ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 листопада 2021 року м. Чернівці Справа № 723/2571/21

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Лисака І.Н.,

суддів: Височанської Н.К., Литвинюк І.М.,

секретар: Тодоряк Г.Д.,

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: ОСОБА_2 ,

при розгляді справи за апеляційними скаргами ОСОБА_3 , яка діє в інтересах ОСОБА_2 , та ОСОБА_1 на рішення Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 16 серпня 2021 року та апеляційну скаргу ОСОБА_1 на додаткове рішення Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 27 серпня 2021 року, ухваленого під головуванням судді Дячук О.О., дата складання повного тексту рішення 16 серпня 2021 року, дата складання повного тексту додаткового рішення 27 серпня 2021 року, -

В С Т А Н О В И В:

У червні 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про надання дозволу на виїзд малолітньої дитини за межі України без дозволу другого з батьків та просила суд ухвалити рішення, яким надати дозвіл на виїзд ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 за межі України до Румунії, Болгарії, Греції, Італії з матір`ю ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 в період з 01.08.2021 року по 31.07.2022 року. Вирішити питання щодо розподілу судових витрат.

В обґрунтування вимог посилалась на те, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 02.08.2010 року, від спільного життя у них народилася дочка ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

05.08.2019 року шлюб між сторонами розірвано, дитина проживає з позивачкою та знаходиться на її утриманні, відповідач проживає окремо та жодної допомоги на утримання доньки не надає.

У зв`язку з наявною можливістю виїхати в літку за кордон та оздоровити дитину на морі, позивачка зверталася до відповідача про надання нотаріальної згоди на вивезення дитини за кордон, однак отримала відмову, у зв`язку з чим звернулася до суду з позовом та просила його задовольнити.

Провадження №22-ц/822/1013, 1030/21

Рішенням Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 16.08.2021 року позов задоволено частково. Надано ОСОБА_1 тимчасовий дозвіл на виїзд у період з 18.09.2021 року по 18.01.2022 року з України до Греції чи Італії неповнолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка не досягла 16-річного віку, без згоди та супроводу її батька ОСОБА_2 , для відпочинку. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Додатковим рішенням Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 27.08.2021 року клопотання ОСОБА_3 , яка діє в інтересах ОСОБА_2 , задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на правничу допомогу в розмірі 2000 грн.

Не погоджуючись із рішенням Сторожинецького районного суду від 16.08.2021 року, вказуючи на його незаконність та необґрунтованість, ОСОБА_3 , яка діє в інтересах ОСОБА_2 , подала апеляційну скаргу, в якій просить його змінити, надавши ОСОБА_1 тимчасовий дозвіл на виїзд ОСОБА_4 за кордон у період з 25 по 30 жовтня 2021 року.

Вказує, що згідно правового висновку ВП ВС у постанові від 04.07.2018 року (справа №712/10623/17) не зазначення позивачем конкретної адреси місця перебування дитини та ненадання доказів на підтвердження повернення дитини на територію України виключає можливість встановити обов`язкові обставини, а саме: чи буде такий дозвіл відповідати найкращим інтересам дитини.

Посилається на те, що судом також не взято до уваги, а позивачкою не доведено, що надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України у супроводі лише матері буде відповідати інтересам дитини і не порушуватиме прав батька на спілкування з донькою.

ОСОБА_1 , не погоджуючись із рішенням Сторожинецького районного суду від 16.08.2021 року та додатковим рішенням від 27.08.2021 року, також оскаржила їх в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі просить зазначені рішення суду скасувати, ухвалити нове, яким задовольнити її позовні вимоги у повному обсязі, а у стягненні витрат за правничу допомогу на користь ОСОБА_2 в розмірі 2000 грн відмовити.

Зазначає, що прийняте рішення по суті спору є незаконним та необґрунтованим, суперечить практиці ЄСПЛ та Верховного Суду. Вважає незрозумілим та недоцільним визначення дати надання дозволу на виїзд дитини за кордон саме з 18.09.2021 року по 18.01.2022 року з урахуванням навчання та канікул, оскільки судом не враховано ситуацію з карантинними обмеженнями у вказаних країнах, а також те, що температурний режим в них у зазначений період не дає можливості дитині відпочити на морі.

Що стосується додаткового рішення суду, то апелянт вважає, що з урахуванням немайнового характеру спірних правовідносин та предмету позову, враховуючи види правничої допомоги, які зазначені в звіті вважає, що підстав стягнення з неї витрат на правничу допомогу немає.

Відзиви на апеляційні скарги до суду не надходили.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, осіб, які прийняли участь у розгляді справи, обговоривши доводи апеляційних скарг та перевіривши матеріали справив в межах їх обґрунтувань та заявлених в суді першої інстанції вимог приходить до висновку, що апеляційні скарги підлягають задоволенню частково з наступних підстав.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції керуючись ст.367 ЦПК України переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

На підставі ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

В силу ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Оскаржуване рішення зазначеним вимогам закону не відповідає.

Задовольняючи позовні вимоги частково суд посилався на те, що чинним законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду малолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків.

