА_1 утворилася заборгованість, розмір якої встановлено судовим рішенням у справі № 752/5408/13-ц,

а саме - 4 678 240,34 грн. Станом на 06 травня 2019 року розмір заборгованості за вищевказаним кредитним договором складав

4 376 492,46 грн.

Товариство зазначало, що у квартирі, яка є предметом іпотеки, мешкають

та зареєстровані відповідачі, згоди на що іпотекодержатель не надавав, тому, посилаючись на частину другу статті 39, частину першу статті 40

Закону України «Про іпотеку», статтю 109 ЖК Української РСР, просило

їх виселити. При цьому вказувало, що за ОСОБА_1 зареєстровано право власності ще на три квартири у місті Києві, а саме: квартиру АДРЕСА_2 ; квартиру АДРЕСА_3 ; квартиру

АДРЕСА_1 .

З урахуванням наведеного, ТОВ «ОТП Факторинг Україна» просило суд: звернути стягнення на квартиру

АДРЕСА_1 , яка належить на праві власності ОСОБА_1 , шляхом проведення прилюдних торгів, встановивши початкову ціну на рівні,

не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій, а кошти, отримані

від реалізації заставленого майна, направити на погашення заборгованості

у розмірі 4 376 492,46 грн за кредитним договором від 04 червня 2008 року

№ МL-019/036/2008; виселити із указаної квартири ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 ,

ОСОБА_4 .

Короткий зміст судових рішень суду першої інстанції

Заочним рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 17 серпня 2020 року позовні вимоги ТОВ «ОТП Факторинг Україна» задоволено.

Звернуто стягнення на підставі договору іпотеки першої черги від 04 червня 2008 року № РМL-019/036/2008 на заставлене майно, а саме квартиру,

що знаходиться за адресою:

АДРЕСА_4 , та належить на праві власності

ОСОБА_1 , на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 04 червня 2008 року № МL-019/036/2008, яка станом на 06 травня 2019 року становить

4 376 492,46 грн, шляхом проведення прилюдних торгів, встановивши початкову ціну на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна,

на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

Виселено з квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Задовольняючи позов товариства, суд першої інстанції виходив із того,

що ОСОБА_1 належним чином не виконував умови кредитного договору, унаслідок чого виникла заборгованість, яку було стягнуто преюдиційним судовим рішенням на користь позивача. Факт наявності заборгованості за кредитним договором і передачі спірної квартири в іпотеку на забезпечення виконання умов цього договору свідчить про наявність підстав для звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення відповідачів.

У частині вирішення питання про виселення відповідачів суд першої інстанції керувався положеннями частини другої статті 39, частини першої статті 40 Закону України «Про іпотеку», статтею 109 ЖК Української РСР, пунктом 5.1 договору іпотеки та врахував, що малолітні ОСОБА_4 та ОСОБА_3 були зареєстровані у спірній квартирі після укладення договору іпотеки

без згоди іпотекодержателя.

Ухвалою Оболонського районного суду міста Києва від 12 жовтня 2020 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд вищевказаного заочного рішення відмовлено.

Ухвалою Оболонського районного суду міста Києва від 22 січня 2021 року

відмовлено у задоволенні аналогічної заяви ОСОБА_5 .

Короткий зміст судових рішень суду апеляційної інстанції

Постановою Київського апеляційного суду від 07 грудня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Заочне рішення Оболонського районного суду міста Києва від 17 серпня

2020 року у частині позовних вимог ТОВ «ОТП Факторинг Україна»

про виселення скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову у цій частині відмовлено.

У частині позовних вимог ТОВ «ОТП Факторинг Україна» про звернення стягнення на предмет іпотеки рішення суду першої інстанції залишено

без змін. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Суд апеляційної інстанції погодивсяз висновком суду першої інстанції про обґрунтованість позовних вимог товариства у частині звернення стягнення на предмет іпотеки. Розмір заборгованості, у рахунок погашення якої позивач просив звернути стягнення, доведено та не спростовано ОСОБА_1 .

При цьому апеляційний суд установив, що під час перебування на виконанні виконавчого листа, виданого на підставі рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 04 червня 2013 року, виконавцем вчинялися дії

з реалізації майна, що належить відповідачам. Однак, такі дії вчинялися

в межах зведеного виконавчого провадження і кошти розподілялися пропорційно між усіма стягувачами. Відповідачами не було надано належних та допустимих доказів, що всі кошти від такої реалізації майна повинні були зараховуватися саме на погашення боргу за указаним судовим рішенням. Розмір заборгованості - 4 678 240,34 грн, визначений судовим рішенням,

під час виконання було зменшено на 301 747,88 грн за рахунок реалізованого майна.

Разом із цим, задовольняючи позов у частині виселення відповідачів,

суд першої інстанції не врахував, що спірна квартира придбана не за рахунок кредитних коштів й ще до укладення кредитного договору, а тому відсутні підстави для виселення відповідачів без надання іншого постійного житлового приміщення (стаття 109 ЖК Української РСР). У цій частині враховано правові позиції Верховного Суду України та Верховного Суду

у подібних справах.

Апеляційний суд, ураховуючи положення Закону України «Про мораторій

на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів

в іноземній валюті», зазначив, що дія цього закону обмежує в часі примусове стягнення майна, але не може бути підставою для відмови у задоволенні позову. При цьому боржників не можна виселити з квартири, якщо вона була об`єктом забезпечення зобов`язання за валютним кредитом, проте придбана не за рахунок кредитних коштів.

