Справа № 522/2681/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 листопада 2021 року смт.Овідіополь

Овідіопольський районний суд Одеської області у складі:

головуючого судді Панасенка Є.М.,

за участю секретаря судового засідання: Степанової Н.С.

представника позивача Джаноян Л.А. ,

представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому засіданні в приміщенні суду цивільну справу № 522/2681/21 за позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про встановлення нікчемності правочину, застосування наслідків недійсності нікчемного правочину та витребування майна із незаконного володіння,

ВСТАНОВИВ:

16.02.2021 року ОСОБА_3 звернулася до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_4 , який в подальшому 30.03.2021 року уточнила, та просить встановити факт нікчемності Договору від 29 грудня 2020 року щодо придбання об`єкту нерухомості; застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину, а саме реституцію та стягнути з відповідача раніше передану до Договору суму авансу - 222 160 грн 00 коп (витребувати майно із незаконного володіння), та стягнути понесені позивачем судові витрати.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивачем зазначено, що 29.12.2020 року між сторонами по справі було укладено попередній договір щодо придбання об`єкту нерухомості - земельної ділянки, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 та зазначено про те, що їй стало відомо, що попередній договір був укладений всупереч ч. 1 ст. 220 ЦКУ, ст.ст. 209,635,657 ЦКУ, а саме його не було нотаріально посвідчено, а тому такий договір є нікчемним і таким, що не породжує юридичних наслідків. За таких обставин, посилаючись на положення ч. 1 ст. 216 ЦКУ та ч. 1, 2 та 3 ст. 1212 ЦКУ позивач вважає, що отримані відповідачем за нікчемним правочином грошові кошти слід вважати майном, яке одержано без відповідної правової підстави, а тому раніше переданий за Договором аванс - 222 160 грн. 00 коп. підлягає поверненню із застосуванням наслідків нікчемності правочину. Також зазначає про те, що у зв`язку з неотриманням відповіді на направлену відповідачу претензії від 28.01.2021 року змушена звернутись до суду з відповідною позовною заявою.

Ухвалою судді Приморського районного суду м. Одеси Абухіним Р.Д. від 01.04.2021 року цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_3 передано на розгляд Овідіопольського районного суду Одеської області на підставі п. 1 ч. 1 ч. 3 ст. 31 ЦПК України.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 25.05.2021 року справа була передана до провадження судді Овідіопольського районного суду Одеської області Панасенко Є.М.

Ухвалою судді Овідіопольського районного суду Одеської області від 27.05.2021 року цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про встановлення нікчемності правочину та витребування майна із незаконного володіння прийнято до провадження; призначено підготовче засідання по справі.

Ухвалою судді Овідіопольського районного суду Одеської області від 04.08.2021 року продовжено строк підготовчого провадження на тридцять днів, відкладено підготовче засідання на 01.09.2021 року; викликано в підготовче засідання учасників справи.

01.09.2021 року від представника відповідача адвоката Ущаповського Р.В. до суду надійшов відзив, в якому він просив поновити строк для подання відзиву на позовну заяву, в задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання договору від 29.12.2020 року нікчемним та стягнення грошових коштів просив суд відмовити в повному обсязі.

У відзиві представник відповідача зазначає про те, що договір від 29.12.2020 року не є попереднім, а є за своєю суттю є змішаним договором про наміри, який включає в себе елемент договору про завдаток. Також зазначає, що вимога про стягнення коштів є безпідставною, адже в договорі відсутня сума, яку Покупець передав, а Продавець отримав.

Ухвалою судді Овідіопольського районного суду Одеської області від 01.09.2021 року підготовче провадження у справі за позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про встановлення нікчемності правочину, застосування наслідків нікчемності правочину та витребування майна із незаконного володіння закрито, призначено справу до судового розгляду по суті на 11.10.2021 року о 11:00 год, викликано учасників справи.

