КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 жовтня 2021 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Коцюрби О.П.,

суддів: Білич І.М., Слюсар Т.А.,

при секретарі: Качалабі О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 14 червня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Національного антикорупційного бюро України, Служби безпеки України, Спеціалізованої антикорупційної прокуратури Офісу Генеральної прокуратури України, Головного Управління національної поліції м. Києва, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, заподіяної внаслідок незаконної бездіяльності органів державної влади,-

В С Т А Н О В И В:

В Шевченківський районний суд міста Києва звернувся ОСОБА_1 (далі - позивач) з позовом до Національного антикорупційного бюро України, Служби безпеки України, Спеціалізованої антикорупційної прокуратури Офісу Генеральної прокуратури України, Головного Управління національної поліції м. Києва, Державної казначейської служби України (далі - відповідачі) про відшкодування моральної шкоди, заподіяної внаслідок незаконної бездіяльності органів державної влади.

Позовні вимоги обгрунтував тим, що 12 лютого 2018 року він звернувся до трьох силових структур: Спеціалізованої антикорупційної прокуратури Офісу Генеральної прокуратури України, Служби безпеки України, Національного антикорупційного бюро України із заявою № 790 про вчинення кримінальних правопорушень працівниками Національного антикорупційного бюро України, які замість виконання своїх функціональних обов`язків боротьби з корупцією, дотримання норм кримінального процесуального кодексу України та припинення службової корупції прокурорів Генеральної прокуратури України, Спеціалізованої антикорупційної прокуратури Офісу Генеральної прокуратури України, Прокуратури міста Києва і Солом`янської районної прокуратури міста Києва щодо справи умисного вбивства його брата-близнюка, повні п`ять років покривають корупційній службові злочини - перш за все прокурорів різних рівнів та не вживають всіх дієвих і рішучих заходів для їх припинення. Вказана заява зареєстрована у Головному слідчому управлінні Служби безпеки України 12 лютого 2018 року під вх. № С-316-сг, у Національному антикорупційному бюро України під вх. № С-1521, у Генеральній прокуратурі України під вх. № 101.

Оскільки жодна із структур не відреагувала на його заяву від 12 лютого 2018 року про службові злочини № 790, тому він 16 лютого 2018 року звернувся з трьома скаргами до суду.

Ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 20 лютого 2018 року у справі 761/5575/18 зобов`язано уповноважених осіб Головного слідчого управління Служби безпеки України внести до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомості про кримінальні правопорушення за поданою ОСОБА_1 12 лютого 2018 року заявою № 790 про вчинення кримінальних правопорушень, зареєстрованої у Головному слідчому управлінні Служби безпеки України 12 лютого 2018 року під вх. № С-316-сг.

Відповідно до ухвали слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 05 березня 2018 року у справі № 757/8786/18 зобов`язано уповноважену особу Спеціальної антикорупційної прокуратури Генеральної прокуратури України розглянути заяву ОСОБА_1 про вчинення кримінальних правопорушень на предмет наявності підстав щодо внесення відомостей за цією заявою до Єдиного реєстру досудових розслідувань в порядку ст. 214 КПК України, про що повідомити заявника.

Ухвалою слідчого судді від 19 березня 2018 року у справі №760/4693/18 зобов`язано уповноважену особу Національного антикорупційного бюро України вжити дії щодо внесення до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомостей на підставі заяви ОСОБА_1 про вчинення кримінального правопорушення за ст. 364, ст. 365, ч. 2 ст. 27, ст. 255, ч. 2 ст. 256 КК України, зареєстровану Національним антикорупційним бюро України 12 лютого 2018 року № С-1521, та надати заявнику витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань.

Зазначав, що 05 червня 2018 року Національним антикорупційним бюро України хоча і зареєстровано провадження № 0000521 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 365 КК України, та кримінального провадження № 0000522 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 364 КК України, однак, на думку позивача, такі відомості внесені органом досудового розслідування до Єдиного реєстру досудових розслідувань не за текстом його заяви № 790 та резолютивної частини ухвали слідчого судді від 19 березня 2018 року у справі №760/4693/18. При цьому, щоб не допустити його до участі у досудовому розслідуванні у статусі потерпілого, детективом Національного антикорупційного бюро України Базілевським М.Є. в рамках кримінального провадження № 0000521 та кримінального провадження № 0000522 було винесено дві постанови про відмову у визнанні його - ОСОБА_1 , потерпілим, а тому він оскаржив вказані постанови до суду.

Ухвалою слідчого судді від 29 серпня 2018 року у справі №760/18240/18 скаргу на постанову детектива УВК НАБУ Базілевського М.Е. від 05 липня 2018 року в рамках кримінального провадження № 0000521 про відмову у визнанні ОСОБА_1 потерпілим - задоволено частково. Скасовано постанову детектива НАБУ Базілевського М.Е. від 05 липня 2018 року якою відмовлено у визнанні ОСОБА_1 потерпілим у кримінальному провадженні № 0000521. Зобов`язано уповноважену особу органу досудового розслідування, яка здійснює досудове розслідування кримінального провадження внесеного до ЄРДР за № 0000521 вчинити дії відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 55 КПК України.

Ухвалою слідчого судді від 21 серпня 2018 року у справі № 760/18236/18 скасовано постанову детектива НАБУ Базілевського М.Е. від 05 липня 2018 року, якою відмовлено у визнанні ОСОБА_1 потерпілим у кримінальному провадженні № 0000522. Зобов`язано уповноважену особу органу досудового розслідування, яка здійснює досудове розслідування кримінального провадження внесеного до ЄРДР за № 0000522 вчинити дії відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 55 КПК України.

Вказував, що судові рішення: ухвала від 29 серпня 2018 року у справі № 760/18240/18 та від 21 серпня 2018 року у справі № 760/18236/18 про відновлення його статусу потерпілого, які набрали законної сили, не виконані Національним антикорупційним бюро України, та 11 червня 2019 року слідчим Головного Управління національної поліції м. Києва вперше винесено постанову про закриття кримінального провадження у справі № 0000521, яке, на думку позивача, не підслідне національній поліції.

За поданою ним скаргою до суду, ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 25 липня 2019 року у справі № 761/25498/18 постанову старшого слідчого в особливо важливих справах СУ ГУНП у місті Києві Євтушенко Н.М. від 11 червня 2019 року про закриття кримінального провадження у справі № 0000521 скасовано. В подальшому, ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 15 листопада 2019 року у справі № 761/37872/18 скасовано другу постанову слідчого в особливо важливих справах СУ ГУНП у місті Києві Євтушенко Н.М. від 18 вересня 2019 року про закриття кримінального провадження у справі № 0000521.