Крім того, відсутні підстави для застосування позовної давності у спірних правовідносинах, оскільки 05 червня 2018 року ОСОБА_1 звернувся

до ТОВ «ОТП Факторинг Україна» із заявою про намір погасити заборгованість, що свідчить про визнання боргу і є підставою для переривання строку позовної давності.

Суд апеляційної інстанції відхилив доводи ОСОБА_1 щодо невизнання поважними причин його неявки в судове засідання у день винесення заочного рішення, так як судом першої інстанції вірно встановлено факт зловживання відповідачем своїми процесуальними правами.

Розподіл судових витрат здійснено з урахуванням частини десятої статті 141 ЦПК України.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 12 квітня 2021 року відмовлено

у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою

ОСОБА_5 на заочне рішення Оболонського районного суду міста Києва від 17 серпня 2020 року.

Ухвалу апеляційного суду мотивовано тим, що під час розгляду апеляційної скарги ОСОБА_1 апеляційним судом уже розглянуто та надано відповідну правову оцінку доводам, наведеним в апеляційній скарзі ОСОБА_5 , що є підставою для відмови у відкритті апеляційного провадження за її апеляційною скаргою (частина п'ята статті 370

ЦПК України).

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_5 , у тому числі, щодо реального розміру заборгованості за кредитним договором, реалізації майна відповідачів у рамках виконавчого провадження, пропуску товариством позовної давності, поважності причин неявки заявника в судове засідання

у день ухвалення заочного судового рішення уже були предметом апеляційного розгляду за апеляційною скаргою ОСОБА_1 . У постанові апеляційного суду від 07 грудня 2020 року їм надано належну правову оцінку.

Короткий зміст вимог касаційних скарг

У грудні 2020 року ТОВ «ОТП Факторинг Україна» подало до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, з урахуванням її уточненої редакції, просить скасувати оскаржувану постанову суду апеляційної інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов товариства повністю.

На обґрунтування підстав касаційного оскарження постанови Київського апеляційного суду від 07 грудня 2020 року ТОВ «ОТП Факторинг Україна» посилається на те, що відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах. Крім того, зазначає, що судом належним чином не досліджено зібрані у справі докази,

що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи (пункти 3, 4 частини другої статті 389

ЦПК України).

У січні 2021 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, з урахуванням її уточненої редакції, просить скасувати оскаржувані судові рішення у частині задоволених позовних вимог ТОВ «ОТП Факторинг Україна» про звернення стягнення на предмет іпотеки та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову товариства.

Підставами касаційного оскарження заочного рішення Оболонського районного суду міста Києва від 17 серпня 2020 року та постанови Київського апеляційного суду від 07 грудня 2020 року заявник вказує те, що судами попередніх інстанцій в оскаржуваних судових рішеннях застосовано норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду України

та Верховного Суду, а також належним чином не досліджено зібрані у справі докази, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи (пункти 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

У квітні 2021 року до Верховного Суду надійшла заява ОСОБА_6 про приєднання до касаційної скарги ОСОБА_1 на заочне рішення Оболонського районного суду міста Києва від 17 серпня 2020 року

та постанову Київського апеляційного суду від 07 грудня 2020 року

(стаття 397 ЦПК України).

У травні 2021 року ОСОБА_5 подала до Верховного Суду касаційну скаргу на ухвалу Київського апеляційного суду від 14 квітня 2021 року, в якій просить скасувати оскаржувану ухвалу апеляційного суду та передати справу для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції.

Підставами касаційного оскарження судового рішення зазначає те,

що вказана ухвала постановлена з порушенням норм процесуального права, без з`ясування всіх обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Надходження касаційних скарг до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 лютого 2021 року поновлено

ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження судових рішень, відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Оболонського районного суду міста Києва від 17 серпня 2020 року

та постанову Київського апеляційного суду від 07 грудня 2020 року у справі

№ 756/6290/19 та витребувано її матеріали з Оболонського районного суду міста Києва.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 березня 2021 року відкрито касаційне провадження у даній справі за касаційною скаргою ТОВ «ОТП Факторинг Україна» на постанову Київського апеляційного суду від 07 грудня 2020 року.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 квітня 2021 року прийнято заяву ОСОБА_6 про приєднання до касаційної скарги ОСОБА_1

на заочне рішення Оболонського районного суду міста Києва від 17 серпня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 07 грудня 2020 року.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 травня 2021 року відкрито касаційне провадження у даній справі за касаційною скаргою ОСОБА_5

на ухвалу Київського апеляційного суду від 12 квітня 2021 року.

У травні 2021 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 серпня 2021 року справу призначено

до судового розгляду в складі колегії з п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними

у ній матеріалами.

Аргументи учасників справи

Доводи осіб, які подали касаційні скарги

Касаційна скарга ТОВ «ОТП Факторинг Україна» мотивована тим, що суд апеляційної інстанції, відмовляючи у задоволенні позову товариства

у частині виселення відповідачів із іпотечного житла, неправильно застосував статтю 109 ЖК Української РСР і відповідну судову практику Верховного Суду України та Верховного Суду, оскільки у ОСОБА_1

є інше житло, яке є постійним місцем його проживання. За встановлених обставин факт придбання спірної квартири не за рахунок кредитних коштів не може бути підставою для відмови у позові.

При цьому квартиру

АДРЕСА_3 , яка належить на праві приватної власності ОСОБА_1 , також передано в іпотеку, що виключає необхідність надавати відповідачам інше житло при їхньому виселенні зі спірної квартири.

Посилається на відсутність правового висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у відповідних правовідносинах.

Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що судами попередніх інстанцій не враховано та не досліджено реальний розмір його заборгованості за кредитним договором, який станом на день ухвалення оскаржуваного заочного рішення становив 1 440 391,86 грн,

а не 4 376 492,46 грн. Він погасив борг у розмірі 2 936 100,60 грн шляхом реалізації майна з прилюдних торгів. При цьому він не повідомив суд першої інстанції про це, так як не зміг з`явитися у судове засідання 17 серпня

2020 року, оскільки 05 серпня 2020 року захворів на COVID-19, як й інші члени його сім`ї, а тому причини неявки відповідачів у судове засідання

є поважними. За таких обставин, суд першої інстанції мав відкласти судове засідання. Зазначає, що часткове погашення боргу відбулося після подачі відзиву до районного суду, що вказує на необхідність витребування

та дослідження матеріалів виконавчого провадження.

Вважає правильним висновок апеляційного суду у частині відмови товариству у виселенні відповідачів, проте звернення стягнення на спірну квартиру призведе до їхнього виселення. У цій частині посилається

на правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 570/838/18, провадження № 61-42710св18.

Посилається на пропущення позовної давності та вказує, зокрема, про те, що стягнення заборгованості за кредитним договором відбулося у 2013 році, тобто строк на звернення до суду із даним позовом сплинув у 2016 році. Також зазначає, якщо виходити з положень кредитного договору, то строк виконання зобов`язання настане у 2023 році й до цього часу кредитор не має права на звернення стягнення на предмет іпотеки.

ОСОБА_1 наголошує на тому, що банк не мав права надавати йому кредит в іноземній валюті, оскільки не мав відповідної ліцензії

та скористався його юридичною неграмотністю, укладаючи з ним договір, який не відповідав вимогам закону.

Крім того, районний суд неправильно застосував частину першу статті 39 Закону України «Про іпотеку», не надав належну оцінку поданим сторонами доказам.

Суд апеляційної інстанції, на думку ОСОБА_1 , на вказані порушення суду першої інстанції не звернув увагу й упереджено переглянув справу.

При цьому проігнорував клопотання про перенесення розгляду справи, надіслане його представником на електронну адресу апеляційного суду

01 грудня 2020 року, чим позбавив учасника справи права надати власні пояснення безпосередньо в судовому засіданні.

ОСОБА_6 у заяві про приєднання до касаційної скарги ОСОБА_1 вказує, що підтримує вказану касаційну скаргу й просить її задовольнити.

При цьому заявляє про пропуск позовної давності у спорі, що є підставою для відмови у позові.

Касаційна скарга ОСОБА_5 на ухвалу Київського апеляційного суду

від 12 квітня 2021 року мотивована тим, що суд апеляційної інстанції, відмовляючи у відкритті апеляційного провадження на підставі

частини п`ятої статті 370 ЦПК України, дійшов помилкового висновку про те, що доводи її апеляційної скарги є тотожними доводам апеляційної скарги ОСОБА_1 , які були предметом апеляційного перегляду справи

07 грудня 2020 року.

Вважає, що доводи її апеляційної скарги є відмінними від доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 , а тому суд апеляційної інстанції зобов`язаний був їх дослідити та надати їм належну правову оцінку.

Зазначає, що в апеляційній скарзі вона вказувала на її неналежне повідомлення про дату, час і місце розгляду справи, що, у свою чергу, унеможливило реалізувати у повній мірі її процесуальні права, зокрема,

і в частині позовної давності. Апеляційний суд у грудні 2020 року надавав оцінку виключно заяві ОСОБА_1 про застосування позовної давності.

Доводи осіб, які подали відзиви на касаційні скарги

У березні 2021 року до Касаційного цивільного суду у складі Верховного

Суду надійшов відзив від ТОВ «ОТП Факторинг Україна» на касаційну скаргу ОСОБА_1 , в якому вказується про необґрунтованість касаційної скарги останнього, а тому просить залишити її без задоволення.

ОСОБА_1 у відзиві, поданому до Верховного Суду у березні 2021 року, виклав аргументи щодо необґрунтованості касаційної скарги ТОВ «ОТП Факторинг Україна».

У квітні 2021 року до Касаційного цивільного суду у складі Верховного

Суду надійшли відзиви аналогічного змісту від представника ОСОБА_4 , ОСОБА_5 - адвоката Зачепіла О. В., на касаційну скаргу ТОВ «ОТП Факторинг Україна», в яких викладено аргументи щодо незгоди з касаційною скаргою товариства.

Крім того, ТОВ «ОТП Факторинг Україна» у відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_5 , який надійшов до суду касаційної інстанції у червні 2021 року, зазначає про те, що ОСОБА_5 , вказуючи на необхідність витребування матеріалів виконавчого провадження, не повідомляє про вжиті нею заходи для отримання відповідних доказів самостійно, чи про причини неможливості їх отримати. При цьому ОСОБА_1 має доступ

та ознайомлювався з усіма виконавчими провадженнями щодо себе. Вказує на відсутність підстав для застосування позовної давності, а заяви ОСОБА_1 про врегулювання боргу свідчать про її переривання.

Доводи осіб, які подали відповіді на відзиви

У березні 2021 року ОСОБА_1 подав до суду касаційної інстанції відповідь на відзив ТОВ «ОТП Факторинг Україна», в якій, з урахуванням

її доповнень, заперечив доводи, викладені у відзиві, та підтримав свою касаційну скаргу.

