Дата документу 09.11.2021 Справа № 331/4610/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 22-ц/807/3212/21 Головуючий у 1-й інстанції: Наумова І.Й.
Є.У.№ 331/4610/19 Суддя-доповідач: Кочеткова І.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 листопада 2021 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:

головуючого: Кочеткової І.В.,

суддів: Кримської О.М.,

Дашковської А.В.,

секретар: Семенчук О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Запорізької міської ради, треті особи, які не заявляють вимог щодо предмета спору: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання права власності на нерухоме майно у порядку спадкування за законом,

за апеляційною скаргоюОСОБА_1 на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 23 червня 2021 року,

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Четвертої Запорізької державної нотаріальної контори про визнання права власності на 9/100 часток житлового будинку АДРЕСА_1 у порядку спадкування за законом після смерті своєї матері ОСОБА_4 .

В подальшому позивач подав клопотання про заміну неналежного відповідача на Запорізьку міську раду та уточнивши позовні вимоги, просив визнати за ним право власності в житловому будинку А 1: коридор 2-1, площею 5,3 кв.м, комору 2-2, площею 1,9 кв.м, кімнату 2-4, площею 6,6 кв.м, кухню 2-3, площею 13,2 (14,1) кв.м., що складає 9/100 часток житлового будинку АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 .

В уточненій позовній заяві зазначив, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його мати - ОСОБА_4 . Після її смерті відкрилася спадщина на частку житлового будинку АДРЕСА_1 . Зазначене нерухоме майно належало їй на підставі рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя по справі №2-311/06 від 26.05.2006. Після смерті матері ОСОБА_1 звернувся до Четвертої Запорізької державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, проте постановою державного нотаріуса від 02.10.2019 йому було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину після померлої ОСОБА_4 , оскільки неможливо визначити частку у житловому будинку, яка належить спадкодавці, у зв`язку з чим ОСОБА_1 був вимушений звернутись до суду із вказаним позовом.

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 23 червня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені частково.

Визнано за ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 ) право власності в житловому будинку АДРЕСА_2 , на: коридор 2-1, площею 5,3 кв.м, комору 2-2, площею 1,9 кв.м, кімнату 2-4, площею 6,6 кв.м, кухню 2-3, площею 13,2 (14,1) кв.м., у порядку спадкування після ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись напорушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та постановити нове, яким задовольнити його позовні вимоги повністю та вказати, що він успадкував 9/100 часток житлового будинку. Вважає помилковими висновки суду першої інстанції про неможливість встановити частку спадкового майна.

У відзиві на апеляційну скаргу міська рада зазначила, що оскаржуване рішення відповідає зібраним у справі доказам і вимогам закону, відсутні підстави для його скасування.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, доводи ОСОБА_1 і його представника адвоката Харламова Д.І., перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Встановлено, ІНФОРМАЦІЯ_3 померла ОСОБА_4 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть НОМЕР_2 від 11.12.2017 року.

Зі спадкової справи, яка була заведена Четвертою Запорізькою державною нотаріальною конторою після смерті ОСОБА_4 , відомо, що позивач, як спадкоємець першої черги за законом, оскільки був рідним сином померлої, ІНФОРМАЦІЯ_4 , звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 ..

Крім позивача спадкоємицею за законом після померлої ОСОБА_4 є її донька ОСОБА_3 (третя особа), яка мешкала окремо від спадкодавця та у встановлений законом шестимісячний строк після відкриття спадщини не звернулась із заявою про прийняття спадщини.

За життя ОСОБА_4 та її рідна сестра ОСОБА_5 , правонаступником якої є третя особа ОСОБА_2 , набули в рівних частках у порядку спадкування за законом після смерті брата ОСОБА_6 у спільну власність 3/10 часток вищевказаного житлового будинку, тобто по 3/20 кожна, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом, виданим Шостою Запорізькою державною нотаріальною конторою 24.02.2000 за реєстровим №2-297 (т.1, а.с.131).