28 лютого 2020 року слідчим СУ ГУНП у місті Києві втретє винесено ухвалу про закриття кримінального провадження № 0000521.

На підставі заяви від 10 березня 2020 року № 838 він повідомив, зокрема, Службу безпеки України про груповий злочин, в якій просив внести відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань і розпочати розслідування по груповому службовому злочину у виконанні слідчою СУ ГУНП у місті Києві Євтушенко Н.М. за замовленнями їй на службові злочини керівників ГУНП у місті Києві за статями 364, 396 КК України, та 16 березня 2020 року подав скаргу до Шевченківського районного суду міста Києва на бездіяльність Служби безпеки України щодо не реагування на заяву (повідомлення) про службові злочини.

Ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 20 березня 2020 року у справі № 761/8271/20 зобов`язано уповноважену особу ГСУ СБ України виконати вимоги ч. 1 ст. 214 КПК України та невідкладно, але не пізніше 24 годин, внести до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомості про кримінальні правопорушення, викладені у заяві ОСОБА_1 від 10 березня 2020 року, яка була отримана ГСУ СБ України 11 березня 2020 року за вх. №С-389-сг, розпочати розслідування та через 24 години з моменту внесення таких відомостей надати заявнику витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань.

Зазначив, що через невиконання відповідачами шести вищенаведених судових рішень і своїх службових обов`язків, та затрачених ним зусиль для оскарження бездіяльності щодо невнесення до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомостей про кримінальне правопорушення та завідомо злочинних постанов про закриття кримінального провадження, не допуску його до участі у кримінальних провадженнях як потерпілого, йому завдано моральну шкоду, яка становить 388 338,00 грн.

Ураховуючи наведене, ОСОБА_1 просив суд: стягнути з відповідачів: Держави України в особі Національного антикорупційного бюро України, Служби безпеки України, Спеціалізованої антикорупційної прокуратури Офісу Генеральної прокуратури України, Головного Управління національної поліції м. Києва солідарно з Державного казначейства шляхом списання з Державного бюджету України через Державну казначейську службу на його користь, як потерпілого від протиправних дій і бездіяльності відповідачів, на відшкодування моральної шкоди - 388 338,00 грн. та 6 000,00 грн. на відшкодування матеріальних витрат, понесених на виготовлення ксерокопій документів.

У порядку частини 1, 3 статті 262 ЦПК України просив суд винести окрему ухвалу, якою визнати ознаки кримінальних правопорушень виконавців службових злочинів -відповідачів: Національного антикорупційного бюро України, Служби безпеки України, Спеціалізованої антикорупційної прокуратури Офісу Генеральної прокуратури України, Головного Управління національної поліції м. Києва щодо нього та Держави України, і направити ухвалу до відповідних правоохоронних органів (до Генерального прокурора України) для вжиття заходів по порушенню кримінальних проваджень до винних у корупції службових осіб - відповідачів за позовом, точно і достовірно встановлених, для припинення службових злочинів щодо нього, і навколо резонансного кримінального провадження по тяжкому злочину - умисного вбивства його брата-близнюка.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 14 червня 2021 року в позові ОСОБА_1 до Національного антикорупційного бюро України, Служби безпеки України, Спеціалізованої антикорупційної прокуратури Офісу Генеральної прокуратури України, Головного Управління національної поліції м. Києва, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, заподіяної внаслідок незаконної бездіяльності органів державної влади відмовлено.

Не погоджуючись з ухваленим рішенням суду першої інстанції, позивач оскаржив його в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі порушує питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про стягнення з Держави України в особі Національного антикорупційного бюро України, Служби безпеки України, Спеціалізованої антикорупційної прокуратури Офісу Генеральної прокуратури України, Головного Управління національної поліції м. Києва на його користь 394 338,00 грн. (388 338,00 грн. + 6 000,00 грн.) моральної шкоди, завданої неправомірними діями та бездіяльністю органів державної влади, мотивуючи вимоги тим, що рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм процесуального і матеріального права.

Зазначає, що висновки суду першої інстанції суперечать наданими позивачем доказами, якими підтверджується відмова відповідачами виконати судові рішення (ухвали) і свої службові обов`язки. Такі дії відповідачів мають явний склад кримінальних правопорушень та автоматично не можуть бути правомірними і законними. Про те, суд першої інстанції у своєму рішенні надав оцінку діям відповідачів виправдувального характеру, що за приписами частини 3 статті 82 ЦПК України свідчить про помилковість висновків суду першої інстанції.

При цьому, він неодноразово в суді першої інстанції просив суд у порядку частини 1, 3 статті 262 ЦПК України винести окрему ухвалу, якою визнати ознаки кримінальних правопорушень виконавців службових злочинів - відповідачів: Національного антикорупційного бюро України, Служби безпеки України, Спеціалізованої антикорупційної прокуратури Офісу Генеральної прокуратури України, Головного Управління національної поліції м. Києва щодо нього та держави України, і направити ухвалу до відповідних правоохоронних органів, однак, у судовому рішенні вказана вимога упущена судом першої інстанції.

У відзиві на апеляційну скаргу, Служба безпеки України просить залишити апеляційну скаргу позивача без задоволення, посилаючись на те, що відшкодування моральної та матеріальної шкоди проводиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянину, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Сама лише незгода позивача з прийнятими відповідачем процесуальними рішеннями, які були ним оскарженні в передбаченому Кримінальним процесуальним кодексом України порядку, не свідчать про наявність правових підстав для відшкодування ОСОБА_1 моральної шкоди. Таким чином, вважає, що вимога позивача про стягнення з відповідачів моральної шкоди є необґрунтованою.

Також вважає, що суд першої інстанції, дослідивши всі наявні у справі докази в їх сукупності, дійшов вірного висновку про недоведеність ОСОБА_1 позовних вимог, оскільки позивачем не надано доказів на підтвердження наявності заподіяної шкоди, причинного зв`язку між шкодою і протиправними діями відповідачів, що в силу статей 12, 81 ЦПК України є процесуальним обов`язком позивача.

Відповідач - Національне антикорупційне бюро України у відзиві на апеляційну скаргу, посилалось на те, що апеляційна скарга позивача ОСОБА_1 є безпідставною, і такою, що не підлягає задоволенню.

В обґрунтування доводів відзиву зазначило, що судом першої інстанції правильно встановлено, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження заподіяння йому моральної шкоди та причинно-наслідкового зв`язку між протиправною поведінкою Національного бюро та моральною шкодою.