У червні 2021 року до Верховного Суду надійшла відповідь ОСОБА_5

на відзив товариства на подану нею касаційну скаргу, в якій вважає викладені у відзиві ТОВ «ОТП Факторинг Україна» доводи безпідставними

й підтримує свою касаційну скаргу.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження

в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення

від такого висновку;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга ОСОБА_1 на заочне рішення Оболонського районного суду міста Києва від 17 серпня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 07 грудня 2020 року, до якої приєдналася

ОСОБА_6 , касаційна скарга ТОВ «ОТП Факторинг Україна» на постанову Київського апеляційного суду від 07 грудня 2020 року та касаційна скарга ОСОБА_5 на ухвалу Київського апеляційного суду від 12 квітня

2021 року задоволенню не підлягають.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

04 червня 2008 року між закритим акціонерним товариством «ОТП Банк»

та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № ML-019/036/2008, який складався з двох частин, нероздільно пов`язаних між собою, за умовами якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 402 900,00 доларів США

на строк до 04 червня 2023 року зі сплатою плаваючої процентної ставки

(а. с. 6-10, т. 1).

На забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договром

між закритим акціонерним товариством «ОТП Банк» та ОСОБА_1

04 червня 2008 року було укладено іпотечний договір № PML-019/036/2008, за яким в іпотеку банку передано нерухоме майно: квартиру

АДРЕСА_1 ,

яка складається з трьох кімнат, загальною площею 121,50 кв. м, жила

площа - 71,80 кв. м (а. с. 11-13, т. 1).

Предмет іпотеки є приватною власністю ОСОБА_1 і належить йому

на підставі свідоцтва про право власності, виданого 11 січня 2005 року Головним управлінням житлового забезпечення Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації)

(а. с. 36, т. 1).

ТОВ «ОТП Факторинг Україна» (позивач) є правонаступником акціонерного товариства «ОТП Банк», яке, у свою чергу, було правонаступником закритого акціонерного товариства «ОТП Банк», на підставі договору купівлі продажу кредитного портфелю від 28 травня 2010 року та договору про відступлення права вимоги від 07 червня 2010 року (а. с. 39-46, 47-49, т. 1).

Судовими рішеннями у справі № 752/5408/13-ц стягнуто з ОСОБА_1

та ОСОБА_6 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» заборгованість

за кредитним договором № МL-019/036/2008 від 04 червня 2008 року

у розмірі 4 678 240, 34 грн.

Станом на момент розгляду справи судами попередніх інстанцій розмір заборгованості за вказаним кредитним договором складав 4 376 492,46 грн.

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 03 травня 2019 року за ОСОБА_1 зареєстровані квартири, що знаходяться

за адресами: АДРЕСА_5 ;

АДРЕСА_4 ;

АДРЕСА_6 ;

АДРЕСА_4 (а. с. 33-35, т. 1).

У спірній квартирі зареєстровані: ОСОБА_1 , ОСОБА_6 ,

ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог

і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення відповідають.

Щодо касаційної скарги ОСОБА_1 , до якої приєдналася

ОСОБА_6 , та касаційної скарги ТОВ «ОТП Факторинг Україна»

Щодо вирішення питання про звернення стягнення на предмет іпотеки

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав

та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Статею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно

до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода

на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує

при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини

як джерело права. Забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства,

що регулює спірні відносини.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором

або законом чи судом у визначених законом випадках (стаття 16 ЦК України).

Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати кредит позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором,

а позичальник зобов`язується повернути кредит і сплатити проценти.

Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з частиною першою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або

не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про іпотеку»

іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника

у порядку, встановленому цим Законом.

Одним зі способів захисту прав та інтересів іпотекодержателя є звернення стягнення на предмет іпотеки (статті 12, 33 Закону України «Про іпотеку»).

Підставами звернення стягнення на предмет іпотеки є рішення суду, виконавчий напис нотаріуса або договір про задоволення вимог іпотекодержателя (частина третя статті 33 Закону України «Про іпотеку»).

Таким чином, Закон України «Про іпотеку» визначає такі способи звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий (звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду); позасудовий: захист прав нотаріусом (звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі виконавчого напису нотаріуса) або самозахист (згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя).

Способами задоволення вимог іпотекодержателя під час звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду (стаття 39

Закону України «Про іпотеку») є: 1) реалізація предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів (статті 41-47 Закону України «Про іпотеку»);

2) продаж предмета іпотеки іпотекодержателем будь-якій особі-покупцеві (стаття 38 Закону України «Про іпотеку) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 310/11024/15-ц, провадження № 14-112цс19).

Отже, застосування такого способу захисту права, як звернення стягнення

на предмет іпотеки, пов`язане виключно з невиконанням основного зобов`язання у встановлений строк (термін).

У справі, яка переглядається, позивач обґрунтовував свої вимоги

про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів тим, що позичальник не виконав належним чином зобов`язання

за кредитним договором, допустив утворення заборгованості, розмір якої встановлено судовим рішенням, яке набрало законної сили, і на виконання якого видано виконавчий лист, проте заборгованість залишається непогашеною.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування

не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані,

на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази

за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно з частиною першою статті 6 Закону України «Про доступ до судових рішень» кожен має право повністю або частково відтворювати судові рішення, що проголошені судом прилюдно, у будь-який спосіб, у тому числі через оприлюднення в друкованих виданнях, у засобах масової інформації, створення електронних баз даних судових рішень.

Суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Єдиного державного реєстру судових рішень (частина третя статті 6 Закону України «Про доступ до судових рішень»).

Встановлено та підтверджено наявними у матеріалах справи доказами

й відомостями з Єдиного державного реєстру судових рішень,

що ОСОБА_1 неналежним чином виконував зобов`язання за кредитним договором. Доведеним є факт наявності заборгованості за кредитним договором від 04 червня 2008 року № ML-019/036/2008, розмір якої встановлено судовим рішенням у справі 752/5408/13-ц, та переведення прав вимоги до ТОВ «ОТП Факторинг Україна» за вказаним кредитним й іпотечним договорами.

Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній

або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються

при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом

(частина четверта статті 82 ЦПК України).

Преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду,

що набрали законної сили. Преюдиційність грунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і означається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи,

які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини.

Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені неправильно.

Таким чином законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних за змістом судових рішень.

У частині першій статті 17 Закону України «Про виконання рішень

та застосування практики Європейського суду з прав людини»,

частині четвертій статті 10 ЦПК України передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

У преамбулі та статті 6 параграфа 1 Конвенції, у рішенні ЄСПЛ від 25 липня 2002 року у справі за заявою № 48553/99 «Совтрансавто-Холдінг» проти України», а також у рішенні ЄСПЛ від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою № 28342/95 «Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової визначеності, який передбачає, серед іншого, і те, що у будь-якому спорі рішення суду,

яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів.

Колегія суддів вважає, що судами вірно враховано преюдиційні обставини, встановлені судовими рішеннями у справі № 752/5408/13-ц.

При цьому на виконання рішення Голосіївського районного суду міста Києва

від 04 червня 2013 року у справі № 752/5408/13-ц за позовом ТОВ «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_1 , ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за кредитним договором, яким стягнуто з відповідачів

на користь товариства заборгованість за кредитним договором

від 04 червня 2008 року № ML-019/036/2008 у розмірі 4 678 240,34 грн,

20 листопада 2013 року видано виконавчий лист (а. с. 27, т. 1).

Суди попередніх інстанцій надали вищевказаному належну правову оцінку.

Наведене свідчить про те, що позовні вимоги товариства у частині звернення стягнення на предмет іпотеки є обґрунтованими.

Верховний Суд відхиляє доводи касаційної скарги ОСОБА_1 про те,

що розмір заборгованості, у рахунок погашення якої позивач просив звернути стягнення, є невірним, оскільки апеляційним судом ураховано, що у межах зведеного виконавчого провадження вчинялися дії з реалізації майна відповідачів і кошти розподілялися пропорційно між усіма стягувачами,

а тому визначений судовим рішенням розмір заборгованості за кредитним договором під час виконання було зменшено за рахунок реалізованого майна.

Розмір заборгованості ОСОБА_1 не спростовано належними

та допустимими доказами. Відповідні доводи касаційної скарги ґрунтуються

на припущеннях, а на припущеннях суду заборонено ухвалювати судове рішення (частина шостастатті 81 ЦПК України).

Верховний Суд відхиляє посилання ОСОБА_1 про те, що банк не мав права надавати йому кредит в іноземній валюті, а кредитний договір

не відповідає вимогам закону, оскільки вони не мають правового відношення до предмета спору у цій справі - звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення, де розмір заборгованості за кредитним договором встановлений судовим рішенням, яке набрало законної сили, на виконання якого видано виконавчий лист.

Колегія суддів відхиляє доводи ОСОБА_1 і про неправильне застосування судом першої інстанції частини першої статті 39 Закону України «Про іпотеку» щодо визначення у судовому рішенні початкової ціни предмету іпотеки для його подальшої реалізації на прилюдних торгах, оскільки виходячи зі змісту поняття «ціна», як форми грошового вираження вартості товару, послуг тощо, аналізу норм статей 38, 39 Закону України «Про іпотеку», у розумінні норми статті 39 Закону України «Про іпотеку» встановлення початкової ціни предмету іпотеки у грошовому вираженні визначається

за процедурою, передбаченою частиною шостою статті 38 цього Закону,

за змістом якої ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна.

Зазначений правовий висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах викладено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 521/10445/15-ц, провадження

№ 14-280цс19.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені

в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

При цьому відповідно до статей 19, 57 Закону України «Про виконавче провадження» сторони виконавчого провадження під час здійснення виконавчого провадження не позбавлені можливості заявляти клопотання про визначення вартості майна, тобто визначення іншої ціни предмета іпотеки, ніж буде зазначена в резолютивній частині рішення суду, якщо наприклад, така вартість майна змінилася.

Колегія суддів не вбачає неправильного застосування судом першої інстанції, з висновками якого обґрунтовано погодився й суд апеляційної інстанції, норм матеріального права при вирішенні спору у частині звернення стягнення

на предмет іпотеки.

Крім того, суди попередніх інстанцій обґрунтовано вважали неповажними причини неявки ОСОБА_1 у судове засідання у день винесення заочного рішення, при чому останній неодноразово звертався до суду

із заявами про відкладення розгляду справи, у той самий час, реалізовуючи свої процесуальні права. Більше того, районним судом ураховано й відповідні заяви інших відповідачів. Справа, яка переглядається, знаходилася

на розгляді в суді першої інстанції з травня 2019 року. У ОСОБА_1 було достатньо часу для надання всіх пояснень і доказів, які він вважав

за доцільне надати суду, та добросовісно скористатися своїми процесуальними правами.

Колегія суддів вважає правильними висновки й про те, що відсутні правові підстави для застосування позовної давності у спорі.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта

статті 267 ЦК України).

Частинами першою та п`ятою статті 261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права.

Верховний Суд України у постанові від 22 квітня 2015 року у справі

№ 6-48цс15 дійшов висновку, що відповідно до частини першої статті 261

ЦК України початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року

у справі № 575/476/16-ц (провадження № 14-306цс18) вказано, що Велика Палата Верховного Суду не вбачає підстав для відступу від правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 22 квітня 2015 року у справі № 6-48цс15.

При цьому для визначення моменту виникнення права на позов важливим

є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) моменти, що відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові

від 29 жовтня 2014 року у справі № 6-152цс14.