Вказане свідоцтво про право на спадщину у відповідності з вимогами ст.227 ЦК України (в редакції закону на момент придбання майна у власність) ОСОБА_4 зареєструвала у Запорізькому міжміському бюро технічної інвентаризації (т.2, а.с. 10 зворот).

За даними технічного паспорту на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, розташованого по АДРЕСА_1 , станом на 19.07.2018 частка ОСОБА_4 у зазначеному будинку становить 3/20 (т.2, а.с.60).

В подальшому між сестрами ОСОБА_4 та ОСОБА_5 виник спір з приводу визначення порядку користування успадкованою часткою житлового будинку, який протягом 2004-2006 років розглядався судами різних рівнів.

Зокрема, рішенням Комунарського районного суду м.Запоріжжя від 14.05.2004 визнано за ОСОБА_5 згідно першого варіанту судової технічної експертизи право власності на 11/100 часток житлового будинку із зазначенням конкретних приміщень в будинку і надвірних споруд, за ОСОБА_4 визнано право власності на 9/100 часток будинку і надвірних споруд (т.1, а.с.37).

Проте ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 14 грудня 2004 року рішення суду першої інстанції від 14.05.2004 скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції (т.1, а.с.38).

За результатами нового розгляду ухвалено рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 26.05.2006, яке ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 17.10.2006 р. залишено без змін, яким присуджено розділити житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , в натурі відповідно до першого варіанту технічної експертизи від 24.10.2001, згідно якого виділено ОСОБА_5 у власність в житловому будинку літ. А: кухню 4-1 площею 5,1 (5,7) кв.м., кімнату 4-2, кухню 4-1 площею 5,1 (5,7) кв.м., кімнату 4-2 площею 13,8 (13,9) кв.м., сіни-коридор літ. А2, площею 6,2 кв.м., а ОСОБА_4 виділено у власність в житловому будинку А-1: коридор 2-1, площею 5,3 кв.м, комору 2-2, площею 1,9 кв.м, кімнату 2-4, площею 6,6 кв.м, кухню 2-3, площею 13,2 (14,1) кв.м. В іншій частині позову відмовлено. Для здійснення даного варіанту необхідно провести таке переобладнання: закласти дверний проріз із сіней літ. А2 площею 6,2 кв.м. у коридор 2-1. Прорубати з існуючого віконного прорізу в коридорі 2-1 площею 5,3 кв.м. дверний проріз для виходу у двір. В зустрічному позові ОСОБА_4 відмовлено (т.1, а.с.39-41).

З інформації, яка міститься в Єдиному реєстрі речових прав на нерухоме майно, відомо, що ОСОБА_5 зареєструвала право власності на 11/100 частки у спірному житловому будинку на підставі судового рішення від 14.05.2004 , яке було в подальшому скасоване.

Постановою державного нотаріуса Четвертої Запорізької державної нотаріальної контори від ОСОБА_7 від 02.10.2019 року позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину після померлої ОСОБА_4 , оскільки неможливо визначити частку у житловому будинку, яка належить спадкодавиці.

З технічної документації на даний житловий будинок, складеної станом на 14.05.2020 видно, що переобладнання в будинку, які повинні були зробити сторони за вищевказаним рішення суду від 26.05.2006 не зроблені, план спірного будинку залишився в тому ж вигляді, що і був на день його ухвалення.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_1 в порядку спадкування за законом після смерті своєї матері ОСОБА_4 набув у власність приміщення у житловому будинку А-1, визначені судовим рішенням від 26.05.2006. Суд дійшов також висновку про те, що позивачем не надано доказів, що присуджена спадкодавцеві частка становила 9/100 житлового будинку та відмовив у задоволенні позову у цій частині.

Проте суд першої інстанції не звернув уваги на те, що судовим рішенням від 26.05.2006 частки співвласників ОСОБА_4 і ОСОБА_5 не змінювалися, судове рішення останніми фактично не виконано, а отже частка, що належала ОСОБА_4 до судового спору з ОСОБА_5 , залишилася незмінною та становить 3/20.

Відповідно до статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

За частиною першою статті 356, частиною першою статті 357 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом.