У відзиві на апеляційну скаргу, Офіс Генеральної прокуратури України подав відзив на апеляційну скаргу позивача, у якому вказав, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що слідчий суддя зобов`язав Спеціалізовану антикорупційну прокуратуру лише розглянути заяву позивача, а не в обов`язковому порядку внести відомості до ЄРДР за його заявою.

Факт зобов`язання САП Офісу Генеральної прокуратури України розглянути заяву ОСОБА_1 не є обов`язковою підставою для відшкодування шкоди та не вказує на неправомірність дій САП Офісу Генеральної прокуратури України у розумінні статей 1167, 1176 ЦК України.

Крім того, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що реалізація особою її права на оскарження рішення, дії чи бездіяльності прокурора під час досудового розслідування у порядку, встановленому кримінальним процесуальним законом у разі задоволення таких скарг, становить достатньо справедливу сатисфакцію з відшкодування шкоди, яку зазнав позивач. Цей висновок узгоджується з рішенням Європейського суду з прав людини від 25.07.2001року у справі «Перна проти Італії», від 09.02.2007 року - «Білухи проти України», де встановлено, що визнання судом порушення саме по собі становить достатньо справедливу сатисфакцію за шкоду, завдану особі.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог позивача.

Суд першої інстанції у даній справі правильно встановив фактичні обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Відповідачі - Головне Управління національної поліції м. Києва, Державна казначейська служба України, будучи повідомлені належним чином про розгляд справи у суді апеляційної інстанції, не скористались своїм процесуальним правом на подання відзиву на апеляційну скаргу, заперечень щодо змісту та вимог апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції не направили.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 повністю підтримав доводи апеляційної скарги та просив їх задовольнити.

Представник відповідача - Служби безпеки України Єфіменко О.І., представник відповідача Національного антикорупційного бюро України Максим`як А.В. заперечували проти задоволення апеляційної скарги позивача ОСОБА_1 .

Представник відповідача - Спеціалізованої антикорупційної прокуратури Офісу Генеральної прокуратури України, Головного Управління національної поліції м. Києва, Державної казначейської служби України в судове засідання не з`явились, про день та час слухання справи судом апеляційної інстанції повідомлялись у встановленому законом порядку.

Відповідно до вимог статті 130, 372 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи, а тому колегія суддів вважає можливим слухати справу у їх відсутності.

Суд апеляційної інстанції переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що 12 лютого 2018 року позивач ОСОБА_1 звернувся до трьох силових структур: Спеціалізованої антикорупційної прокуратури Офісу Генеральної прокуратури України, Служби безпеки України, Національного антикорупційного бюро України із заявою № 790 про вчинення кримінальних правопорушень працівниками Національного антикорупційного бюро України, які замість виконання своїх функціональних обов`язків боротьби з корупцією, дотримання норм кримінального процесуального кодексу України та припинення службової корупції прокурорів Генеральної прокуратури України, Спеціалізованої антикорупційної прокуратури Офісу Генеральної прокуратури України, Прокуратури міста Києва і Солом`янської районної прокуратури міста Києва щодо справи умисного вбивства його брата-близнюка, повні п`ять років покривають корупційній службові злочини перш за все прокурорів різних рівнів та не вживають всіх дієвих і рішучих заходів для їх припинення. Вказана заява зареєстрована у Головному слідчому управлінні Служби безпеки України 12 лютого 2018 року під вх. № С-316-сг, у Національному антикорупційному бюро України під вх. № С-1521, у Генеральній прокуратурі України під вх. № 101 (а.с. 15-17 том 1).

Відповідно до листа Служби безпеки України від 13 лютого 2018 року № 6/с-316-а/38, складеного за результатом розгляду, зокрема заяви ОСОБА_1 № 790 від 12 лютого 2018 року, зазначено про те, що у вказаній заяві відсутні відомості про обставини, що свідчать про вчинення злочинів, досудове розслідування у яких, відповідно до ст. 216 КПК України здійснюють слідчі органів безпеки. ОСОБА_1 роз`яснено про те, що він у формі подання заяви про вчинення злочину висловлює свою незгоду з діями працівників НАБУ, Генеральної прокуратури України, прийнятими рішеннями слідчих суддів, оскарження яких здійснюється відповідно до порядку, передбаченого статтями 303-308 КПК України, іншими нормами законодавства, а не шляхом початку кримінального провадження.

З огляду на викладене, та враховуючи, що у заяві ОСОБА_1 відсутні об`єктивні відомості про обставини, що можуть свідчити про вчинення кримінальних правопорушень, досудове розслідування яких відповідно до ч. 2 ст. 216 КПК України здійснюють слідчі органів безпеки, із відповідними роз`ясненнями, повернуто заявникові ( а.с. 21 том 1).

Відповідно до ухвали слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 20 лютого 2018 року у справі № 761/5575/18 (провадження № 1-кс/761/3920/2018), 16 лютого 2018 року до Шевченківського районного суду міста Києва надійшла скарга ОСОБА_1 , в якій він ставить питання про зобов`язання уповноважених осіб Головного слідчого управління Служби безпеки України внести до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомості про кримінальні правопорушення, викладені в письмовому повідомленні № 790 від 12 лютого 2018 року про службові злочини працівника Національного антикорупційного бюро України - Уляни Ляхович, зареєстрованого уповноваженою особою Головного слідчого управління Служби безпеки України 12 лютого 2018 року під вх. № С-316-сг, що підтверджується відміткою на копії заяви. На час розгляду скарги в суді, відомості викладені в заяві ОСОБА_1 не внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань.

За результатом розгляду скарги ОСОБА_1 ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 20 лютого 2018 року зобов`язано уповноважених осіб Головного слідчого управління Служби безпеки України внести до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомості про кримінальні правопорушення за поданою ОСОБА_1 12 лютого 2018 року заявою № 790 про вчинення кримінальних правопорушень, зареєстрованої у Головному слідчому управлінні Служби безпеки України 12 лютого 2018 року під вх. № С-316-сг (а.с. 20 том 1).

Відповідно до ухвали слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 05 березня 2018 року у справі № 757/8786/18-к, до провадження слідчого судді надійшла скарга ОСОБА_1 , в порядку ст. 303 КПК України на бездіяльність Спеціальної антикорупційної прокуратури Генеральної прокуратури України, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення від 12 лютого 2018 року за вх. № 101.

В обґрунтування доводів та вимог скарги зазначено, що 12 лютого 2018 року до Спеціальної антикорупційної прокуратури Генеральної прокуратури України скаржником ОСОБА_1 подано заяву про вчинення кримінальних правопорушень. Однак, всупереч положенням ст. 214 КПК України, станом на день звернення ОСОБА_1 до суду із скаргою, відомості із зазначеної заяви до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесені не були.