З урахуванням наведеного і встановлених судами фактичних обставин справи, навності незакінченого виконавчого провадження, реалізації майна відповідачів, у результаті чого зменшився розмір заборгованості

за кредитним договором, факту звернення ОСОБА_1 у червні

2018 року до ТОВ «ОТП Факторинг Україна» із заявою щодо заборгованості

по кредитному договору та у травні 2019 року із заявою щодо врегулювання заборгованості строк позовної давності товариством не пропущено.

Щодо вирішенні питання про виселення відповідачів із іпотечного майна

Відповідно до частин першої, другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані

на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється

на підставі рішення суду.

Частина друга статті 109 ЖК Української РСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого постійного житлового приміщення.

Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого постійного житлового приміщення при зверненні стягнення на житлове приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту (позики), повернення якого забезпечене іпотекою відповідного житлового приміщення.

Звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами

не погоджено більший строк. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду (стаття 40 Закону України «Про іпотеку»).

Вимога письмового попередження про добровільне звільнення житлового приміщення стосується лише такого способу звернення стягнення

на предмет іпотеки, як позасудове врегулювання на підставі договору,

і не застосовується в разі звернення стягнення за рішенням суду. Задоволення позову про виселення мешканців з переданого в іпотеку житлового приміщення не залежить від дотримання іпотекодержателем статті 40 Закону України «Про іпотеку».

Отже, за змістом цих норм особам, які виселяються із житлового будинку (житлового приміщення) - предмета іпотеки у зв`язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, надається інше постійне житло, якщо іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту (позики), забезпеченого іпотекою цього житла.

Такі висновки відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 03 лютого 2016 року у справі № 6-2947цс15,

яка в подальшому підтримана Великою Палатою Верховного Суду (постанова від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц, провадження

№ 14-317цс18) і є незмінною судовою практикою.

Визначення того, чи здійснюється виселення з іпотечного майна, придбаного за рахунок кредитних коштів, або придбаного не за рахунок кредиту

і забезпеченого іпотекою цього житла, має суттєве значення для правильного вирішення цієї справи та застосування судом відповідної норми статті 109 ЖК Української РСР.

Встановлено, що квартира, яка передана в іпотеку, належить на праві власності ОСОБА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право власності на квартиру від 11 січня 2005 року, виданого Головним управлінням житлового забезпечення Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) на підставі наказу Головного управління житлового забезпечення від 22 грудня 2004 року

№ 2421-С/КІ. Отже, виселення з такої квартири проводиться з наданням іншого постійного житла, яке за положенням частини другої статті 109

ЖК Української РСР вказується у рішенні суду.

Зазначення іншого постійного жилого приміщення, яке відповідно до вимог закону має бути надане особам одночасно з їхнім виселенням, є обов`язком позивача.

У справі, яка переглядається, суд апеляційної інстанції правильно встановив, що спірна квартира придбана не за рахунок кредитних коштів, і, заявивши вимогу про виселення відповідачів із предмета іпотеки, товариство

не вказало у позовній заяві іншого постійного жилого приміщення,

яке відповідно до вимог статті 109 ЖК Української РСР повинно надаватися відповідачам одночасно з їх виселенням, що є підставою для відмови

у задоволенні позову.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення суду першої інстанції

і відмовляючи у задоволенні позову товариства у цій частині, врахував правові висновки Верховного Суду України та Верховного Суду,

які є релевантними для цієї справи й обов`язковими (частина четверта

статті 263 ЦПК України), а тому відповідні доводи касаційної скарги

є безпідставними.Підстав для відступлення від застосованих правових позицій колегія суддів не вбачає. При цьому судова практика у цій категорії справ є сталою.

Крім того, суд апеляційної інстанції, враховуючи положення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого

як забезпечення кредитів в іноземній валюті», обґрунтовано зазначив, що дія цього закону обмежує в часі примусове стягнення майна, але не може бути підставою для відмови у задоволенні позову. Боржників не можна виселити з квартири, якщо вона була об`єктом забезпечення зобов`язання за валютним кредитом, проте придбана не за рахунок кредитних коштів.

Посилання ТОВ «ОТП Факторинг Україна» про те, що відповідачі мають інше постійне житло, а тому підлягають виселенню з іпотечної квартири без надання такого приміщення, є безпідставними, оскільки саме позивач повинен довести наявність умов, за яких закон передбачає можливість виселення осіб із іпотечного майна, зазначивши інше постійне жиле приміщення, яке відповідно до вимог статті 109 ЖК Української РСР має бути надане відповідачам, а не факт наявність у них іншого житла чи житла їх родичів.

Аналогічні правові висновки викладено Верховним Судом у постановах:

від 28 лютого 2020 року у справі № 320/10637/14-ц (провадження

№ 61-670св19), від 09 квітня 2021 року у справі № 520/7676/18 (провадження № 61-18842св20).

Крім того, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду передавав на розгляд Великої Палати Верховного Суду подібну справу (ухвала від 28 липня 2021 року у справі

№ 209/2032/14-ц, провадження № 61-9059св21), проте Велика Палата Верховного Суду повернула справу на розгляд колегії суддів касаційного суду (ухвала від 22 вересня 2021 року, провадження № 14-145цс21), так як відповідна правова позиція незмінна.

Наведені у касаційній скарзі доводи вже були предметом дослідження

у суді апеляційної інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах законодавства,

і з якою погоджується суд касаційної інстанції.

При цьому втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право

на повагу до житла.

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно

непереслідує легітимну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2

статті 8,не здійснюється «згідно із законом» та не можерозглядатись

як «необхідне в демократичному суспільстві…» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 42, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).