Відповідно до статей 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Зважаючи на те, що на час відкриття спадщини ОСОБА_4 була власником 3/20 часток житлового будинку і надвірних споруд, судовим рішенням від 26.05.2006 розмір часток співвласників у нерухомому майні не був змінений, фактично судове рішення співвласниками не виконано, переобладнання будинку не здійснено, ОСОБА_1 у відповідності до ч.ч.1216,1218 ЦК України набув право власності в порядку спадкування на майно, що належало спадкодавцю, тобто на 3/20 часток спірного будинку.

Не вжиття співвласником ОСОБА_5 заходів до відновлення попередньої реєстрації часток співвласників після скасування судового рішення про визнання за нею права власності на 11/100 часток будинку, не є підставою для висновку про недоведеність ОСОБА_1 вимог щодо розміру його частки у спільному майні, яку він набув у порядку спадкування.

Співвласники не позбавлені можливості вирішити питання про приведення ідеальних часток у відповідність із реальними у спосіб, передбачений законом.

Визнання за ОСОБА_1 права власності у порядку спадкування на 3/20 часток будинку не є виходом за межі позовних вимог, зміст яких зводився про визнання за позивачем права власності в порядку спадкування на частку будинку, що належала його матері.

У цивільному процесуальному законодавстві діє принцип «jura novit curia» (суд знає закони), який полягає в тому, що: 1) суд знає право; 2) суд самостійно здійснює пошук правових норм щодо спору безвідносно до посилання сторін; 3) суд самостійно застосовує право до фактичних обставин спору (da mihi factum, dabo tibi jus). Активна роль суду в цивільному процесі проявляється, зокрема, у самостійній кваліфікації судом правової природи відносин між позивачем та відповідачем, виборі і застосуванні до спірних правовідносин відповідних норм права, повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

При вирішенні цивільного спору суд у межах своїх процесуальних повноважень та в межах позовних вимог, встановлює зміст (правову природу, права та обов`язки) правовідносин сторін, які випливають з встановлених обставин, та визначає правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин. Законодавець вказує саме на «норму права», що є значно конкретизованим, аніж закон. Більш того, виходячи з положень ЦПК України така функціональність суду носить імперативний характер. Підсумок такої процесуальної діяльності суду знаходить своє відображення в судовому рішенні, зокрема в його мотивувальній і резолютивній частинах.

Тому обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору, покладено саме на суд, що є складовою класичного принципу jura novit curia.

При цьому незгода суду з наведеним у позовній заяві правовим обґрунтуванням щодо спірних правовідносин не є підставою для відмови в позові, оскільки згідно з принципом jura novit curia неправильна юридична кваліфікація позивачем і відповідачами спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм.

Тобто суд, з`ясувавши під час розгляду справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну їх правову кваліфікацію та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини.

Саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Проте суд першої інстанцій зазначених вимог закону не врахував та дійшов формального висновку про відмову в задоволенні позову в частині визначення частки у спільному майні, яку успадкував позивач, не застосувавши до спірних правовідносин правові норми, які підлягають застосуванню, на що мали повноваження згідно з вимогами ЦПК України.

Суд в достатньому обсязі не визначився із характером спірних правовідносин та правовою нормою, що підлягає застосуванню, не надав належної правової оцінки доводам і доказам сторін та дійшли висновку про відмову в задоволенні позову, не навівши належного правового обґрунтування.

За таких обставин оскаржуване рішення нга підставі ст.376 ЦПК України підлягає зміні шляхом визнання за ОСОБА_1 права власності в порядку спадкування за законом на 3/20 часток спірного будинку.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 23 червня 2021 року у цій справі змінити.

Визнати за ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 ) право власності в порядку спадкування за законом після смерті матері ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , на 3/20 (три двадцятих) частки житлового будинку , який розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

В іншій частині оскаржуване рішення залишити без ззмін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повний текст судового рішення складено 11 листопада 2021 року.

Головуючий: І.В. Кочеткова

Судді: А.В. Дашковська

О.М. Кримська