За результатами розгляду вказаної скарги, ухвалою слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 05 березня 2018 року у справі № 757/8786/18-к зобов`язано уповноважену особу Спеціальної антикорупційної прокуратури Генеральної прокуратури України розглянути заяву ОСОБА_1 про вчинення кримінальних правопорушень на предмет наявності підстав щодо внесення відомостей за заявою до Єдиного реєстру досудових розслідувань в порядку ст. 214 КПК України, про що повідомити заявника. В задоволенні решти вимог скарги відмовлено (а.с. 23 том 1).

Листом від 11 травня 2018 року № 06-1255-03 Спеціальна антикорупційна прокуратура Генеральної прокуратури України за підписом начальника управління, А. Довгань, ОСОБА_1 (позивач у справі) повідомлено про те, що на виконання ухвали слідчого судді від 05 березня 2018 року повторно розглянуто заяву № 790, про що надано відповідь від 11 квітня 2018 року №06-1255-03 (а.с. 26 том 1).

Відповідно до ухвали слідчого судді Солом`янського районного суду міста Києва від 19 березня 2018 року у справі №760/4693/18 (провадження №1-кс/760/3086/18) в провадження слідчого судді Солом`янського районного суду м. Києва надійшла скарга ОСОБА_1 на бездіяльність уповноваженої особи Національного антикорупційного бюро України, яка полягає у невнесенні відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви від 12 лютого 2018 року про вчинення кримінального правопорушення (реєстраційний вхідний номер С-1521, поданої 12 лютого 2018 року).

Скаржник зазначав, що 12 лютого 2018 року ним було подано до Національного антикорупційного бюро України письмову заяву про вчинення кримінального правопорушення, реєстраційний вхідний № С-1521 від 12 лютого 2018 року, однак в порушення вимог ст. 214 КПК України відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань, викладені в заяві від 12лютого 2018 року (реєстраційний вхідний номер №С-1521, поданої до управління), уповноваженою посадовою особою Національного антикорупційного бюро України внесені не були.

За результатами розгляду вказаної скарги, ухвалою слідчого судді від 19 березня 2018 року у справі № 760/4693/18 зобов`язано уповноважену особу Національного антикорупційного бюро України вжити дії щодо внесення до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомостей на підставі заяви ОСОБА_1 про вчинення кримінального правопорушення за ст. 364, ст. 365, ч. 2 ст. 27, ст. 255, ч. 2 ст. 256 КК України, зареєстровану Національним антикорупційним бюро України 12 лютого 2018 року № С-1521 та надати заявнику витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань ( а.с. 31 том 1).

Із наданих учасниками справи копій витягів з Єдиного реєстру досудових розслідувань вбачається, що на виконання ухвали слідчого судді Солом`янського районного суду міста Києва від 19 березня 2018 року у справі № 760/4693/18 (провадження № 1-кс/760/3086/18), якою зобов`язано уповноважених службових осіб Національного антикорупційного бюро України внести відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за заявою ОСОБА_1 від 12 лютого 2018 року за № С-1521, 05 червня 2018 року Національним антикорупційним бюро України зареєстровано кримінальне провадження № 0000521 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 365 КК України та за № 0000522 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 364 КК України ( а.с. 144, 145 том 1).

У серпні 2018 року позивач ОСОБА_1 в судовому порядку оскаржив постанови детектива УВК Національного антикорупційного бюро України Базілевського М.Е. від 05 липня 2018 року про відмову у визнанні його потерпілим у кримінальному провадженні № 0000521 та у кримінальному провадженні № 0000522 (а.с. 35, 38 том 1).

За результатами розгляду вказаної скарги, ухвалою слідчого судді Солом`янського районного суду міста Києва від 29 серпня 2018 року у справі № 760/18240/18 скасовано постанову детектива НАБУ Базілевського М.Е. від 05 липня 2018 року, якою відмовлено у визнанні ОСОБА_1 потерпілим у кримінальному провадженні № 0000521. Зобов`язано уповноважену особу органу досудового розслідування, яка здійснює досудове розслідування кримінального провадження внесеного до ЄРДР за № 0000521, вчинити дії відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 55 КПК України (а.с. 37 том 1).

Ухвалою слідчого судді Солом`янського районного суду міста Києва від 21 серпня 2018 року у справі № 760/18236/18 скасовано постанову детектива НАБУ Базілевського М.Е. від 05 липня 2018 року, якою відмовлено у визнанні ОСОБА_1 потерпілим у кримінальному провадженні № 0000522. Зобов`язано уповноважену особу органу досудового розслідування, яка здійснює досудове розслідування кримінального провадження внесеного до ЄРДР за № 0000522, вчинити дії відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 55 КПК України (а.с. 43 том 1).

Постановами Спеціалізованої антикорупційної прокуратури Генеральної прокуратури України від 24 липня 2018 року визначено підслідність у кримінальному провадженні № 0000521 від 05 червня 2018 року, № 0000522 від 05 червня 2018 року за слідчими Головного управління Національної поліції у місті Києві (а.с. 18-19, 21-22 том 2).

Слідчим Головного Управління Національної поліції міста Києва Євтушенко Н.М., 11 червня 2019 року винесено постанову про закриття кримінального провадження у справі № 0000521 від 05 червня 2018 року за ознаками складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 365 КК України (а.с. 46 том 1).

За поданою до суду скаргою ОСОБА_1 , ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 25 липня 2019 року у справі № 761/25498/18, постанову старшого слідчого в особливо важливих справах СУ ГУНП у місті Києві Євтушенко Н.М. від 11 червня 2019 року про закриття кримінального провадження у справі № 0000521 скасовано (а.с. 50-51 том 1).

Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 15 листопада 2019 року у справі № 761/37872/18, скасовано другу постанову слідчого в особливо важливих справах СУ ГУНП у місті Києві Євтушенко Н.М. від 18 вересня 2019 року про закриття кримінального провадження у справі № 0000521 від 05 червня 2018 року за ознаками складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 365 КК України (а.с. 53-54, 56-57 том 1).

Слідчим СУ ГУНП у місті Києві, 28 лютого 2020 року втретє винесено постанову про закриття кримінального провадження № 0000521 від 05 червня 2018 року за ознаками складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 365 КК України, яка в подальшому, за поданою до суду скаргою ОСОБА_1 , скасована ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва у справі №761/7654/20 (а.с. 58-59 том 1).