Втручання у право на повагу до житла відповідачів буде відповідати Конвенціїне лише тоді, коли таке втручання здійснюється згідно із законом, але й якщо для такого втручання існують легітимні цілі, вичерпний перелік яких наведений у пункті другому статті 8 Конвенції. Обґрунтування пропорційності виселення ЄСПЛ вважає обов`язковою умовою належного застосування статті 8 Конвенції (див. mutatis mutandis «Dakus v. Ukraine»,

№ 19957/07, § 50-51, ЄСПЛ від 14 грудня 2017 року).

Отже, право на житло є конституційним правом людини,яке гарантується Конституцією України, Конвенцією,а тому позбавлення цього права, у тому числі шляхом виселення, можливо лише на підставі закону, мати легітимну метута відповідати принципу пропорційності втручання.

Колегія суддів вважає, що в силу положень частини третьої статті 89

ЦПК України суд апеляційної інстанції всебічно, повно та об`єктивно надав оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному окремому доказу, а підстави їх врахування чи відхилення є мотивованими.

Інші доводи, наведені в обґрунтування касаційних скарг, не можуть бути підставами для скасування оскаржуваних судових рішень, оскільки вони

не підтверджуються матеріалами справи й зводяться до переоцінки судом доказів, що у силу вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційні скарги без задоволення, а заочне рішення суду першої інстанції

у нескасованій частині та постанову суду апеляційної інстанції без змін, оскільки доводи відповідних касаційних скарг висновків судів

не спростовують, на законність та обґрунтованість судових рішень

не впливають.

Щодо касаційної скарги ОСОБА_5 .

Предметом касаційного оскарження у цій частині є правильність застосування судом апеляційної інстанції норм процесуального права при постановленні ухвали, якою відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою ОСОБА_5 .

У рішенні ЄСПЛ у справі «Мушта проти України» (пункт 37-38) зазначено: «право на суд, одним з аспектів якого є право на доступ до суду,

не є абсолютним, воно за своїм змістом може підлягати обмеженням, особливо щодо умов прийнятності скарги на рішення. Однак, такі обмеження не можуть обмежувати реалізацію цього права у такий спосіб або до такої міри, щоб саму суть права було порушено. Ці обмеження повинні переслідувати легітимну мету та має бути розумний ступінь пропорційності між використаними засобами та поставленими цілями. Норми,

які регламентують строки подання скарг, безумовно, передбачаються для забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності, а їх застосування має відповідати принципу юридичної визначеності та не перешкоджати сторонам використовувати наявні засоби; зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані».

Виходячи з приписів статей 55, 129 Конституції України, застосування

та користування правами на судовий захист, апеляційний перегляд справи здійснюється у випадках та в порядку, встановлених законом. Тобто реалізація конституційного права, зокрема, на апеляційне оскарження судового рішення, ставиться в залежність від положень відповідних процесуальних норм, у даному випадку - ЦПК України.

Відповідно до частини першої статті 370 ЦПК України, якщо апеляційна скарга надійшла до суду апеляційної інстанції після закінчення апеляційного розгляду справи, і особа, яка подала скаргу, не була присутня під час апеляційного розгляду справи, суд розглядає її за правилами цієї глави.

Частиною п`ятою статті 370 ЦПК України передбачено, що суд відмовляє

у відкритті провадження за апеляційною скаргою, поданою відповідно

до частини першої цієї статті, якщо суд розглянув наведені у ній доводи

під час апеляційного розгляду справи за апеляційною скаргою іншої особи.

Метою встановлення цього правила є надання можливості стороні після розгляду справи в апеляційному порядку оскаржити рішення суду першої інстанції, яким, як вона вважає, порушені її права, а її доводи не були враховані при розгляді апеляційної скарги іншої сторони.

Суть апеляційного провадження полягає у перевірці законності

та обґрунтованості рішень суду першої інстанції, які не набули законної сили, що є способом усунення помилок, допущених судом першої інстанції.

Розгляд апеляційної скарги у порядку статті 370 ЦПК України передбачає перевірку законності судового рішення за наслідками розгляду попередньої апеляційної скарги.

У справі,яка переглядається, апеляційний суд установив тотожність аргументів, викладених у попередній апеляційній скарзі ( ОСОБА_1 ), тим мотивам, що їх викладено особою, яка подає апеляційну скаргу

згідно зі статтею 370 ЦПК України ( ОСОБА_5 ).

Тотожність висновків, викладених у первісній постанові суду апеляційної інстанції, тим мотивам, що їх викладено особою, яка подає апеляційну скаргу згідно зі статтею 370 ЦПК України, визначається шляхом логічного співставлення відповідних аргументів та їх змістовним співпадінням.

При цьому, аналізуючи та співставляючи зміст відповідних аргументів, суду апеляційної інстанції слід виходити також зі змісту міжнародних зобов`язань України, зокрема, змісту статті 6 Конвенції, яка, серед іншого, передбачає повагу до судового рішення, що набрало законної сили, та не допускати задоволення апеляційної скарги, поданої згідно зі статтею 370 ЦПК України

з підстав, які за своїм матеріально-правовим навантаженням не є суттєвими для вирішення конкретного спору.

Невідповідність (неповнота) мотивів постанови суду апеляційної інстанції поданій апеляційній скарзі надає апелянту право оскаржити відповідне судове рішення суду апеляційної інстанції до суду касаційної інстанції

у встановлених законом випадках. При цьому, таке порушення не обмежує іншу особу, яка має право подати апеляційну скаргу згідно зі статтею 370

ЦПК України, просити суд апеляційної інстанції розглянути відповідні мотиви, що їх викладено у апеляційній скарзі первісного апелянта і які не було належно розглянуто судом апеляційної інстанції під час розгляду первісної апеляційної скарги/скарг.

