Постанова

Іменем України

03 листопада 2021 року

м. Київ

справа № 756/6840/16

провадження № 61-4435св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Крата В. І.

суддів: Антоненко Н. О. (суддя-доповідач), Дундар І. О., Краснощокова Є. В., Русинчука М. М.,

учасники справи за первісним позовом:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , департамент архітектурно-будівельної інспекції у місті Києві, Оболонська районна в місті Києві державна адміністрація,

учасники справи за зустрічним позовом:

позивач - ОСОБА_2 ,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_5 ,

треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Київська міська рада, Департамент архітектурно-будівельної інспекції у місті Києві, Оболонська районна в місті Києві державна адміністрація,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 20 листопада 2019 року в складі судді Луценка О. М. та на постанову Київського апеляційного суду від 06 лютого 2020 року в складі колегії суддів Левенця Б. Б., Ратнікової В. М., Борисової О. В.,

ВСТАНОВИВ :

Історія справи

У травні 2016 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 про визнання будівлі самочинним будівництвом та зобов`язання вчинити дії.

Позов мотивував тим, що йому належить 1/5 частка в праві спільної часткової власності на домоволодіння по АДРЕСА_1 . Іншими співвласниками домоволодіння є: ОСОБА_2 (1/6 частка), ОСОБА_5 та ОСОБА_5 (2/5 частки) та ОСОБА_3 (7/30 частки). Зазначав, що порядок користування домоволодінням встановлено між його співвласниками на підставі договору від 08 грудня 1992 року, за яким ОСОБА_2 користується літньою кухнею (сарай) під літ. «Д» та гаражем літ. «У». Указував, що зазначені споруди є самочинним будівництвом, при цьому на момент звернення до суду з позовом будівля під літ. «Д» переобладнана ОСОБА_2 під житловий будинок, в якому наявні всі ознаки житлової будівлі, зокрема, енерго-, водо- та газопостачання. Зазначав, що у відповідності до висновку судової земельно-технічної експертизи від 29 лютого 2016 року №5272/15-41 будівля під літ. «Д» частково знаходиться за межами земельної ділянки по АДРЕСА_1 . Позивач уважає, що наявні всі підстави для визнання споруд з літ. «Д» та «У» самочинним будівництвом, оскільки вони збудовані без відповідного дозвільного документу на земельній ділянці, яка не була відведена співвласникам домоволодіння по АДРЕСА_1 для цієї мети. Вказував, що наявність зазначених споруд порушує його права як співвласника домоволодіння на визначення порядку користування земельною ділянкою.

З урахуванням заяви про збільшення позовних вимог ОСОБА_1 просив визнати будівлю літ. «Д» та гараж літ. «У», які розташовані на земельній ділянці по АДРЕСА_1 , самочинним будівництвом та зобов`язати ОСОБА_2 знести за власний рахунок вказані споруди й привести земельну ділянку в попередній стан, який існував до зведення будівель під літ. «Д» та літ. «У».

У липні 2016 року ОСОБА_2 звернувся з зустрічним позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_5 про зобов`язання вчинити дії.

Зустрічна позовна заява мотивована тим, що за даними технічного паспорту на домоволодіння воно має самочинні будівлі, переобладнані та зведені ОСОБА_1 і ОСОБА_5 , які в разі задоволення первісного позову також мають бути знесені за рахунок відповідачів.

ОСОБА_2 просив суд зобов`язати ОСОБА_5 за власний рахунок знести

будинок літ. «Б» кв. 6, будинок літ. «Б» кв. 7; прибудову літ. «а1»; прибудову літ. «а7», житлову прибудову літ. «Б1», веранду літ. «Б», тамбур літ. «б1», гараж літ. «Ц», навіс літ. «Ш». Також просив зобов`язати ОСОБА_1 за власний рахунок знести прибудову літ. «а7» та прибудову літ. «а6».

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 20 листопада 2019 року в задоволенні первісного та зустрічного позовів відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач ОСОБА_1 не надав суду належних та допустимих доказів того, що будівля під літ. «Д» та будівля під літ. «У», що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , є самочинним будівництвом. Суд також зазначив, що ОСОБА_1 не мотивував, яким чином наявність указаних будівель порушує його права як співвласника домоволодіння.

Відмовляючи в задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_2 не довів, що існування спірних будівель і споруд, якими користуються ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , порушує його права.

Короткий зміст постанови апеляційного суду

Постановою Київського апеляційного суду від 06 лютого 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Апеляційний суд виходив із того, що сарай під літерою «Д» та вбиральня під літерою «У» зазначені у правовстановлюючих документах, а тому суд першої інстанції зробив правильний висновок, що вказані об`єкти не можуть бути визнані самочинним будівництвом. Доводи ОСОБА_1 про те, що сарай у подальшому був переобладнаний відповідачем під житловий будинок, апеляційний суд відхилив, зазначивши, що знесення самочинного об`єкта нерухомості відповідно до статті 376 ЦК України є крайнім заходом впливу на забудовника.