15.09.2021 року від представника позивача адвоката Джаноян Л.А. надійшла відповідь на відзив, в якій просить поновити строк на подання відповіді на відзив, прийняти відповідь на відзив до розгляду, позовну заяву ОСОБА_3 задовольнити у повному обсязі. У відповіді на відзив представником позивача зазначено про безпідставність тверджень відповідача, викладених у відзиві про те, що Договір не є попереднім та про те, що сума коштів за договором у розмірі 8 000 доларів США є завдатком. Наголошує, що з огляду на умови договору, вбачається, що сторонами помилково було вписано у п.5 цифру 28,29 у графу з центами, оскільки вказана цифра відповідає визначеному сторонами у п.4 та 6 курсу долара. Таким чином сторонами було визначено курс 1 долара США 28,29 грн, що дає змогу встановити, що позивач передав відповідачу суму авансу у розмірі 226 320 грн, що еквівалентно 8000 доларам США, а тому згідно висновку Верховного Суду викладеного у постанові від 17.06.2021 року по справі № 711/5065/15-цаванс підлягає поверненню особі, яка його сплатила, незалежно від того, з вини якої сторони не відбулося укладення договору. Вважає, що наведені у відзиві на позовну заяву доводи є безпідставними та необґрунтованими, а також що відзив взагалі подано з порушенням строків.

13.10.2021 року представником позивача в інтересах ОСОБА_3 подано заяву про забезпечення позову.

Ухвалою судді Овідіопольського районного суду Одеської області від 18.10.2021 року заяву представника позивача Джаноян Ліани Араївни про забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про встановлення нікчемності правочину, застосування наслідків недійсності нікчемному правочину та витребування майна із незаконного володіння задоволено частково, накладено арешт на нерухоме майно, яке належить ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_1 ), а саме: - земельну ділянку за кадастровим номером :01:009:1335, площею 0,0878, розташовану за адресою: Київська область, Васильківський район, с. Іванковичі, реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 214; - земельну ділянку за кадастровим номером :01:009:1324, площею 0.0709, розташовану за адресою: Київська область, Васильківський район, с. Іванковичі, реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 214.

В судовому засіданні представник позивача позов підтримала в повному обсязі, просила суд його задовольнити. Додатково пояснила суду, що кошти продавець отримав в розмірі 226 320 грн, що еквівалентно сумі 8 000 доларів США, була прив`язка до курсу НБУ. Оскільки відповідач не бажає повернути кошти, а саму ділянку уже продав, тому такі кошти внесені як авансовий платіж повинні бути повернуті позивачу, чому не було підписано договір їй невідомо.

Представник відповідача заперечував проти задоволення позову, пояснив суду, що відповідач жодних коштів про які зазначає сторона позивача не отримувала. Дійсно, між сторонами був намір укласти договір, в агенції їм дали відповідний бланк-форму для підготовки договору купівлі-продажу земельної ділянки, однак жодних необхідних відомостей договір не містить, а саме відсутні кадастровий номер земельної ділянки, не визначено момент переходу права власності на земельну ділянку, при цьому мовчазної згоди відповідача не було і не могло бути. Зауважив, що саме позивач, а не відповідач відмовилася від укладання договору купівлі-продажу, однак така позиція позивача щодо витребування коштів є недобросовісною поведінкою з її сторони, оскільки навіть сума коштів, про яку говорить сторона позивача на вказаному бланку відсутня.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню на підставі наступного.

Судом встановлено, що 29.12.2020 року між позивачем та відповідачем укладено попередній договір, відповідно до умов якого ОСОБА_5 зобов`язувалась продати, а ОСОБА_3 придбати об`єкт нерухомого майна: земельну ділянку, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 та укласти в майбутньому у строк до 12.01.2021 року договір купівлі-продажу вищезазначеного об`єкту нерухомості.

У зазначений строк основний договір між сторонами укладено не було.

28 січня 2021 року позивачем на адресу відповідача було направлено Претензію №1 щодо повернення грошових коштів за Договором від 29 грудня 2020 року, відповідно до якої Позивачем зазначено, що згідно п. 5 в рахунок оплати вартості об`єкту нерухомості Покупець на момент заключення попереднього договору передав, а Продавець отримав грошову суму (аванс) в розмірі еквівалентному 8 000 доларів США, а тому у зв`язку з не укладенням основного договору, керуючись п. 9 Попереднього договору звернулась до Відповідача з вимогою про повернення раніше сплаченої суми авансу.

Відповідно до п. 5 Попереднього договору в рахунок оплати об`єкту нерухомості Покупець на момент укладання цього Попереднього договору передав, а Покупець отримав грошову суму (аванс) у розмірі , що еквівалентно 8 000 (вісім тисяч) доларів США 28,29 центів.

Відповідно до ч. 1 ст. 635 Цивільного кодексу України попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Законом може бути встановлено обмеження щодо строку (терміну), в який має бути укладений основний договір на підставі попереднього договору. Істотні умови основного договору, що невстановлені попереднім договором, погоджуються у порядку, встановленому сторонами у попередньому договорі, якщо такий порядок невстановлений актами цивільного законодавства. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі.

Відповідно до ч. 4 ст. 635 Цивільного кодексу України договір про наміри (протокол про наміри тощо), якщо в ньому немає волевиявлення сторін щодо надання йому сили попереднього договору, не вважається попереднім договором.

Суд відхиляє доводи представника відповідача з приводу того, що договір не є попереднім, з огляду на те, що п. 15 Попереднього Договору встановлено, що зазначений договір складений у відповідності до ст.ст. 635,656 Цивільного кодексу України.

Також суд відхиляє доводи представника відповідача, стосовно того, що договір є трьохстороннім, оскільки з преамбули Попереднього договору вбачається, що сторонами Договору є ОСОБА_4 з однієї сторони та ОСОБА_3 з іншої сторони.

Згідно з ст. 657 ЦК України, договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Судом встановлено, що Попередній договір від 29.12.2020 року нотаріально посвідчений не був.

Відповідно до ч. 2 ст. 215 ЦК України, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Згідно із ч. 1 ст. 220 ЦК України, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Таким чином судом встановлено, що Попередній договір про укладення договору купівлі-продажу нерухомого майна від 29.12.2020 року є нікчемним правочином в силу вимог закону.

За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до ч.2 ст.16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

У постанові від 04.06.2019 року у справі № 916/3156/17 Велика Палата Верховного Суду погодилася з висновками Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, викладеними у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 577/5321/17, щодо того, що правочином є правомірна, тобто не заборонена законом, вольова дія суб`єкта цивільних правовідносин, що спрямована на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків. Правомірність є конститутивною ознакою правочину як юридичного факту. Цивільні правочини, які порушують публічний порядок, є нікчемними.

Велика Палата Верховного Суду також погодилася з висновками, викладеними у постанові Верховного Суду України від 02 березня 2016 року у справі № 6-308цс16, у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 3 жовтня 2018 року у справі № 369/2770/16-ц і від 7 листопада 2018 року у справі № 357/3394/16-ц щодо того, що якщо недійсність правочину встановлена законом, то визнання недійсним такого правочину судом не вимагається; визнання недійсним нікчемного правочину законом не передбачається, оскільки нікчемним правочин є в силу закону.

Отже, такий спосіб захисту, як визнання недійсним нікчемного правочину, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом.

Водночас Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що такий спосіб захисту, як встановлення нікчемності правочину, також не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом.

З урахуванням викладеного вище, суд приходить до висновку про відмову у задоволені позову в частині заявлених вимог про визнання нікчемним Попереднього договору від 29.12.2020 року, оскільки даний правочин є нікчемним в силу закону.

Щодо застосування наслідків недійсності нікчемного правочину та вимог позивача про стягнення із відповідача на її користь грошових коштів у розмірі 222 160 грн. 00 коп. що еквівалентно 8 000 доларів США, переданих за Попереднім договором від 29.12.2020 року, суд зазначає наступне.

Як стверджує позивач у позовній заяві, відповідно до п. 5 Договору, в рахунок оплати вартості вищезазначеного об`єкту нерухомості, Покупець на момент заключення цього попереднього договору передав, а Продавець отримав грошову суму (аванс) у розмірі, еквівалентному 8 000 Доларів США (станом на дату звернення до суду становить гривневий еквівалент суми в розмірі 222 160,00 грн. відповідно до курсу НБУ).

В відповіді на відзив представник позивача зазначав, що Покупець передав у якості авансу Продавцю 8000 (вісім тисяч доларів) США, а в подальшому з текстом стверджує, що Позивач передав Відповідачу суму авансу у розмірі 226 320 гривень, що еквівалентно 8 000 доларів США.

В судовому засідання представник позивача також стверджувала, що кошти були передані у національній валюти - гривні, у розмірі - 226 320 гривень.

В відзиві на позовну заяву представник відповідача зазначає про те, що як вбачається з п. 9, п. 10 Договору йде мова саме про завдаток як суму грошових коштів, якою забезпечується виконання зобов`язання у повній відповідності до приписів та визначень, наведених в ст. 571 ЦК України.

Суд критично ставиться до тверджень представника відповідача, викладених у відзиві на позовну заяву щодо завдатку, з огляду на приписи ч. 2 ст. 570 Цивільного кодексу України.

Представник відповідача у судовому засіданні звертав увагу, що Попередній договір не містить суми коштів в національній валюті - гривні, що була отримана Відповідачем, також відсутні докази отримання Відповідачем будь-якої суми коштів від Позивача.

Судом встановлено, що в договорі відсутня сума коштів у національній валюті України - гривні, при тому, що представник позивача в судовому засіданні стверджувала, що грошові кошти за договором передавались у гривні. Однак жодних підтверджень таких обставин договір не містить, інших доказів, зокрема, розписки про отримання зазначених представником позивача грошових коштів в матеріалах справи не міститься.

Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Виходячи з положень ч. 1 ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

За приписами ч. ч. 1, 2 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Аналізуючи матеріали справи, суд вважає, що Позивачем не доведено заявлених вимог в частині застосування наслідків нікчемності правочину та стягнення з Відповідача (витребування із незаконного володіння) на користь Позивача передану за попереднім договором від 29.12.2020 року суду коштів у розмірі 222 160 гривень 00 копійок.

Позивачем не надано суду належних, допустимих доказів передачі відповідачу грошових коштів ні у сумі 222 160 гривень 00 копійок, ні у сумі 226 320 гривень. Крім того, Претензія №1 не містить суми коштів у національній валюті - гривні, яка нібито була передана позивачем відповідачеві, про що зазначає представник позивача в судовому засіданні, однак в цій же претензії зазначено про отримання продавцем грошової суми в розмірі 8 000 доларів США.

З урахуванням наведеного вище, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову і у цій частині заявлених вимог, оскільки суду не надано доказів в підтвердження передачі позивачем грошових коштів відповідачу на виконання п. 5 Попереднього договору та як наслідок, їх отримання Відповідачем в якості авансу. Матеріали справи не містять жодного документу на підтвердження передачі суми грошових коштів.

За правилами ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно вимог ст. ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

У силу вимог ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У справі "Салов проти України" (заява N 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89) ЄСПЛ наголосив на тому, що згідно статті 6 Конвенції рішення судів достатнім чином містять мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя (рішення у справі "Hirvisaari v. Finland", заява N 49684/99; від 27 вересня 2001 р., пункт 30). Разом з тим, у рішенні звертається увага, що статтю 6 параграф 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення, може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи (рішення у справі "Ruiz Torija v. Spain", заява серія A N 303-A; від 9 грудня 1994 р.; пункт 29).

У іншому рішенні, зокрема, у справі "Серявін та інші проти України" (заява N 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58) зазначено, що національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін. Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає у тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією (рішення у справі "Hirvisaari v. Finland", заява N 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року). На важливість дотримання судами вимоги щодо вмотивованості (обґрунтованості) рішень йдеться також у ряді інших рішень ЄСПЛ (наприклад, "Богатова проти України", "Нечипорук і Йонкало проти України" та ін.).

Отже, у рішеннях ЄСПЛ склалась стала практика, відповідно до якої рішення національних судів мають бути обґрунтованими, зрозумілими для учасників справ та чітко структурованими; у судових рішеннях має бути проведена правова оцінка доводів сторін, однак, це не означає, що суди мають давати оцінку кожному аргументу та детальну відповідь на нього. Тобто вмотивованість рішення залежить від особливостей кожної справи, судової інстанції, яка постановляє рішення, та інших обставин, що характеризують індивідуальні особливості справи.

На основі всебічно з`ясованих обставин, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку щодо відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог, а тому відмовляє у задоволенні позову в повному обсязі.

Відповідно до ч. 9 ст. 158 ЦПК України у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі відмови в позові - на позивача.

Відповідно до ч.9 ст. 158 ЦПК України у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову.

Керуючись ст. ст. 15, 16, 203, 215,216, 220, 570, 635, 657 ЦК України, ст. 4, 5, 12, 13, 76-81, 141, 158, 259, 263-265, 268, 273 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про встановлення нікчемності правочину, застосування наслідків недійсності нікчемного правочину та витребування майна із незаконного володіння, - відмовити.

Скасувати заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської області від 18 жовтня 2021 року, а саме скасувати арешт на:

- земельну ділянку за кадастровим номером :01:009:1335, площею 0.0878, розташовану за адресою: Київська область, Васильківський район, с. Іванковичі, реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 214;

- земельну ділянку за кадастровим номером :01:009:1324, площею 0.0709, розташовану за адресою: Київська область, Васильківський район, с. Іванковичі, реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 214.

Рішення суду може бути оскаржено шляхом подачі апеляційної скарги до Одеського апеляційного суду безпосередньо або через Овідіопольський районний суд Одеської області протягом тридцяти днів з дня його складення. Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суду складено 11.11.2021 року.

Головуючий: Є. М. Панасенко