Аналогічне правило діє і у тому випадку, якщо судове рішення суду апеляційної інстанції містить опис аргументів первісного скаржника

в описовій частині власного судового рішення, але не містить висновків суду апеляційної інстанції як результату судового розгляду таких аргументів.

Такий правовий висновок, викладено у постановах Верховного Суду:

від 15 липня 2020 року у справі № 910/25520/13, від 26 серпня 2020 року

у справі № 320/7396/16-ц (провадження № 61-38488св18).

Встановлено, що ухвалою Оболонського районного суду міста Києва

від 22 січня 2021 року відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_5

про перегляд заочного рішення Оболонського районного суду міста Києва

від 17 серпня 2020 року (а. с. 253-254, т. 2).

У лютому 2021 року представник ОСОБА_5 - адвокат Зачепіло О. В., подав апеляційну скаргу на вказане судове рішення, в якій просив суд скасувати оскаржуване судове рішення та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду (а. с. 16-27, т. 3).

Апеляційну скаргу обґрунтовував тим, що судом першої інстанції не з`ясовано реальний розмір заборгованості за кредитним договром, проігноровано поважність неявки заявника в судове засідання, позовну давність, а також викладено аргументи щодо незгоди із виселенням відповідачів зі спірної квартири.

Разом із цим, ОСОБА_7 уже оскаржувалося заочне рішення Оболонського районного суду міста Києва від 17 серпня 2020 року.

Постановою Київського апеляційного суду від 07 грудня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Заочне рішення Оболонського районного суду міста Києва від 17 серпня 2020 року у частині позовних вимог про виселення скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким

у задоволенні позову товариства у цій частині відмовлено. У частині позовних вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки рішення суду першої інстанції залишено без змін. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Встановлено, що під час апеляційного розгляду скарги ОСОБА_1 судом апеляційної інстанції уже розглянуто та надано відповідну правову оцінку доводам, наведеним в апеляційній скарзі ОСОБА_5 . Нових доводів її апеляційна скарга не містить.

У постанові від 07 грудня 2020 року суд апеляційної інстанції погодився

з висновком суду першої інстанції про обґрунтованість позовних вимог товариства у частині звернення стягнення на предмет іпотеки, надавши відповідну правову оцінку доводам апелянта щодо необхідності встановлення реального розміру заборгованості. Враховано, що розмір заборгованості, встановлений судовим рішенням, зменшено у зв`язку

з частковою реалізацію майна боржників у виконавчому провадженні.

При цьому заявником не надано належних й допустимих доказів,

які вказують на сплату боргу або інший розмір заборгованості.

Крім того, було надано належну оцінку доводам апелянта щодо пропуску строку позовної давності та причинам неявки заявника у судове засідання

у день винесення заочного рішення. Інших підстав для зсатосування позовної давності у спорі в апеляційнй скарзі не наведено.

Апеляційний суд правильно звернув увагу ОСОБА_5 , що постановою Київського апеляційного суду від 07 грудня 2020 року оскаржуване заочне рішення суду першої інстанції у частині вирішення позовної вимоги товариства про виселення відповідачів, тобто вимоги, яку заявлено

й до неї, скасовано, а у задоволенні цих позовних вимог відмовлено.

Доводи касаційної скаргиОСОБА_5 , що апеляційний суд дійшов помилкового висновку про відмову у відкритті апеляційного провадження

у справі, з посиланням на частину п`яту статті 370 ЦПК України,

є безпідставними, оскільки основні аргументи її апеляційної скарги були предметом апеляційного розгляду справи, що підтверджується ухваленим судовим рішенням.

Безпідставними є також посиланнякасаційної скарги щодо порушення прав ОСОБА_5 на доступ до суду, конституційного права на апеляційне оскарження рішення суду.

У рішенні від 18 листопада 2010 року у справі «Мушта проти України» ЄСПЛ зазначив, що право на суд, одним з аспектів якого є право на доступ до суду, не є абсолютним, воно за своїм змістом може підлягати обмеженням, особливо щодо умов прийнятності скарги на рішення.

У справах «Осман проти Сполученого королівства» та «Креуз проти Польщі» ЄСПЛ роз`яснив, що, реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції щодо доступності правосуддя, держави-учасниці цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони й обмеження, зміст яких полягає в запобіганні безладного руху у судовому процесі.

Ураховуючи наведене, апеляційний суд дійшов правильного висновку про відмову у відкритті провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_5 , оскільки наведені у ній доводи були перевірені судом під час апеляційного розгляду справи за апеляційною скаргою ОСОБА_1 .

До подібних правових висновків дійшов Верховний Суд у постанові

від 03 грудня 2020 року у справі № 522/17929/16-ц, провадження

№ 61-20863св19.

Доводи касаційної скарги не спростовують правильності висновків суду апеляційної інстанції, зводяться до незгоди заявника з ухваленими судовими рішеннями щодо вирішення спору по суті.

Згідно з статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено

з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки касаційні скарги залишено без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, розподіл судових витрат Верховим Судом

не здійснюється.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , до якої приєдналася ОСОБА_6 , касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» залишити без задоволення.

Заочне рішення Оболонського районного суду міста Києва від 17 серпня

2020 року в нескасованій частині та постанову Київського апеляційного суду від 07 грудня 2020 року залишити без змін.

Касаційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Ухвалу Київського апеляційного суду від 12 квітня 2021 року залишити

без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: І. А. Воробйова

Б. І. Гулько

Г. В. Коломієць

Р. А. Лідовець