Постанова

Іменем України

03 листопада 2021 року

м. Київ

справа № 183/7157/18

провадження № 61-11397св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Крата В. І.

суддів: Антоненко Н. О. (суддя-доповідач), Дундар І. О., Краснощокова Є. В., Русинчука М. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю Агрофірма «Вільне-2002»,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 13 березня 2020 року в складі судді Сороки О. В. та на постанову Дніпровського апеляційного суду від 30 червня 2020 року в складі колегії суддів Варенко О. П., Городничої В. С., Лаченкової О. В.,

ВСТАНОВИВ :

Короткий зміст позовних вимог

14 листопада 2018 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до СТОВ Агрофірма «Вільне-2002» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.

Позов мотивував тим, що з 06 лютого 2015 року перебував у трудових відносинах з відповідачем, з 19 березня 2018 року займав посаду начальника механізованого зерносховища. Указував, що наказом від 12 жовтня 2018 року за попереднім погодженням з профспілковим комітетом його було звільнено з посади начальника механізованого зерносховища за пунктом 2 частини першої статті 41 КЗпП України. Як йому пояснили в адміністрації підприємства його було звільнено в зв`язку з утратою довіри, оскільки 21 вересня 2018 року начебто за його допомогою з механізованого току незаконно вивезено 4 540 кг соняшника, а єдиним доказом незаконного вивезення соняшника є відеозапис з камер спостережень, встановлених на території зерносховища. Позивач уважає звільнення незаконним, а обставини втрати довіри до нього такими, що не підтверджуються належними доказами. 06 листопада 2018 року позивач звернувся зі скаргою до Новомосковської місцевої прокуратури, у якій просив, зокрема, сприяти йому в отриманні копії наказу про звільнення. Зазначав, що не маючи копії наказу про звільнення, він вчасно не міг звернутися до суду з позовом про поновлення на роботі, а трудову книжку йому видали лише 17 жовтня 2018 року. Вказував, що внаслідок звільнення знаходився в постійній психологічній та нервовій напрузі, що завдало йому моральної шкоди.

На підставі викладеного ОСОБА_1 просив суд:

- визнати незаконним та скасувати наказ № 148-к/тр від 12 жовтня 2018 року про його звільнення з посади начальника механізованого зерносховища СТОВ Агрофірма «Вільне-2002» на підставі пункту 2 частини першої статті 41 КЗпП України та поновити його на роботі на вказаній посаді;

- стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 11 000 грн за період з 12 жовтня 2018 року по 12 листопада 2018 року;

- стягнути з відповідача 50 000 грн у відшкодування моральної шкоди.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції та постанови апеляційного суду

Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 13 березня 2020 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_1 входить до кола осіб, які несуть відповідальність за збереження ввірених їм матеріальних цінностей. Суд установив, що позивач не забезпечив зберігання продукції, що знаходиться у складах зерносховища, порушив свої трудові обов`язки, передбачені статтею 139 КЗпП України, договором про повну індивідуальну матеріальну відповідальність від 02 квітня 2018 року та його посадовою інструкцією від 05 червня 2018 року щодо дбайливого ставлення до майна власника, не вжив заходів для попередження збитків та забезпечення повного збереження зерна, що в сукупності слід розцінювати як винні дії начальника механізованого зерносховища, достатні для втрати довіри до нього з боку керівника підприємства.

Суд також зазначив, що ОСОБА_1 звернувся до суду з пропуском передбаченого статтею 233 КЗпП України місячного строку, а підстави для його поновлення відсутні. Суд установив, що в день звільнення (12 жовтня 2018 року) з ОСОБА_1 проведено повний розрахунок та того ж дня він отримав трудову книжку. Посилання позивача у заяві про поновлення строку щодо його спроб отримати копію наказу про звільнення через різні контролюючі органи та неможливість звернення до суду без копії наказу суд відхилив, оскільки вказані обставини не є поважними причинами для поновлення пропущеного строку для звернення до суду з позовом про поновлення на роботі.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 30 червня 2020 року апеляційну скаргу позивача залишено без задоволення, а рішення суду першої інстанції в оскарженій частині - без змін.

Апеляційний суд відхилив доводи позивача про необґрунтованість відмови в задоволенні позовних вимог з підстав пропуску встановленого статтею 233 КЗпП України строку, зазначивши що суд першої інстанції повно встановив обставини справи й оцінив подані сторонами докази та зробив правильний висновок про відсутність підстав для поновлення позивачеві строку на звернення до суду з цим позовом.

