ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
справа № 753/7478/18
провадження № 2/753/2161/21
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" січня 2021 р. Дарницький районний суд міста Києва в складі:

головуючого - судді Коренюк А.М.

при секретарі Ляшенко Ю.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Головне територіальне управління юстиції у м. Києві, Відділ реєстрації актів цивільного стану Дарницького районного управління юстиції у м. Києві, про оспорювання батьківства та виключення запису про батька з актового запису про народження дитини, суд -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , треті особи: Головне територіальне управління юстиції у м. Києві, Відділ реєстрації актів цивільного стану Дарницького районного управління юстиції у м. Києві, про оспорювання батьківства та виключення запису про батька з актового запису про народження дитини. Посилаючись на те, що він з відповідачкою перебували у зареєстрованому шлюбу з 27 липня 2002 року. ІНФОРМАЦІЯ_1 відповідачка народила дочку ОСОБА_3 , батьком якого Відділом реєстрації актів цивільного стану Дарницького районного управління юстиції у м. Києвізгідно актового запису № 656 від 04 квітня 2003 року записаний він - ОСОБА_1 , оскільки дитина народилась у шлюбі. Рішенням Дарницького районного судуд м. Києва від 11 жовтня 2004 року шлюб між ним та відповідачкою розірвано. Пізніше, зважаючи на фотознімки ОСОБА_3 , він візуально встановив несхожість його зовнішності із зовнішністю ОСОБА_3 , окрім того, вважає, що оскільки ОСОБА_3 була зачата до шлюбу, й оскільки їх інтимні відносини були захищеними, та вони до шлюбу проживали окремо, він і раніше ставив під сумнів своє батьківство, проте офіційних заходів не вживав, а коли запропонував провести генечину експертизу для підтвердження або спростування батьківства, відповідачка у категоричній формі відмовилась, вважаючи, що відповідачка приховує дійсне батьківство дитини іншого чоловіка, що й стало підставою звернення до суду з даним позовом.

В судовому засіданні позивач та його представник ОСОБА_5 , діючий на підставі ордера адвоката про надання правої допомоги від 01 грудня 2020 року (а.с. 113), позовні вимоги підтримали з тих же підстав та просили їх задовольнити.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_6 , діючий на підставі ордера адвоката про надання правої допомоги від 20 березня 2019 року (а.с. 112), позовні вимоги не визнав та просив відмовити у їх задоволенні за недоведеністю вимог.

Треті особи в судове засідання повторно не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлені згідно чинного законодавства належним чином - рекомендованою поштою з повідомленням про вручення, розмішеним повідомленням на офіційному сайті судової влади (суду). Звернулись до суді із заявами про розгляд справи за відсутності її представника із ухваленням рішенні згідно чинного законодавства.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що ніщо не перешкоджає особі добровільно відмовитись від гарантій справедливого судового розгляду у однозначний або у мовчазний спосіб. Проте для того, щоб стати чинною з точки зору Конвенції, відмова від права брати участь у судовому засіданні повинна бути зроблена у однозначний спосіб і має супроводжуватись необхідним мінімальним рівнем гарантій, що відповідають серйозності такої відмови. До того ж, вона не повинна суперечити жодному важливому громадському інтересу рішення ЄСПЛ (Hermi проти Італії, § 73; Sejdovic проти Італії § 86).

Вислухавши пояснення сторін, їх доводи та заперечення, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню із наступних підстав.

Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України).

Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені (ст. 3 ЦПК України).

За положенням ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ст. 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбу з 27 липня 2002 року (а.с. 6).

ІНФОРМАЦІЯ_1 відповідачка народила дочку ОСОБА_3 , батьком якого Відділом реєстрації актів цивільного стану Дарницького районного управління юстиції у м. Києвізгідно актового запису № 656 від 04 квітня 2003 року записаний позивач - ОСОБА_1 (а.с. 7), оскільки дитина народилась у шлюбі сторін.

Рішенням Дарницького районного судуд м. Києва від 11 жовтня 2004 року шлюб між сторонами розірвано (а.с. 8 - 11).

Пізніше, зважаючи на фотознімки ОСОБА_3 , позивач візуально встановив несхожість його зовнішності із зовнішністю ОСОБА_3 , окрім того, вважає, що оскільки ОСОБА_3 була зачата до шлюбу, й оскільки їх інтимні відносини були захищеними, та вони до шлюбу проживали окремо, він і раніше ставив під сумнів своє батьківство, проте офіційних заходів не вживав, а коли запропонував провести генечину експертизу для підтвердження або спростування батьківства, відповідачка у категоричній формі відмовилась, вважаючи, що відповідачка приховує дійсне батьківство дитини іншого чоловіка.

Тобто у позасудовому порядку позивачем було ініційонане медичне лабораторне дослідження тесту на предмет його батьківства по відношенню до вказаної дитини, проте відповідачка відмовилась на таке дослідження.