На підставі заяви № 838 від 10 березня 2020 року, ОСОБА_1 повідомив, зокрема, Службу безпеки України про груповий злочин (вхідний номер С-389-сг від 11 березня 2020 року), в якій просив внести відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань і розпочати розслідування по груповому службовому злочину у виконанні слідчою СУ ГУНП у місті Києві Євтушенко Н.М. за замовленнями їй на службові злочини керівників ГУНП у місті Києві за статями 364, 396 КК України, та 16 березня 2020 року подав скаргу до Шевченківського районного суду міста Києва на бездіяльність Служби безпеки України щодо не реагування на заяву (повідомлення) про службові злочини (а.с. 64 том 1).

Відповідно до листа Службу безпеки України від 12 березня 2020 року № 6/с-389-сг/38, складеного за результатом розгляду заяви ОСОБА_1 від 11 березня 2020 року за вх. №С-389-сг, заявнику (позивачу у справі) повідомлено, що статтею 19 Конституції України встановлено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень, та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Повноваження слідчих органів безпеки щодо здійснення досудового розслідування у кримінальних провадженнях регламентуються Кримінальним процесуальним Кодексом України. Зокрема, ст. 216 КПК України чітко визначає перелік злочинів, досудове слідство в яких здійснюють слідчі органів безпеки.

У заяві ОСОБА_1 (позивач у справі) не міститься жодних відомостей, що можуть свідчити про вчинення злочинів, передбачених статтями Кримінального кодексу України, які можуть розслідуватися слідчими органів безпеки.

Заявникові (позивачу у справі) повідомлено про те, що він у формі подання заяви про вчинення злочину висловлює свою незгоду з діями керівників та працівників ГУ НП у м. Києві, оскарження яких здійснюється відповідно до порядку, передбаченого статтями 303-308 КПК України, іншими нормами законодавства, а не шляхом початку кримінального провадження, у зв`язку з цим, відсутні законні підстави для внесення відповідних відомостей до ЄРДР та початку досудового розслідування.

З огляду на викладене, та враховуючи, що у заяві ОСОБА_1 відсутні об`єктивні відомості про обставини, що можуть свідчити про вчинення кримінальних правопорушень, досудове розслідування яких відповідно до ч. 2 ст. 216 КПК України здійснюють слідчі органів безпеки, із відповідними роз`ясненнями, листом від 12 березня 2020 року № 6/С-389-сг/38 заяву повернуто заявникові ( а.с. 169 том 1).

Ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 20 березня 2020 року у справі № 761/8271/20 зобов`язано уповноважену особу ГСУ СБ України виконати вимоги ч. 1 ст. 214 КПК України та невідкладно, але не пізніше 24 годин, внести до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомості про кримінальні правопорушення, викладені у заяві ОСОБА_1 від 10 березня 2020 року, яка була отримана ГСУ СБ України 11 березня 2020 року за вх. № С-389-сг, розпочати розслідування та через 24 години з моменту внесення таких відомостей надати заявнику витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань.

Листом від 14 квітня 2020 року № 6/2584, Головним слідчим управлінням Служби безпеки України поінформовано Шевченківський районний суд міста Києва про неможливість виконання ухвали Шевченківського районного суду міста Києва від 20 березня 2020 року у справі № 761/8271/20, посилаючись на те, що при розгляді заяв про злочини, Служба Безпеки України керується КПК України та листом Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 січня 2016 року № 223-47/0/4-16, в якому роз`яснюється правова позиція щодо обов`язкової наявності ознак складу злочину, як підстави внесення відомостей до ЄРДР не з будь-яких заяв, а із заяв та повідомлень про вчинення кримінального правопорушення, зміст яких має відповідати вимогам кримінального процесуального законодавства. Незгода з прийнятими процесуальними рішеннями службовими особами правоохоронних органів, наданими ними відповідями, за відсутності ознак злочину не може бути підставою для початку досудового розслідування. Водночас, початок досудового розслідування без законних на те підстав є порушенням принципів верховенства права, законності та інших принципів, передбачених ст. 7 КПК України, а також вимог ч. 2 ст. 19 Конституції України, за якими, органи державної влади, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Враховуючи, що у заяві ОСОБА_1 відсутні об`єктивні відомості про обставини, що можуть свідчити про вчинення кримінальних правопорушень, досудове розслідування яких відповідно до ч. 2 ст. 216 КПК України здійснюють слідчі органів безпеки, заявникові надано відповідь від 12 березня 2020 року № 6/С-389-сг/38 із роз`ясненням вимог законодавства, з поверненням заяви.

Відповідно до змісту вказаного листа, у зв`язку з відсутністю в Головному слідчому управління Службу безпеки України вказаної заяви ОСОБА_1 та відсутністю у вищезазначеній ухвалі відомостей, що можуть свідчити про вчинення кримінальних правопорушень, які підлягають внесенню до ЄРДР, виконання ухвалу суду, у відповідності до вимог ст. 214 КПК України є неможливим (а.с. 170-171 том 1).

Ухвалюючи рішення про відмову позивачу в задоволенні позову до Національного антикорупційного бюро України, Служби безпеки України, Спеціалізованої антикорупційної прокуратури Офісу Генеральної прокуратури України, Головного Управління національної поліції м. Києва, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, заподіяної внаслідок незаконної бездіяльності органів державної влади, суд першої інстанції свій висновок мотивував тим, що матеріали справи не містять доказів на підтвердження наявності причинно-наслідкового зв`язку між діями відповідачів та шкодою, на яку посилається позивач.

При цьому, встановлені обставини справи свідчать, що оскарження ОСОБА_1 у порядку статті 303 КПК України бездіяльності уповноважених осіб Національного антикорупційного бюро України, Служби безпеки України, Спеціалізованої антикорупційної прокуратури Офісу Генеральної прокуратури України, Головного Управління національної поліції м. Києва на підставі його заяви про кримінальне правопорушення підтверджують реалізацію останнім оспорювання процесуальної діяльності вказаних осіб і не є безумовним доказом неправомірності процесуальних рішень, дій чи бездіяльності у розумінні статті 1176 ЦПК України.

Також суд першої інстанції зазначив, що незгода позивача з прийнятими працівниками слідчих органів процесуальними рішеннями, які були ним оскаржені в передбаченому КПК України порядку, не свідчить про наявність правових підстав для відшкодування йому моральної шкоди в межах відповідного кримінального провадження.

Колегія суддів апеляційного суду вважає, що висновки суду першої інстанції зроблені на підставі повного та об`єктивного дослідження наданих доказів та в повній мірі відповідають вимогам матеріального та процесуального права, виходячи з наступного.

Згідно зі статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

На підставі вказаної норми відшкодуванню за рахунок держави підлягає шкода у випадку встановлення факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України.

Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

Статтею 1174 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Згідно з частиною першою статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

За змістом статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Для наявності підстав зобов`язання відшкодувати шкоду відповідно до вимог статті 1174 ЦК України потрібна наявність незаконного рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, наявність шкоди, протиправність дій її заподіювача та причинний зв`язок між його діями та шкодою, а тому позивач у цій справі повинен довести належними та допустимими доказами завдання йому шкоди, і що дії або бездіяльність відповідача є підставою для відшкодування шкоди у розумінні статей 1167, 1174 ЦК України.

У справі, яка переглядається, встановлено, що позивач, звертаючись до суду з позовом з вимогою про відшкодування моральної шкоди, обґрунтовував свої позовні вимоги бездіяльністю уповноважених осіб Національного антикорупційного бюро України, Служби безпеки України, Спеціалізованої антикорупційної прокуратури Офісу Генеральної прокуратури України, Головного Управління національної поліції м. Києва, що полягає у невиконанні уповноваженими особами відповідачів ухвали слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 20 лютого 2018 року у справі № 761/5575/18 (том 1, а.с. 20); ухвали слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 05 березня 2018 року у справі № 757/8786/18 (том 1, а.с. 23); ухвали слідчого судді Солом`янського районного суду міста Києва від 19 березня 2018 року у справі № 760/4693/18 (том 1, а.с. 31); ухвали слідчого судді Солом`янського районного суду міста Києва від 29 серпня 2018 року у справі № 760/18240/18 (том 1, а.с. 37); ухвали слідчого судді Солом`янського районного суду міста Києва від 21 серпня 2018 року у справі № 760/18236/18 (том 1, а.с. 43); ухвали слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 20 березня 2020 року у справі № 761/8271/20 (том 1, а.с. 68), постановлених за результатами розгляду скарг позивача, поданих в порядку ст. 303 КПК України, на бездіяльність уповноважених осіб відповідачів під час досудового розслідування кримінального провадження № 0000521 від 05 червня 2018 року, № 0000522 від 05 червня 2018 року (щодо невнесення відомостей про кримінальне правопорушення за заявами позивача до Єдиного реєстру досудових розслідувань, відмови визнати потерпілим, закриття кримінального провадження № 0000521).

Вирішуючи спір за пред`явленими вимогами ОСОБА_1 , суд першої інстанції, з висновком якого погоджується колегія суддів апеляційної інстанції, обґрунтовано виходив із того, що вказана позивачем обставина не є безумовною підставою для визнання позовних вимог обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, оскільки однією із засад кримінального провадження є забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності, гарантоване статтею 24 КПК України, згідно з якою, кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 303 КПК України в досудовому провадженні можуть бути оскаржені такі рішення, дії чи бездіяльність слідчого або прокурора: бездіяльність слідчого, прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР після отримання заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення, у неповерненні тимчасово вилученого майна згідно з вимогами статті 169 цього Кодексу, а також у нездійсненні інших процесуальних дій, які він зобов`язаний вчинити у визначений цим Кодексом строк, заявником, потерпілим, його представником чи законним представником, підозрюваним, його захисником чи законним представником, представником юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, володільцем тимчасово вилученого майна, іншою особою, права чи законні інтереси якої обмежуються під час досудового розслідування.

За правилом частини другої статті 307 КПК України ухвала слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора під час досудового розслідування може бути про: 1) скасування рішення слідчого чи прокурора; 2) зобов`язання припинити дію; 3) зобов`язання вчинити певну дію; 4) відмову у задоволенні скарги.

Таким чином, в ухвалі слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора під час досудового розслідування реалізується така засада кримінального судочинства, як реалізація особою права на оскарження їх процесуальних рішень, дій чи бездіяльності до суду.

Суд, здійснюючи нагляд за дотриманням верховенства права та законності у процесуальній діяльності слідчого та прокурора, забезпечує дотримання основних прав та інтересів особи та реалізує відповідний судовий контроль за їх діяльністю, що має на меті усунути недоліки у такій діяльності. Втім, наявність певних недоліків у процесуальній діяльності зазначених посадових осіб саме по собі не може свідчити про незаконність їх діяльності як такої й, відповідно, не може бути підставою для безумовного відшкодування моральної шкоди.

З огляду на зазначене, для відшкодування моральної шкоди необхідно встановити та довести наявність усіх складових елементів цивільного правопорушення.

Встановлені фактичні обставини справи на підставі наданих сторонами доказів, які були досліджені в судовому засіданні, свідчать про те, що такі процесуальні рішення, на які посилається позивач, та розцінені як бездіяльність та неправильне визначення слідчим обсягу і характеру дій при перевірці заяв (повідомлень) про кримінальне правопорушення, є предметом оскарження відповідно до правил статті 303 КПК України, тобто, є механізмом реалізації прав особи на контроль порядку кримінального судочинства за діяльністю уповноважених осіб при здійсненні функцій органу досудового розслідування.

Ухвали слідчих суддів Шевченківського районного суду міста Києва від 20 лютого 2018 року у справі № 761/5575/18 (том 1, а.с. 20); ухвали слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 05 березня 2018 року у справі № 757/8786/18 (том 1, а.с. 23); ухвали слідчого судді Солом`янського районного суду міста Києва від 19 березня 2018 року у справі №760/4693/18 (том 1, а.с. 31); ухвали слідчого судді Солом`янського районного суду міста Києва від 29 серпня 2018 року у справі № 760/18240/18 (том 1, а.с. 37); ухвали слідчого судді Солом`янського районного суду міста Києва від 21 серпня 2018 року у справі № 760/18236/18 (том 1, а.с. 43); ухвали слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 20 березня 2020 року у справі № 761/8271/20 (том 1, а.с. 68) про задоволення скарг позивача в рамках кримінального провадження свідчать про реалізацію ним передбаченого КПК України права оскарження процесуальних рішень чи бездіяльності уповноважених осіб за здійснення функцій органу досудового розслідування.

У той самий час, реалізація позивачем свого процесуального права і оскарження рішень, дій та бездіяльності слідчого під час досудового розслідування в межах кримінальних проваджень не свідчить про наявність правових підстав для відшкодування йому моральної шкоди в межах відповідного кримінального провадження.

За змістом статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Згідно з пунктами 3, 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. У позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому ця шкода полягає, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Для наявності підстав зобов`язання відшкодувати шкоду відповідно до вимог статті 1174 ЦК України потрібна наявність незаконного рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, наявність шкоди, протиправність дій її завдавача та причинний зв`язок між його діями та шкодою, а тому позивачі повинні були довести належними та допустимими доказами завдання їм шкоди, і що дії або бездіяльність відповідачів є підставою для відшкодування шкоди у розумінні статей 1167, 1174 ЦК України, що позивачем зроблено не було.