Крім того, як на підставу для відмови в задоволенні позову апеляційний суд послався на встановлені судом обставини справи про те, що ОСОБА_1 не забезпечив зберігання продукції, що знаходиться у складах зерносховища, та порушив свої трудові обов`язки щодо дбайливого ставлення до майна власника.

Суд апеляційної інстанції зазначив, що рішення суду першої інстанції переглядається в частині відмови в задоволенні позовних вимог про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Аргументи учасників справи

29 липня 2020 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу й ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позову. При цьому посилається на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга в уточненій редакції від 16 жовтня 2020 року мотивована тим, що у відповідача не було підстав для звільнення ОСОБА_1 на підставі пункту 2 частини першої статті 41 КЗпП України, оскільки будь-які винні дії позивача у можливому розкраданні соняшника не підтверджені належними та допустимими доказами; відсутнє кримінальне провадження, в межах якого йому оголошено про підозру у вчиненні розкрадання ввіреного йому майна.

Вказує, що суди не надали належної оцінки його доводам щодо пропуску строку на звернення до суду з цим позовом про те, що трудову книжку йому було передано через іншого працівника лише 17 жовтня 2018 року. Зазначає, що наявність його особистого підпису в журналі видачі трудових книжок про отримання трудової книжки 12 жовтня 2018 року свідчить лише про те, що роботодавець вимагав вчинення такого підпису саме із зазначенням дати «12 жовтня 2018 року», однак трудову книжку йому пообіцяли видати лише після повного звіту перед товариством та закриття банківського рахунку на користування розрахунковою карткою. Зазначає, що його зверненню до суду передували звернення до правоохоронних органів щодо незаконності його звільнення та неможливості отримання копії наказу про звільнення, що додатково вказує на поважність причин пропуску строку на звернення до суду з цим позовом.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 28 вересня 2020 року відкрито касаційне провадження в справі.

Ухвалою Верховного Суду від 28 жовтня 2021 року справу призначено до судового розгляду.

Межі та підстави касаційного перегляду

Переглядаючи в касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої статті 389 ЦПК України, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

В ухвалі Верховного Суду від 18 листопада 2020 року вказано, що касаційна скарга містить підстави касаційного оскарження, передбачені пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України, а саме неврахування судами висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду України від 24 вересня 2014 року в справі № 6-104цс14 та постанові Верховного Суду від 21 березня 2018 року в справі № 336/3679/17.

Аналіз змісту та вимог касаційної скарги дає підстави для висновку що рішення суду першої інстанції оскаржується ОСОБА_1 у частині відмови в задоволенні позовних вимог про скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовної вимоги про відшкодування моральної шкоди позивачем у касаційному порядку не оскаржується та Верховним Судом не переглядається. Постанова апеляційного суду з урахуванням визначених судом меж апеляційного перегляду переглядається в касаційному порядку в повному обсязі.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що відповідно до наказу № 54-вк від 06 лютого 2015 року СТОВ Агрофірма «Вільне-2002» ОСОБА_1 прийнятий на посаду охоронника з 06 лютого 2015 року.

01 квітня 2018 року переведений на посаду начальника механізованого зерносховища на цьому ж підприємстві на підставі наказу № 44-к/тр від 19 березня 2018 року.

02 квітня 2018 року між СТОВ Агрофірмою «Вільне-2002» та ОСОБА_1 укладено договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність. 05 червня 2018 року ОСОБА_1 ознайомлений з посадовою інструкцією начальника механізованого зерносховища, у відповідності до пункту 4.1 якої начальник механізованого зерносховища несе відповідальність за зберігання та якість продукції, що знаходиться у складах зерносховища.

На підставі наказу директора СТОВ АФ «Вільне-2002» № 189-ОД від 09 жовтня 2018 року на зазначеному підприємстві проведено службове розслідування, за результатами якого 11 жовтня 2018 року складено акт № 1. Відповідно до бухгалтерської довідки від СТОВ АФ «Вільне-2002» за жовтень 2018 року по закінченню реалізації соняшника ДП ІІ «Сантрейд» 31 жовтня 2018 року була проведена інвентаризація залишків соняшника на складі № 3 мехтоку, в ході якої виявлена нестача у кількості 3 300 кг.

12 жовтня 2018 року у відповідності до наказу № 148-к/тр ОСОБА_1 звільнено з посади начальника механізованого зерносховища СТВО АФ «Вільне-2002» у зв`язку з втратою довіри на підставі пункту 2 частини першої статті 41 КЗпП України.

Звільнення ОСОБА_1 проведено зі згоди профспілкової організації, засідання якої відбулося 12 жовтня 2018 року.

ОСОБА_1 ознайомлений з наказом про своє звільнення 12 жовтня 2018 року, про що свідчить його власноручний підпис. Того ж дня позивач отримав трудову книжку, про що свідчить запис в книзі обліку трудових книжок і вкладишів до нього, оригінал якої був оглянуто судом.

Позиція Верховного Суду

У частині шостій статті 43 Конституції України передбачено, що громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Звільнення працівника з підстав, не передбачених законом, або з порушенням установленого законом порядку свідчить про незаконність такого звільнення та тягне за собою поновлення порушених прав працівника. За змістом частини першої статті 235 КЗпП України працівник підлягає поновленню на попередній роботі у разі незаконного звільнення, під яким слід розуміти як звільнення без законної підстави, так і звільнення з порушенням порядку, установленого законом.

Згідно зі статтею 139 КЗпП України працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір.

У справі, що переглядається, ОСОБА_1 звільнено з роботи на підставі пункту 2 частини першої статті 41 КЗпП України, згідно з яким трудовий договір з ініціативи власника може бути розірваний у випадку винних дій працівника, який безпосередньо обслуговує грошові, товарні або культурні цінності, якщо ці дії дають підстави для втрати довіри до нього з боку власника або уповноваженого ним органу.

Згідно зі статтею 135-1 КЗпП України письмові договори про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою, організацією з працівниками (що досягли вісімнадцятирічного віку), які займають посади або виконують роботи, безпосередньо зв`язані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей. Перелік таких посад і робіт, а також типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність затверджуються в порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України.

Передбачений в указаній нормі права перелік посад і робіт не був затверджений КМУ, однак чинною є постанова Державного комітету Ради Міністрів СРСР з праці та соціальних питань і Секретаріату Всесоюзної центральної ради професійних спілок від 28 грудня 1977 року № 447/24, якою затверджено Перелік посад і робіт, що заміщаються чи виконуються працівниками, з якими підприємством, установою чи організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, переданих їм на зберігання, продаж (відпуск), перевезення або застосування у процесі виробництва.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 червня 2021 року в справі № 585/2261/19 (провадження № 61-3959св21) зроблено висновок, що: «для розірвання трудового договору за пунктом 2 частини першої статті 41 КЗпП України потрібна наявність таких умов: 1) безпосереднє обслуговування працівником грошових, товарних або культурних цінностей (прийом, зберігання, транспортування, розподіл та інше); 2) винна дія працівника; 3) втрата довір`я до працівника з боку власника або уповноваженого ним органу. Звільнення з підстав втрати довір`я може бути визнано обґрунтованим, якщо працівник, який безпосередньо обслуговує грошові або товарні цінності (зайнятий їх прийманням, зберіганням, транспортуванням, розподілом та інше), вчинив умисно або необережно такі дії, які дають власнику або уповноваженому ним органу підстави для втрати до нього довір`я. За змістом указаної норми матеріальними цінностями є цінності, що прийняті на зберігання, зберігаються на складі, відпускаються зі складу, з торгового залу, іншого сховища. Безпосереднім обслуговуванням грошових і товарних цінностей є їх прийняття, зберігання, транспортування, розподіл тощо. Особи, які безпосередньо обслуговують грошові і товарні цінності, це переважно особи, які займаються прийманням, зберіганням, транспортуванням і розподілом матеріальних цінностей, наприклад, продавці, касири, завідувачі базами тощо. Під термінами «зберігання», «обслуговування» і «розподіл цінностей» слід розуміти широке коло операцій по експедиції чи по відпусканню цінностей, іноді зовсім не пов`язаних з безпосереднім їх обслуговуванням. За загальними правилом такі працівники в разі нестачі матеріальних цінностей несуть повну матеріальну відповідальність на підставі письмових договорів чи спеціальних законів. Для вирішення питання про те, чи відноситься працівник до осіб, які безпосередньо обслуговують грошові, товарні чи культурні цінності, необхідно докладно ознайомитися з колом його обов`язків, що визначаються відповідними посадовими інструкціями та положеннями. В кожному конкретному випадку необхідно з`ясувати, чи становить виконання операцій, що пов`язані з обслуговуванням цінностей, основний зміст їх трудових обов`язків, чи носить виконання ними вказаних дій відповідальний, підзвітний характер з наявністю обліку, контролю за рухом і зберіганням цінностей. Обов`язок з обслуговування цінностей може бути передбачений нормативними актами, посадовими інструкціями тощо».