Суд апеляційної інстанції також установив, що будівля під літ. «Д» частково знаходиться на земельній ділянці, власником якої є Київська міська рада, що не була залучена судом першої інстанції до участі в справі. При цьому апеляційний суд уважав, що зазначене порушення норм процесуального права не призвело до неправильного вирішення спору по суті.

Аргументи учасників справи

06 березня 2020 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу на вказані судові рішення, в якій просить їх скасувати в частині відмови в задоволенні первісного позову як такі, що прийняті з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, а справу в цій частині направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди прийняли до уваги окремі подані відповідачем документи, в яких будівлі під літ. «Д» та літ. «У» не зазначені як самочинні, однак не мотивували відхилення поданих позивачем доказів, у яких вказані будівлі значаться саме як самочинне будівництво. Вказує, що суди не надали належної оцінки його доводам про те, що спірні будівлі частково розміщені на земельній ділянці Київської міської ради, що є підставою для їх знесення. Посилається на те, що існування на земельній ділянці вказаних споруд перешкоджає визначенню порядку користування земельною ділянкою.

У червні 2020 року від ОСОБА_2 до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу, в якому відповідач просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржені судові рішення - без змін.

Посилається на те, що співвласники домоволодіння по АДРЕСА_1 неодноразово зверталися до суду з позовами з метою вирішення конфліктних ситуацій з приводу користування житловим будинком та земельною ділянкою, у задоволенні яких судами відмовлено, оскільки без наявності домовленості між усіма співвласниками неможливо ухвалити судове рішення, яким не будуть порушуватися права інших осіб. Вказує, що частки співвласників домоволодіння не виділені в натурі. Зазначає, що суди першої та апеляційної інстанцій зробили правильний висновок про те, що будівля під літ. «Д» не є самочинним будівництвом. Посилається також на те, що будівлю під літ. «У» відповідач у добровільному порядку демонтував, а тому відсутній спір з приводу позовної вимоги про знесення зазначеної будівлі.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 19 травня 2020 року відкрито касаційне провадження в справі.

Ухвалою Верховного Суду від 28 жовтня 2021 року справу призначено до судового розгляду.

Межі та підстави касаційного перегляду

Переглядаючи в касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).

В ухвалі Верховного Суду від 19 березня 2021 року вказано, що касаційна скарга містить підстави касаційного оскарження, передбачені пунктами 3, 4 частини другої статті 389 ЦПК України, а саме:

- відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

- судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу, оскільки судами першої та апеляційної інстанцій не надано оцінки доказам позивача, які підтверджують, що спірні будівлі є самочинними та такими, що побудовані на земельній ділянці, яка для цього відведена не була.

Аналіз змісту та вимог касаційної скарги свідчить, що ОСОБА_1 оскаржує судові рішення в частині відмови в задоволенні первісного позову. Судові рішення в частині відмови в задоволенні зустрічного позову позивачем у касаційному порядку не оскаржуються та Верховним Судом не переглядаються.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що відповідно до свідоцтва про право власності на домоволодіння від 19 лютого 1962 року, виданого Подільським райвиконкомом депутатів трудящих м. Києва, ОСОБА_6 був власником 3/5 часток у праві спільної власності на домоволодіння по АДРЕСА_1 . Власником інших 2/5 часток у праві спільної власності була ОСОБА_7 .

На підставі договору дарування від 31 березня 1964 року ОСОБА_6 подарував ОСОБА_1 1/5 частку в праві спільної власності на вказане домоволодіння, яке на момент дарування складалось з трьох дерев`яних одноповерхових будинків на 9 кімнат та споруд, розташованих на земельній ділянці.

Після смерті ОСОБА_6 . ОСОБА_8 отримала у спадок від свого батька 7/30 часток у праві спільної власності на домоволодіння, а ОСОБА_2 - 1/6 частку. У свою чергу, ОСОБА_9 отримав у спадок після смерті ОСОБА_7 належну їй частку в праві спільної власності на домоволодіння (2/5 частки).