Позивач не надав достатніх та допустимих доказів на підтвердження вимог про заподіяння йому моральної шкоди, яка згідно з частиною другою статті 23 ЦК України полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням пошкодженням її майна; приниженні честі та гідності фізичної особи також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

При цьому сам факт винесення слідчим суддею процесуальних ухвал, якими за результатами розгляду скарг позивача зобов`язано відповідачів вчинити певні процесуальні дії, не тягне наслідок цивільно-правового характеру і не може бути доказом того, що дії та бездіяльність відповідачів заподіяли позивачу моральної шкоди. Судовий контроль на стадії досудового розслідування, внаслідок якого постановлені ухвали слідчих суддів, не є достатньою підставою для висновку про протиправність дій відповідачів і притягнення їх до відповідальності.

Не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду справи доводи позивача про невиконання ухвал уповноваженими особами за здійснення функцій органу досудового розслідування.

Так, із досліджених судом першої інстанції письмових доказів встановлено, що відповідно до службової записки НАБУ вх. №13/16666-10 від 17 серпня 2020 року, на виконання ухвали слідчого судді Солом`янського районного суду міста Києва від 19 березня 2018 року у справі № 760/4693/18 (1-кс/760/3086/18), якою задоволено скаргу ОСОБА_1 на бездіяльність уповноважених посадових осіб Національного бюро, яка полягає у невнесенні відомостей до ЄРДР після отримання заяви про кримінальне правопорушення від 12 лютого 2018 року за С-1521, 05 червня 2018 року Управлінням внутрішнього контролю Національного бюро розпочато досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000522 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 364 КК України та у кримінальному проваджені № 0000521 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 365 КК України. Отже, зазначену ухвалу слідчого судді та вимоги ст. 214 КПК України Національним бюро виконано.

В ході досудових розслідувань у вказаних провадженнях 05 липня 2018 року прийняті рішення детективами Національного бюро про відмову у визнані ОСОБА_1 потерпілим.

Прокурором у вказаних кримінальних провадженнях, 24 липня 2018 року визначено підслідність за Головним управлінням Національної поліції в місті Києві (том 2, а.с. 18-19; 21-22).

Також, 03 жовтня 2018 року до Національного бюро надійшли ухвали слідчого судді Солом`янського районного суду міста Києва про скасування постанов від 05 липня 2018 року про відмову у визнанні ОСОБА_1 потерпілим у кримінальних провадженнях № 0000521 (ухвала від 29 серпня 2018 року у справі № 760/18240/18) та № 0000522 (ухвала від 21 серпня 2018 року у справі №760/18236/18).

У зв`язку з неможливістю виконання вищевказаних ухвал у Національному бюро, 05 жовтня 2018 року їх направлено для виконання до Головного управління Національної поліції в місті Києві (том 1, а.с. 142).

Враховуючи викладене, колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції, що у зв`язку із визначенням підслідності кримінального провадження № 0000521 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 365 КК України та № 0000522 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 364 КК України, за заявою ОСОБА_1 , за Головним управлінням Національної поліції в місті Києві, з 24 липня 2018 року детективи Національного бюро не мали повноважень для вчинення будь-яких процесуальних дій в даному кримінальному провадженні, а ухвали слідчих суддів від 29 серпня 2018 року у справі № 760/18240/18 та від 21 серпня 2018 року у справі № 760/18236/18, та звернення ОСОБА_1 від 02 квітня 2017 року (№ 6, 7 та 8), від 22 лютого 2018 року № 790 службовими особами НАБУ були перенаправлені до Головного управління Національної поліції в місті Києві (том 2, а.с. 10-23).

Щодо виконання ухвали слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 05 березня 2018 року у справі № 757/8786/18, то судом першої інстанції встановлено, що відповідно до змісту вказаної ухвали зобов`язано уповноважену особу Спеціальної антикорупційної прокуратури Генеральної прокуратури України розглянути заяву ОСОБА_1 про вчинення кримінальних правопорушень на предмет наявності підстав щодо внесення відомостей за цією заявою до Єдиного реєстру досудових розслідувань в порядку ст. 214 КПК України, про що повідомити заявника. В задоволенні решти вимог скарги відмовлено (том 1, а.с. 23).

Отже, слідчий суддя вказаною ухвалою зобов`язав САП розглянути заяву позивача, а не в обов`язковому порядку внести відомості в ЄРДР за його заявою.

На виконання вищевказаних вимог кримінального законодавства та на виконання вимог ухвали слідчого судді Печерського районного суд міста Києва від 05 березня 2018 року САП розглянуло заяву ОСОБА_1 від 12 лютого 2018 року № 790, про що останньому надано відповідь від 11 травня 2018 року № 06-1255-03.

Листом від 11 травня 2018 року № 06-1255-03, Спеціальна антикорупційна прокуратура Генеральної прокуратури України, за підписом начальника управління, А. Довгань, повідомила позивача про те, що на виконання ухвали слідчого судді від 05 березня 2018 року, повторно розглянуто заяву ОСОБА_1 № 790, про що надано відповідь від 11 квітня 2018 року № 06-1255-03 (том 1, а.с. 26).

Відповідно до листа Служби безпеки України від 12 березня 2020 року № 6/с-389-сг/38, складеного за результатом розгляду заяви ОСОБА_1 від 11 березня 2020 року за вх. № С-389-сг, заявнику (позивачу у справі) повідомлено, що статтею 19 Конституції України встановлено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень, та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Повноваження слідчих органів безпеки щодо здійснення досудового розслідування у кримінальних провадженнях регламентуються Кримінальним процесуальним Кодексом України. Зокрема, стаття 216 КПК України чітко визначає перелік злочинів, досудове слідство в яких здійснюють слідчі органів безпеки.

У заяві ОСОБА_1 (позивач у справі) не міститься жодних відомостей, що можуть свідчити про вчинення злочинів, передбачених статтями Кримінального кодексу України, які можуть розслідуватися слідчими органів безпеки.

Заявникові (позивачу у справі) повідомлено про те, що він у формі подання заяви про вчинення злочину висловлює свою незгоду з діями керівників та працівників ГУ НП у м. Києві, оскарження яких здійснюється відповідно до порядку, передбаченого статтями 303-308 КПК України, іншими нормами законодавства, а не шляхом початку кримінального провадження, у зв`язку з цим, відсутні законні підстави для внесення відповідних відомостей до ЄРДР та початку досудового розслідування.

З огляду на викладене, та враховуючи, що у заяві ОСОБА_1 відсутні об`єктивні відомості про обставини, що можуть свідчити про вчинення кримінальних правопорушень, досудове розслідування яких відповідно до ч. 2 ст. 216 КПК України здійснюють слідчі органів безпеки, із відповідними роз`ясненнями, листом від 12 березня 2020 року № 6/С-389-сг/38 заяву повернуто заявникові ( а.с. 169 том 1).

Листом від 14 квітня 2020 року № 6/2584 Головним слідчим управління Служби безпеки України поінформовано Шевченківський районний суд міста Києва про неможливість виконання ухвали Шевченківського районного суду міста Києва від 20 березня 2020 року у справі № 761/8271/20, посилаючись на те, що при розгляді заяв про злочини, Служба безпеки України керується КПК України та листом Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 січня 2016 року № 223-47/0/4-16, в якому роз`яснюється правова позиція щодо обов`язкової наявності ознак складу злочину, як підстави внесення відомостей до ЄРДР не з будь-яких заяв, а із заяв та повідомлень про вчинення кримінального правопорушення, зміст яких має відповідати вимогам кримінального процесуального законодавства. Незгода з прийнятими процесуальними рішеннями службовими особами правоохоронних органів, наданими ними відповідями, за відсутності ознак злочину не може бути підставою для початку досудового розслідування. Водночас, початок досудового розслідування без законних на те підстав є порушенням принципів верховенства права, законності та інших принципів, передбачених ст. 7 КПК України, а також вимог ч. 2 ст. 19 Конституції України, за якими, органи державної влади, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Враховуючи, що у заяві ОСОБА_1 відсутні об`єктивні відомості про обставини, що можуть свідчити про вчинення кримінальних правопорушень, досудове розслідування яких відповідно до ч. 2 ст. 216 КПК України здійснюють слідчі органів безпеки, заявникові надано відповідь від 12 березня 2020 року № 6/С-389-сг/38 із роз`ясненням вимог законодавства, з поверненням заяви.

Відповідно до змісту вказаного листа, у зв`язку з відсутністю в Головному слідчому управління Служби безпеки України вказаної заяви ОСОБА_1 та відсутністю у вищезазначеній ухвалі відомостей, що можуть свідчити про вчинення кримінальних правопорушень, які підлягають внесенню до ЄРДР, виконання ухвалу суду, у відповідності до вимог ст. 214 КПК України є неможливим (а.с. 170-171 том 1).

Відмовляючи позивачу у відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції, дослідивши всі наявні у справі докази в їх сукупності та надавши їм належну оцінку, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, обґрунтовано виходив із недоведеності позовних вимог, оскільки позивачем не надано доказів на підтвердження наявності заподіяної йому шкоди, причинного зв`язку між шкодою і протиправними діяннями відповідача, що в силу вимог статей 12, 81 ЦПК України є процесуальним обов`язком позивача.

При цьому, сам факт винесення ухвал слідчими суддями, якими за результатами розгляду скарг позивача, зобов`язано відповідача внести відомості про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань, скасування процесуальних рішень органу досудового розслідування не тягнуть наслідків цивільно-правового характеру і не можуть бути доказом того, що дії та бездіяльність відповідачів заподіяли позивачу моральної шкоди. Судовий контроль на стадії досудового розслідування, внаслідок якого постановлені зазначені позивачем ухвали слідчих суддів, не є достатньою підставою для висновку про протиправність дій відповідачів у справі і притягнення його до цивільно-правової відповідальності.

З огляду на зазначене, позивачем не доведено належними та допустимими доказами факту заподіяння йому моральних страждань чи втрат немайнового характеру, а отже, і заподіяння моральної шкоди.

До подібних правових висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 21 грудня 2019 року у справі № 285/3475/18-ц (провадження № 48184св18), у постанові від 10 липня 2019 року у справі № 522/3429/17 (провадження № 28015св18), у постанові від 04 березня 2020 року у справі № 639/1803/18 (провадження № 18842св19).

Доводи позивача ОСОБА_1 , наведені в обґрунтування апеляційної скарги, не є підставами для скасування оскаржуваного судового рішення та задоволення позовних вимог, оскільки вони ґрунтуються на неправильному тлумаченні позивачем норм матеріального та процесуального права.

Ненадання судом першої інстанції оцінки доводам позивача в частині постановлення судом окремої ухвали, щодо визнання ознак кримінальних правопорушень виконавців службових злочинів відповідачів: Національного антикорупційного бюро України, Служби безпеки України, Спеціалізованої антикорупційної прокуратури Офісу Генеральної прокуратури України, Головного Управління національної поліції м. Києва щодо нього та держави України, і направлення ухвали до відповідних правоохоронних органів (до Генерального прокурора України) для вжиття заходів по порушенню кримінальних проваджень до винних у корупції службових осіб відповідачів за позовом, точно і достовірно встановлених, для припинення службових злочинів щодо нього, і навколо резонансного кримінального провадження по тяжкому злочину - умисного вбивства його брата-близнюка, не впливає на правильність висновку суду першої інстанції щодо вирішення заявлених вимог позивача ОСОБА_1 , оскільки окрема ухвала суду є процесуальним засобом судового впливу та реагування на виявлені під час судового розгляду порушення законності, так як постановлення окремої ухвали спрямовано на усунення причини та умови, що цьому сприяли.

Аналіз положень частини 1 статті 262 ЦПК України дає підстави для висновку, що окрема ухвала суду є процесуальним засобом необхідного належного реагування (судового впливу) на порушення законності, а також на причини та умови, що цьому сприяли, які виявлені ним саме під час судового розгляду. Постановлення такої ухвали є правом, а не обов`язком суду.

За наслідками розгляду вказаної справи, суд першої інстанції не вбачав передбачених статтею 262 ЦПК України підстав для постановлення окремої ухвали.

Крім того, вимога ОСОБА_1 щодо визнання незаконною бездіяльність заявлених у справі відповідачів виходить за межі, передбачених статтею 262 ЦПК України підстав для постановлення окремої ухвали, та повинні бути розглянуті лише в межах кримінального, а не цивільного судочинства, оскільки позивач і відповідачі діють як учасники кримінального провадження, права і обов`язки яких визначені кримінальним процесуальним законом.

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів апеляційного суду вважає, що рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 14 червня 2021 року ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги позивача ОСОБА_1 не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому відсутні правові підстави для задоволення його апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 14 червня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий О.П. Коцюрба

Судді: І.М. Білич

Т.А. Слюсар