У справі, що переглядається, суди встановили, що:

- ОСОБА_1 на момент звільнення перебував на посаді начальника механізованого зерносховища;

- 02 квітня 2018 року між сторонами укладено договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність позивача;

- займана позивачем посада не суперечить переліку посад, з якими підприємством можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність, затвердженому постановою Державного комітету Ради Міністрів СРСР з праці та соціальних питань і Секретаріату Всесоюзної центральної ради професійних спілок від 28 грудня 1977 року № 447/24;

- відповідно до пункту 4.1 посадової інструкції начальника механізованого зерносховища позивач несе відповідальність за зберігання та якість продукції, що знаходиться у складах зерносховища;

- відповідно до акту № 1 від 11 жовтня 2018 року, складеного за результатами проведення службового розслідування, та бухгалтерської довідки за жовтень 2018 року виявлено нестачу соняшника на складі № 3 мехтоку у кількості 3 300 кг.

За таких обставин суди першої та апеляційної інстанцій зробили правильний висновок про невиконання ОСОБА_1 своїх трудових обов`язків та наявності з його боку винних дій у частині незабезпечення збереження ввіреного йому майна, які є підставою для виникнення у керівництва підприємства недовіри та звільнення позивача на підставі пункту 2 частини першої статті 41 КЗпП України.

Доводи касаційної скарги про невстановлення судами точного обсягу нестачі соняшника (майнової шкоди, заподіяної підприємству) та відсутність кримінального провадження, відкритого щодо позивача, колегія суддів не приймає, оскільки тлумачення пункту 2 частини першої статті 41 КЗпП України дає підстави для висновку про те, що вказана норма права не передбачає настання для роботодавця негативних наслідків чи наявності завданої роботодавцю майнової шкоди як обов`язкової умови для звільнення працівника (висновок, викладений у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 вересня 2021 року в справі № 127/28968/19, провадження № 61-17666св20).

Разом з тим, суди попередніх інстанцій відмовили в задоволенні позову ОСОБА_1 з двох взаємовиключних підстав: дотримання роботодавцем норм трудового законодавства при звільненні позивача та пропуск ОСОБА_1 строку на звернення до суду, передбаченого в статті 233 КЗпП України.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 вересня 2021 року в справі № 759/16862/18 (провадження № 61-15348св20) вказано, що якщо передбачений у статті 233 КЗпП України місячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав. Оскільки при пропуску місячного строку у позові може бути відмовлено за безпідставністю вимог, суд з`ясовує не лише причини пропуску строку, а всі обставини справи, права і обов`язки сторін. Таким чином, відмовити в позові через пропуск без поважних причин строку звернення до суду можливо лише в тому разі, коли позов є обґрунтованим. У разі безпідставності позовних вимог при пропуску строку звернення до суду в позові належить відмовити за безпідставністю позовних вимог.

З урахуванням установлених судами обставин у задоволенні позову ОСОБА_1 слід було відмовити за безпідставністю позовних вимог, а тому судові рішення в оскарженій частині підлягають зміні з викладенням їх мотивувальних частин у редакції цієї постанови.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги (частина третя статті 400 ЦПК України).

Доводи касаційної скарги, з урахуванням необхідності врахування висновків щодо застосування норм права, викладених у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 червня 2021 року в справі № 585/2261/19 (провадження № 61-3959св21) та від 22 вересня 2021 року в справі № 127/28968/19, провадження № 61-17666св20, та постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 вересня 2021 року в справі № 759/16862/18 (провадження № 61-15348св20), дають підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, а судові рішення в оскарженій частині - зміні з викладенням їх мотивувальних частин у редакції цієї постанови.

Оскільки Верховний Суд змінює судові рішення, але виключно в частині мотивів їх прийняття, то новий розподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись статтями 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргуОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 13 березня 2020 року в частині відмови в задоволенні позову ОСОБА_1 до сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю Агрофірма «Вільне-2002» про скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та постанову Дніпровського апеляційного суду від 30 червня 2020 року змінити, виклавши їх мотивувальні частини в редакції цієї постанови.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді Н. О. Антоненко

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков

М. М. Русинчук