Відповідно до ч. 1 ст. 136 СК України особа, яка записана батьком дитини відповідно до статей 122, 124, 126 і 127 цього Кодексу, має право оспорити своє батьківство, пред`явивши позов про виключення запису про нього як батька з актового запису про народження дитини.

В судовому засіданні представник відповідача спростував позицію позивача щодо відсутності кровного споріднення між позивачем, який записаний батьком ОСОБА_3 , й самою ОСОБА_3 , зважаючи на відсутність наданих позивачем доказів.

Ухвалами Дарницького районного суду м. Києва від 28 березня 2019 року (а.с. 75 - 76), а також від 14 травня 2020 року (а.с. 99 - 100) судом призначалась судово-біологічна (судово-генетичну) експертиза для підтвердження або спростування батьківства ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , щодо неповнолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , поставивши перед експертами таке питання: «Чи є ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , батьком дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , матір`ю якої є ОСОБА_2 ?»

Відповідач повторно відмовилась від проведення судово-біологічної (судово-генетичної) експертизи, не забезпечивши явку дочки до експертної установи для відібрання біологічних зразків для проведення такої експертизи, за наслідками чого експертом до суду надіслано повідомлення про неможливість проведення експертизи (а.с. 83 - 84, 108 - 109).

Зважаючи на процесуальну поведінку сторони відповідача, який повторно ухилився від проведення судово-біологічної (судово-генетичної) експертизи, з метою забезпечення прав позивача, суд застосовує положення статті 109 ЦПК України, визнавши факт для з`ясування якого експертиза була призначена, а саме те, що позивач не являється батьком ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Так, відповідно до статті 109 ЦПК України у разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні.

При цьому суд враховує прецедентну практику Європейського суду з прав людини, яка виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

Таким чином, в судовому засіданні позивачем доведено той факт, що позивач не являється батьком ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

У разі доведення відсутності кровного споріднення між особою, відповідно до ч.2 ст.136 СК України, яка записана батьком, та дитиною суд постановляє рішення про виключення відомостей про особу як батька дитини з актового запису про її народження.

Враховуючи наведене, суд вважає, що вимогипозивача доведені, обставини, викладені у позовній заяві, підтверджуються наявними в матеріалами справи доказами, й визнані відповідачем, зважаючи на його процесуальну поведінку під час розгляду справи, відмовившив від проведення експертизи, а відтак є всі законні підстави для їх задоволення; обставини, що спростовують позовні вимоги, судом не встановлені.

Відповідно до п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15.05.2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» для вимог чоловіка про виключення відомостей про нього як батька з актового запису про народження дитини позовної давності не встановлено.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст.81 ЦПК України закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу.

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доспупності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, у тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

Інші доводи сторін, які викладену у позові та відзиві до нього, не впливають на висновку суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини.

Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ("Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006).

Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Приймаючи до уваги предмет даного спору, наслідки його розгляду судом, суд вважає за необхідне застосувати положення ст. 141 ЦПК України.

Так, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Позивачем при подачі позову до суду сплачено судовий збір в сумі 704 грн. 80 коп. (а.с.1), який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

На підставі викладеного, ст. 136 Сімейного кодексу України, Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15.05.2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», та керуючись ст.ст. 3, 4, 5, 7, 8, 9, 10, 11, 12, 13, 17, 43, 49, 76, 77, 78, 79, 80, 81, 258, 262, 264, 265, 268, 273, 352 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Головне територіальне управління юстиції у м. Києві, Відділ реєстрації актів цивільного стану Дарницького районного управління юстиції у м. Києві, про оспорювання батьківства та виключення запису про батька з актового запису про народження дитини, - задовольнити.

Виключити відомості про ОСОБА_1 , як батька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з актового запису № 656 від 04 квітня 2003 року про її народження, зареєстрованого Відділом реєстрації актів громадянського стану Дарницького районного управління юстиції у м. Києві.

Зобов`язати Відділ реєстрації актів цивільного стану Дарницького районного управління юстиції у м. Києвівиключити відомості про ОСОБА_1 , як батька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з актового запису № 656 від 04 квітня 2003 року про її народження, зареєстрованого Відділом реєстрації актів громадянського стану Дарницького районного управління юстиції у м. Києві.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 704 (сімсот чотири) грн. 80 (вісімдесят) коп. - судового збору.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду протягом п`ятнадцять днів з дня його (її) проголошення.

Якщо в судомому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Відповідно до ст.355 ЦПК України апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Однак відповідно до пп. 15.5 п. 15 розділу «Перехідні положення» ЦПК України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Єдина судова інформаційно-телекомунікаційна система починає функціонувати через 90 днів з дня опублікування Державною судовою адміністрацією України у газеті «Голос України» та на веб-порталі судової влади оголошення про створення та забезпечення функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи.

Згідно ч.1 ст.354 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення.

Отже, строки оскарження судових рішень в апеляційному порядку складають 30 календарних днів - для рішень і 15 календарних днів - для ухвал, однак апеляційна скарга подається за старими правилами - через суд першої інстанці.

СУДДЯ: