КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 369/7005/21
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/14788/2021
Головуючий у суді першої інстанції: Ковальчук Л.М.
Доповідач у суді апеляційної інстанції:Семенюк Т.А.

09 листопада 2021 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді - Семенюк Т.А

Суддів - Рейнарт І.М., Кирилюк Г.М.,

при секретарі - Максюк І.Г.,

розглянувши в судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Києво - Святошинського районного суду Київської області від 22 липня 2021 року в справі за заявою ОСОБА_1 про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми заборгованості, -

В С ТА Н О В И В :

В травні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом, в якому просив стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 570 000 грн. заборгованості згідно розписки про отримання коштів.

Одночасно із позовною заявою позивач подав заяву про забезпечення позову, посилаючись в обґрунтування на те, що без вжиття заходів забезпечення у майбутньому може буде неможливим виконати рішення суду про стягнення боргу, оскільки відповідач може в будь-який момент реалізувати належне йому майно, таким чином позбавивши себе фінансової спроможності виконати рішення суду.

Також вказав, що відповідач досі не повернув кошти за договором позики, а тому є підстави вважати, що добровільно рішення виконано не буде.

Вважає, що єдиним способом виконати рішення є примус та продаж майна боржника та просив накласти арешт на 27/100 домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 85,4 кв.м, загальною площею 70,70 кв.м, що належить на праві власності ОСОБА_2 та корпоративні права, що належать ОСОБА_2 .

Ухвалою Києво - Святошинського районного суду Київської області від 22 липня 2021 року в задоволенні заяви про забезпечення позову відмовлено.

Не погоджуючись з ухвалою суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу та постановити нове рішення, яким задовольнити заяву про забезпечення позову у повному обсязі вважаючи, що судом порушено норми процесуального та матеріального права, не враховано обставини, які мають суттєве значення для справи.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначив, що суд першої інстанції не врахував, що позивач просив накласти арешт лише на 27/100 частин домоволодіння, що менше суми боргу, однак це єдине майно, що є у відповідача.

Зазначив, що позичена сума є досить великою, але боржник, зловживаючи довірою та нібито хорошим майновим станом, обіцяв повернути борг через місяць, однак не повернув навіть частини коштів, у зв`язку з чим, позивачем було ініційовано відкриття кримінального провадження, відповідальність за яке передбачена ст.190 КК України, шахрайство.

Також вказав, що

обраний позивачем спосіб забезпечення позову є співмірним із предметом спору, вважає, що суд першої інстанції не врахував докази того, що позивач не єдиний кому відповідач винен, а також докази засновництва товариств, які мають борги перед податковою.

27 жовтня 2021 року на адресу суду апеляційної інстанції надійшов відзив на апеляційну скаргу від ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_2 в якій представник відповідача просив залишити ухвалу суду без змін, а апеляційну скарга без задоволення посилаючись на те, що позивачем не було доведено наявності підстав для забезпечення позову, оскльки не надано жодного доказу вчинення відповідачем хоч якихось дій, спрямованих на намагання відчужити належне йому майно. Також зазначив, що вимоги позивача щодо накладення арешту на нерухоме майно та корпоративні права відповідача є неспівмірними з позовними вимогами.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи апеляційної скарги, заперечення, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду та матеріали справи в межах апеляційного оскарження, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.

Відмовляючи в задоволенні заяви про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено та необґрунтовано запропонованих заходів забезпечення позову, у вигляді накладення арешту на нерухоме майно та корпоративні права.

Проте, колегія суддів не може в повній мірі погодитись з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до частини 1 та частини 2 статті 149 ЦПК України, суд, за заявою учасника справи має право вжити передбачені статтею 150 цього Кодексу заходизабезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Під забезпеченням позову слід розуміти вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують реальне виконання судового рішення, прийнятого за його позовом, або ефективний захист порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся. Інститут забезпечення позову спрямований проти несумлінних дій відповідача, який може приховати майно, розтратити його, продати, знецінити.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 150 ЦПК України позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

У відповідності до частини 3 статті 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Ці обставини є істотними і необхідними для забезпечення позову.

Інститут забезпечення позову являє собою сукупність встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення, або ефективного захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся, виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.

Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся.

Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.

Цивільний процесуальний закон не зобов`язує при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову.

Згідно з п.п.1.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише у разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до даних дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб, чи учасників процесу.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Судом встановлено, що в травні 2021 року ОСОБА_1 звернувся із позовом до ОСОБА_2 про стягнення суми заборгованості. Предметом вказаного позову є заборгованості в розмірі 570 000 грн. згідно розписки про отримання коштів. З матеріалів позовної заяви вбачається, що відповідач не виконує свого обов`язку щодо повернення коштів.

В заяві про забезпечення позову, позивач просив вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно, а саме на 27/100 частини домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , що належить на праві власності ОСОБА_2 та корпоративні права, що належать ОСОБА_2 .

На час розгляду справи існує достатньо обґрунтоване припущення, що ОСОБА_2 , як власник нерухомогомайна, може розпорядитися ним, зокрема відчужити його іншим особам до вирішення справи по суті, що у подальшому може утруднити ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

При цьому варто врахувати, що підтвердити за допомогою реально існуючих доказів подію, яка ймовірно настане або може настати в майбутньому, фактично неможливо, а тому,наявність чи відсутність підстав для забезпечення позову оцінюються судом в залежності від кожного конкретного випадку, з урахуванням фактичних обставин справи і змісту позовних вимог.

Доводи відповідачапро те, що позивачемналежними доказами не доведено наявності наміру відповідача відчужити належне йому майно з метою уникнення виконання рішення суду, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки обраний позивачем вид забезпечення позову шляхом накладення арешту на 27/100 частинжитлового будинку спрямований на запобігання відчуженню нерухомого майна, а заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер.

Обраний позивачем вид забезпечення позову в частині накладення арешту на нерухоме майно не призведе до невиправданого обмеження майнових прав відповідача, оскільки арештоване майно фактично зберігається в користуванні власника, а обмежується лише можливість розпорядитися ним та є спів мірним, виходячи з ціни позову.

Згідно з ч. 3 ст. 150 ЦПК України види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Ці обставини є істотними і необхідними для забезпечення позову.

Інститут забезпечення позову являє собою сукупність встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.

Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватись лише у разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до даних дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб, чи учасників процесу.

Відтак, при обранні заходів забезпечення позову слід також враховувати необхідність збереження балансу прав і законних інтересів усіх учасників спірних правовідносин та інших осіб, не допускаючи використання заходу забезпечення позову у якості тиску на відповідача.

Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, та інтересів сторін та інших учасників судового процесу.

Накладення арешту на нерухоме майно є співмірним із заявленими позовними вимогами.

Суд першої інстанції зміст позовної заяви та поданої позивачем заяви про забезпечення позову належним чином не дослідив, не врахував наявність у відповідача реальної можливості до ухвалення рішення у справі, а самерозпорядитися домоволодінням на власний розсуд та дійшов помилкового висновку про не співмірність обраного виду забезпечення позову заявленим позовним вимогам.

За таких обставин колегія суддів доходить висновку, що суд першої інстанції необґрунтовано відмовив позивачу у задоволенні заяви про вжиття заходів забезпечення позову, для вжиття яких існували усі передбачені процесуальним законодавством підстави.

Разом з тим, звертаючись із заявою про забезпечення позову шляхом накладення арешту на корпоративні права, що належать ОСОБА_2 , позивач не вказав, на які саме корпоративні права, в яких саме юридичних особах та на яку частку в статутному капіталі позивач просить накласти арешт.

При цьому, відомості про наявність корпоративних прав таназви підприємств, суду заявником при подачі заяви про забезпечення позову не надано.

У зв`язку із чим колегія суддів ввважає, що заява про забезпечення позову в частині накладення арешту на корпоративні права, що належать ОСОБА_2 задоволенню не підлягають.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а ухвала суду першої інстанції підлягає скасуванню з постановленням нового судового рішення про часткове задоволення заяви про забезпечення позову.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Ухвалу Києво - Святошинського районного суду Київської області від 22 липня 2021 року - скасувати. Прийняти нову постанову наступного змісту.

Заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову задовольнити частково, накласти арешт на 27/100 частини домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , що належить на праві власності ОСОБА_2.

В іншій частині заяви відмовити.

Постанова набирає чинності з моменту її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови виготовлений 10 листопада 2021 року.

Головуючий

Судді