Враховуючи ту обставину, що дочка навчається у школі, суд дійшов висновку, що необхідно позов задовольнити часткового, надати позивачці дозвіл на виїзд дитини за кордон, враховуючи навчання та канікули дитини в період з 18.09.2021 року по 18.01.2022 року. Оскільки надається дозвіл на виїзд дитини в осінньо-зимовий період, у зв`язку з чим надано дозвіл на виїзд дитини тільки в більш теплі країни, а саме Грецію чи Італію для оздоровлення дитини на морі, враховуючи період канікул у дитини.

Ухвалюючи додаткове рішення та задовольняючи частково заяву сторони відповідача про стягнення витрат на правову допомогу суд першої інстанції виходив з того, що витрати, пов`язані з розглядом справи, документально підтверджені та з урахуванням складності справи й задоволення позову частково дійшов зазначеного висновку.

Апеляційний суд не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 02.08.2010 року, який розірвано на підставі рішення Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 05.08.2019 (а.с.6-7).

У сторін є спільна дитина - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серія НОМЕР_1 (а.с.8).

Дитина зареєстрована по АДРЕСА_1 та проживає там разом із позивачкою (а.с.9).

Відповідно до ч.3 ст.51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно із ч.7 ст.7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

У відповідності до положення ст.27 Конвенції про права дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1989 року (ратифікована 27.02.1991 року), Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно зі ст.8 ЗУ «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Відповідно до принципу №4 Декларації прав дитини - дитина має користуватися благами соціального забезпечення. Їй має належати право на здорове зростання і розвиток; з цією метою спеціальні догляд і охорона мають бути забезпечені дитині та її матері, зокрема належний допологовий і післяпологовий догляд. Дитина повинна мати право на належні харчування, житло, відпочинок і медичне обслуговування.

Аналогічні положення закріплені ч.1 ст.12 ЗУ «Про охорону дитинства», згідно якої батьки мають право та зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний, моральний розвиток.

Частинами 1 та 2 ст.141 СК України визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини (крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу).

Згідно з ч.1-2 ст.150 СК України визначено, що батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Згідно зі ст.155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

У відповідності до ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Конституція України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

14 липня 2016 року Верховна Рада України внесла зміни до ЗУ «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», вилучивши з нього норми, що регулювали питання виїзду дитини за кордон, у тому числі можливість виїзду на підставі рішення суду в разі відсутності згоди одного з батьків.

Із цього часу законом, що регулює порядок виїзду дітей за межі України, є стаття 313 ЦК України, якою встановлено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом.

Разом із тим, за змістом положень ст.124 Конституції України та ст.15 ЦК України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Пунктами 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою КМУ від 27 січня 1995 року №57, передбачено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку.

Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред`явлення, зокрема рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Таким чином, тимчасовий виїзд дитини за кордон передбачений на підставі рішення суду та має відповідати найкращим інтересам дитини. Сама по собі можливість поїздки за кордон не є безумовним свідченням того, що така поїздка відповідає найкращим інтересам дитини, оскільки істотне значення має країна, мета та період поїздки.

Рішенням у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13) ЄСПЛ, установивши порушення статті 8 Конвенції, консолідував ті підходи і принципи, що вже публікувались у попередніх його рішеннях, які зводяться до визначення насамперед найкращих інтересів дитини, а не батьків, що потребує детального вивчення ситуації, урахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, дотримання справедливої процедури у вирішенні спірного питання для всіх сторін.

На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинно мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть перевищувати інтереси батьків.

Звертаючись із зазначеним позовом мати в інтересах дитини не визначила конкретну країну та не зазначила місце перебування дитини у конкретний період, не надала докази гарантій повернення останньої в Україну.

Надання дозволу на виїзд дитини за кордон без зазначення конкретної адреси місця перебування дитини за межами України та не надання доказів на підтвердження повернення дитини на територію України створить ситуацію правової невизначеності та непрогнозованості для іншого з батьків.

Схожий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі №712/10623/17.

Виходячи з положень зазначених норм матеріального права, дозвіл на виїзд малолітньої дитини за межі України в супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків на підставі рішення суду може бути наданий на конкретний одноразовий виїзд з визначенням його початку й закінчення, що не було конкретизовано позивачем та не підтверджено час повернення.

Таким чином, доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 , яка діє в інтересах ОСОБА_2 , що суд помилково дійшов висновку про часткове задоволення позову шляхом надання дозволу на виїзд дитини до Італії та Греції у вказані періоди без зазначення конкретного місцезнаходження дитини, місця її проживання та відпочинку, на думку колегії з вищевикладених підстав є обґрунтованими.

Однак, що стосується вимоги про зміну рішення суду в частині визначення дат виїзду за кордон і повернення у період з 25 жовтня по 30 жовтня 2021 року, так як у наведені дати проходять осінні канікули, колегія суддів вважає їх неспроможними через втрату актуальності на дату розгляду справи.

Крім того, посилання в апеляційній скарзі на порушення прав відповідача щодо можливості спілкування з дитиною під час перебування останньої за кордоном є надуманими, так як виїзд дитини за кордон з дотриманням вимог щодо часу, місця перебування та гарантій повернення носить тимчасовий характер в інтересах дитини, є переважним над інтересами батька щодо короткочасного позбавлення можливості у очному спілкуванні з дитинною.

Стосовно доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 на рішення суду від 16 серпня 2021 року, то колегія суддів звертала увагу, що в матеріалах справи відсутні належні і допустимі докази для підтвердження обставин того, коли, в яку саме країну та з якою метою позивач мала намір вивезти дитину за кордон. Не конкретизовано також і причини виїзду та часові проміжки перебування дитини в певній країні, а також не обґрунтовано, чому саме у вказаний нею проміжок часу (тривалістю в майже календарний рік, а саме: з 01 серпня 2021 року по 31 липня 2022 року) позивач просить надати дозвіл для виїзду дитини за кордон.

Питання про надання дозволу на виїзд дитини за межі України заявлено позивачем для виїзду у чотири різні країни (Румунія, Болгарія, Греція, Італія), проте, часовий період таких виїздів вказаний один, тому зважаючи на те, що позивачем не зазначено конкретного терміну вивезення дитини за кордон в кожну країну окремо, відсутні відомості щодо забезпечення дитини місцем проживання у них, а надання за рішенням суду дозволу на майбутнє на багаторазові короткочасні виїзди дітей за кордон без згоди батька суперечить положенням чинного законодавства та призведе до фактичного позбавлення батька можливості брати участь у вихованні дитини, у зв`язку з чим суд приходить до висновку про незаконність висновків суду першої інстанції через відсутність правових підстав для задоволення позову в повному обсязі.

Згідно до вимог ч.1 ст.376 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної інстанції та однією із підстав для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з постановленням нового про відмову позивачу у задоволенні заявлених вимог з наведених вище підстав.

Щодо доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 на додаткове рішення від 27 серпня 2021 року, то колегія суддів зазначає таке.

Дійсно, норми ЦПК України передбачають можливість розподілу судових витрат між сторонами у справі та покладення у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Проте, колегія суддів вирішуючи питання правомірності і справедливості відшкодування судових витрат приходить до наступних висновків.

Частина 1 ст.10 ЦПК України вказує, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права, а в силу ч.1 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Крім того, на думку колегії, що судове рішення покликане нести юридичну визначеність у спірних правовідносинах, воно повинно й попереджати виникнення інших спорів та забезпечувати суспільну гармонію.

Не дивлячись на протилежні сподівання сторін у справі та неможливості одночасно задовольнити очікування обох, то завданням судового рішення в такому разі повинно відповідати й засадам справедливості.

Так, суд апеляційної інстанції констатує, що виховування дитини одним із батьків, коли інший проживає окремо, створює додаткове навантаження по догляду та вихованню дитини, у зв`язку з чим певним чином з`являється дисбаланс між зусиллями, які мають прикладати обоє батьків для розвитку дитини, таким чином, що тягар здебільшого лягає лише на одного.

З урахуванням того, що позивач зверталася до суду з позовом виключно в інтересах дитини, яка проживає з нею, а тому стягнення з позивача витрат на правову допомогу, яку поніс відповідач у вказаній справі, буде певним фінансовим тягарем та не справедливим, оскільки наявного судового процесу можна було б уникнути за умови, що відповідач надав би у добровільному порядку дозвіл на виїзд дитини за кордон, й питання було врегульовано у досудовому порядку, що, в свою чергу, не змусило позивача звернутися до суду з позовом.

Тому, компенсація відповідачу судових витрат за рахунок позивача за обставин, коли остання діючи в інтересах дитини не спромоглася в цьому судовому процесі отримати бажаний результат, не створить гармонії у відносинах батьків щодо спільної участі у вихованні й догляді за дитиною, спонукатиме тим самим кожного з них до переведення вирішення непорозумінь з цього приводу в майбутньому в судову площину.

Враховуючи висновки суду про залишення судових витрат за сторонами додаткове рішення підлягає скасуванню, з ухваленням нового про відмову в задоволенні заяви сторони відповідача про стягнення витрат на правову допомогу.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст.367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги ОСОБА_3 , яка діє в інтересах ОСОБА_2 , та ОСОБА_1 на рішення Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 16 серпня 2021 року та ОСОБА_1 на додаткове рішення Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 27 серпня 2021 року задовольнити частково.

Рішення Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 16 серпня 2021 року та додаткове рішення Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 27 серпня 2021 року скасувати та ухвалити нове.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про надання дозволу на виїзд малолітньої дитини за межі України без дозволу другого з батьків відмовити.

У задоволенні заяви ОСОБА_3 , яка діє в інтересах ОСОБА_2 , про компенсацію витрат на правову допомогу відмовити.

Судові витирати по сплаті судового збору залишити за сторонами.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту.

Головуючий - підпис /І.Н. Лисак/

Судді - підписи /Н.К. Височанська, І.М. Литвинюк/