У 1992 році ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 уклали нотаріально посвідчений договір, яким визначили наступний порядок користування домоволодінням:

- ОСОБА_8 відійшли: тамбур № 3-1 площею 5 м?, кухня № 3-2 площею 12,9 м?, житлова кімната № 3-3 площею 17,3 м?, комора № 3-4 площею 4,3 м?, комора № 3-5 площею 6,4 м? (разом - 45,9 м? загальної площі), а також: сараї літ. «Р», «З», «Ж», «В», ј частина огорожі, ј частина колодязя;

- ОСОБА_2 відійшли: кухня № 4-1 площею 4,2 м?, кухня № 4-2 площею 7,8 м?, житлова кімната № 4-3 площею 14,3 м?, коридор № 1 площею 3,9 м?, комора № ІІ площею 0,6 м? (разом - 30,8 м?), а також сарай літ. «Е», вбиральня літ. «У», ј частина огорожі, ј частина колодязя. Крім того, самовільно прибудовані і добудовані: сарай літ. «Д», кухня № 8-1 площею 8,4 м?, житлова кімната № 8-2 площею 15,2 м?, тамбур І площею 9,7 м?, гараж літ. «С», сарай літ. «Т»;

- ОСОБА_9 відійшли: частина коридору № 1-1 площею 3,0 м?, частина кухні № 1-3 площею 2,7 м?, ванна № 1-4 площею 3,2 м?, вбиральня № 1-5 площею 0,8 м?, житлова кімната № 1-6 площею 14,7 м?, частина коридору № 2-1 площею 3,2 м?, вбиральня № 2-2 площею 0,8 м?, ванна № 2-3 площею 4,4 м?, житлова кімната № 2-4 площею 15,5 м? (разом - 48,3 м?), а також: вбиральня літ. «Г», сарай літ. «Л», ј частина огорожі, ј частина колодязя. Крім того, самовільно прибудовані і добудовані: частина коридору № 1-1 площею 4,6 м?, частина кухні № 1-3 площею 5,8 м?, житлова кімната № 1-2 площею 15,5 м?, частина коридору № 2-1 площею 3,3 м?, житлова кімната № 2-5 площею 10,5 м?, житлова кімната № 2-6 площею 8,2 м?, житловий будинок літ. «Б», веранда № 6-1 площею 7,8 м?, кухня № 6-2 площею 9,2 м?, житлова кімната № 6-3 площею 12,9 м?, веранда № 7-1 площею 9,0 м?, кухня 7-2 площею 10,5 м?, житлова кімната № 7-3 площею 14,8 м?, гараж літ. «П»;

- ОСОБА_1 відійшли: коридор № 5-2 площею 6,4 м?, житлова кімната № 5-4 площею 14,8 м?, комора № 5-5 площею 0,8 м?, кухня № 5-6 переобладнана у житлову кімнату, площею 9,9 м? (разом - 31,9 м?), а також сараї літ. «М», «Н», «О», ј частина огорожі, ј частина колодязя. Крім того, самовільно прибудовані і добудовані: житлова кімната № 5-7 площею 6,0 м?, коридор № 5-1 площею 3,0 м?, сіні № 5-3 площею 3,8 м?;

- кожен співвласник користується часткою земельної ділянки та деревами, які примикають до тієї частки будинку, яка знаходиться в його користуванні.

У подальшому належну ОСОБА_9 частку у праві спільної власності на домоволодіння успадкували ОСОБА_5 , ОСОБА_5 та ОСОБА_10 , яка на підставі договору дарування від 25 грудня 2001 року подарувала своїм синам ОСОБА_5 та ОСОБА_5 в рівних частинах кожному по 2/15 частки в праві спільної власності на домоволодіння.

На підставі договору дарування від 28 березня 2007 року ОСОБА_8 подарувала своєму синові ОСОБА_3 7/30 часток у праві спільної власності на домоволодіння.

На момент пред`явлення позову співвласниками домоволодіння по АДРЕСА_1 є: ОСОБА_2 (1/6 частка), ОСОБА_5 (1/5 частка), ОСОБА_5 (1/5 частка), ОСОБА_3 (7/30 часток), ОСОБА_2 (1/5 частка).

Відповідно до витягу з технічного паспорту станом на 14 травня 1973 року, витягу з технічного паспорту станом на 27 листопаді 1981 року, витягу з технічного паспорту станом на 07 січня 1983 року, витягу з технічного паспорту станом на 04 листопада 1988 року, листа Київського міського БТІ КМДА за вих. № 219 від 15 квітня 2002 року, довідки-характеристики Київського міського БТІ КМДА за вих. № 1125305 від 22 листопада 2005, витягу з технічного паспорту станом на 10 листопада 2006, витягу з технічного паспорту станом на 15 березня 2007 року господарська споруда під літерою «Д» є сараєм і не значиться самочинно збудованою.

За змістом довідки-характеристики Київського БТІ за вих. № 1125305 від 22 листопада 2005 року сарай з прибудовою літ. «Д» не відноситься до категорії самовільного будівництва, так як був збудований до виходу указу Президії Верховної Ради СРСР від 22 січня 1979 року «Про боротьбу з самовільним будівництвом господарсько-побутових будівель» і не відображається в матеріалах інвентаризації як самовільно збудований.

Згідно з листом Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у м. Києві № 7/26-4848/5/08 від 04 серпня 2011 року будівля під літ. «Д» серед самочинно зведених також не значиться.

Відповідно до листа Державної архітектурно-будівельної інспекції України від 25 квітня 2016 року було проведено перевірку дотримання законодавства у сфері містобудівної діяльності під час виконання будівельних робіт із будівництва гаражу (літера У) на АДРЕСА_1 , якою встановлено, що за вказаною адресою знаходиться споруда без влаштування фундаменту - металевий гараж; на момент перевірки вище зазначена споруда за призначенням не використовується, однак будівельних робіт не виявлено. Відповідно до частини другої статті 28 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» вище вказаний об`єкт класифікується як тимчасова споруда.

Згідно з листами департаменту з питань державного архітектурно-будівельного контролю м. Києва від 03 травня 2019 року та від 06 червня 2019 року департамент станом на час відповіді не видавав та не реєстрував документів дозвільного та декларативного характеру, які б надавали право на виконання підготовчих і будівельних робіт та не приймав в експлуатацію об`єкт будівництва за адресою: АДРЕСА_1 (літ. Д, літ. Д д).

Апеляційний суд установив, що частина спірної споруди під літ. «Д» перебуває на земельній ділянці, яка виходить за межі ділянки під домоволодінням сторін та власником якої є територіальна громада міста Києва в особі Київської міської ради.

Позиція Верховного Суду

У справі, що переглядається, ОСОБА_1 пред`явив позов про знесення самочинно збудованих споруд, які належать до складу домоволодіння по АДРЕСА_1 , залучивши до участі в справі як відповідача одного зі співвласників домоволодіння - ОСОБА_2 .

Суди встановили, що на момент пред`явлення позову співвласниками домоволодіння по АДРЕСА_1 є: ОСОБА_2 (1/6 частка), ОСОБА_5 (1/5 частка), ОСОБА_5 (1/5 частка), ОСОБА_3 (7/30 часток) та ОСОБА_2 (1/5 частка).

Частка в праві спільної часткової власності, що належить кожному зі співвласників, виступає не як частина речі й не як право на частину речі, а як частина права на всю річ як єдине ціле. Домоволодінням є житловий будинок з прилеглою до нього земельною ділянкою та належними йому господарськими спорудами та будівлями.

Оскільки частки співвласників у праві спільної часткової власності на домоволодіння в натурі не виділені, то будівля під літ. «Д» та гараж під літ. «У», які розташовані на земельній ділянці по АДРЕСА_1 та про знесення яких просив позивач, належать на праві спільної часткової власності всім співвласникам домоволодіння.

Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (стаття 48 ЦПК України).

Відповідно до статті 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд справи починається спочатку.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати від 20 жовтня 2021 року в справі № 509/3995/15 (провадження № 61-7070св20) зазначено, що «належним відповідачем має бути така особа, за рахунок якої можливо задовольнити позовні вимоги. Суд захищає порушене право чи охоронюваний законом інтерес позивача саме від відповідача».

Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження.

Тобто, пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.

У справі, що переглядається, зміст і характер відносин між учасниками справи з урахуванням установлених судами попередніх інстанцій обставин справи свідчать, що спір виник з приводу знесення споруд та будівель, які на праві спільної часткової власності належать усім співвласникам домоволодіння по АДРЕСА_1 .

При цьому ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_5 , які також є співвласниками вказаного домоволодіння,залучені до участі в справі як треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору. Клопотання про залучення вказаних осіб до участі в справі як співвідповідачів позивач не заявляв.

Отже, в задоволенні позову ОСОБА_1 слід було відмовити саме внаслідок неналежного складу співвідповідачів.

Оскільки суди зробили правильний висновок про відмову в задоволенні первісного позову, однак помилилися щодомотивів такої відмови, судові рішення в оскарженій частині підлягають зміні шляхом викладення їх мотивувальних частин у редакції цієї постанови.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги (частина третя статті 400 ЦПК України).

Доводи касаційної скарги, з урахуванням необхідності врахування висновків щодо застосування норм права, викладених у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати від 20 жовтня 2021 року в справі № 509/3995/15 (провадження № 61-7070св20), дають підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, а судові рішення в оскарженій частині - зміні з викладенням їх мотивувальних частин у редакції цієї постанови.

Оскільки Верховний Суд змінює судові рішення, але виключно в частині мотивів їх прийняття, то новий розподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись статтями 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 20 листопада 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 06 лютого 2020 року в частині відмови в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання будівлі самочинним будівництвом та зобов`язання вчинити дії змінити, виклавши їх мотивувальні частини в редакції цієї постанови.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді Н. О. Антоненко

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков

М. М. Русинчук