Ухвала

03 листопада 2021 року

м. Київ

справа № 522/2493/18

провадження № 61-18287св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Фаловської І. М.,

суддів: Ігнатенка В. М. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Мартєва С. Ю., Стрільчука В. А.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: Держава Україна в особі Державної казначейської служби України,

треті особи: прокуратура Одеської області (перейменована на Одеську обласну прокуратуру), Одеська місцева прокуратура № 4,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційні скарги Державної казначейської служби України, Одеської обласної прокуратури на рішення Приморського районного суду міста Одеси від 19 вересня 2019 року в складі судді Єршової Л. С. та постанову Одеського апеляційного суду від 21 жовтня 2020 року в складі колегії суддів: Таварткіладзе О. М., Заїкіна А. П., Погорєлової С. О. та касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Одеського апеляційного суду від 21 жовтня 2020 року в складі колегії суддів: Таварткіладзе О. М., Заїкіна А. П., Погорєлової С. О.

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями прокуратури та суду.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 18 лютого 2010 року прокуратурою Одеської області порушено кримінальну справу № 47 щодо посадових осіб виробничого закритого акціонерного товариства «Євдокія» (далі - ВЗАТ «Євдокія») за фактом привласнення грошових коштів в особливо великих розмірах шляхом зловживання службовим становищем за ознаками злочинів, передбачених частиною п`ятою статті 191, частиною другою статті 364 Кримінального кодексу України (далі - КК України). З метою забезпечення в майбутньому заявленого цивільного позову про відшкодування завданих злочинами збитків та з урахуванням того, що санкція частини п`ятої статті 191 КК України передбачає конфіскацію майна, постановами слідчого прокуратури Одеської області від 03 березня 2011 року накладено арешт на майно ОСОБА_1 , яка займала посаду голови правління-директора ВЗАТ «Євдокія».

Постановою слідчого прокуратури Суворовського районну міста Одеси від 26 вересня 2011 року порушено кримінальну справу щодо голови правління-директора ВЗАТ «Євдокія» ОСОБА_1 за ознаками злочинів, передбачених частиною другою статті 364, частиною першою статті 366 КК України, кримінальну справу об`єднано з вищевказаною кримінальною справою № 47.

27 вересня 2011 року слідчим прокуратури Суворовського районну міста Одеси ОСОБА_1 пред`явлено обвинувачення у скоєнні злочинів, передбачених частиною другою статті 364, частиною першою статті 366 КК України та обрано міру запобіжного заходу у вигляді підписки про невиїзд.

У подальшому, 04 та 06 жовтня 2011 року слідчим прокуратури Суворовського районну міста Одеси порушено кримінальні справи щодо голови правління-директора ВЗАТ «Євдокія» ОСОБА_1 за ознаками злочинів, передбачених частиною другою статті 364, частиною четвертою статті 190, частиною другою статті 209 КК України, кримінальні справи об`єднано з кримінальною справою № 47.

06 жовтня 2011 року слідчим прокуратури Суворовського району міста Одеси ОСОБА_1 пред`явлено остаточне обвинувачення у скоєнні злочинів, передбачених частиною другою статті 364, частиною першою статті 366, частиною четвертою статті 190 та частиною другою статті 209 КК України.

14 жовтня 2011 року кримінальна справа за обвинуваченням ОСОБА_1 у скоєнні злочинів, передбачених вищевказаними статтями передана до Суворовського районного суду міста Одеси з обвинувальним висновком для розгляду по суті.

Під час судового розгляду кримінальної справи, постановою Суворовського районного суду міста Одеси від 29 листопада 2011 року, за клопотанням прокуратури, ОСОБА_1 замінено запобіжний захід з підписки про невиїзд на взяття під варту.

На час винесення постанови суду про заміну запобіжного заходу, ОСОБА_1 перебувала на стаціонарному лікуванні у державній установі «Інститут очних хвороб і тканинної терапії ім. В. П. Філатова Національної академії медичних наук України».

Під час знаходження ОСОБА_1 під вартою її стан здоров`я погіршився, оскільки вона не мала можливості отримувати належну та вчасну медичну допомогу і догляд.

У процесі судового розгляду кримінальної справи, захисники ОСОБА_1 багаторазово зверталися до суду з клопотаннями про заміну запобіжного заходу з тримання під вартою на підписку про невиїзд, через поганий стан її здоров`я, проте суд відмовляв у задоволенні клопотань без наведення належного, на думку позивача, обґрунтування збереження цього запобіжного заходу.

Постановою Суворовського районного суду міста Одеси від 18 грудня 2012 року задоволено клопотання ОСОБА_1 про заміну запобіжного заходу з тримання під вартою на підписку про невиїзд, її було звільнено в залі суду.

ОСОБА_1 знаходилася під вартою 377 днів.

Вироком Суворовського районного суду міста Одеси від 22 січня 2014 року ОСОБА_1 визнано винною у скоєнні злочинів, передбачених частиною другою статті 364 і частиною першою статті 366 КК України та призначено покарання у вигляді штрафу у розмірі 250 000,00 грн, з позбавленням права займати посади та займатися діяльністю, пов`язаною з розпорядженням, зберіганням, а також обліком товарно-матеріальних цінностей строком на 3 роки; за частиною першою статті 366 КК України ОСОБА_1 звільнено від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності; за частиною четвертою статті 190 та частиною другою статті 209 КК України ОСОБА_1 виправдано. Запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд, а також заходи забезпечення цивільного позову у вигляді арешту майна залишено без змін до набрання вироком законної сили. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Південний» збитки за цивільним позовом у розмірі 5 392 770,00 грн.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 19 червня 2015 року вирок Суворовського районного суду міста Одеси від 22 січня 2014 року змінено та припинено кримінальну справу стосовно ОСОБА_1 за частиною другою статті 364 КК України на підставі пункту 2 частини першої статті 6 Кримінально-процесуального кодексу України (далі - КПК України) 1960 року. У зв`язку з припиненням кримінальної справи на підставі пункту 2 частини першої статті 6 КПК України (1960 року) у задоволенні позову ПАТ «Південний» відмовлено, запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд скасовано, а також скасовано заходи забезпечення позову у вигляді арешту майна, в іншій частині вирок суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 березня 2016 року ухвалу апеляційного суду Одеської області від 19 червня 2015 року змінено. Вирок Суворовського районного суду міста Одеси від 22 січня 2014 року в частині засудження ОСОБА_1 за частиною другою статті 364 КК України скасовано, а кримінальна справа в цій частині закрита на підставі пункту 2 частини першої статті 6 КПК України 1960 року.

Зважаючи на викладені обставини та глибину перенесених ОСОБА_1 страждань, через незаконне притягнення її до кримінальної відповідальності за частиною четвертою статті 190, частиною другою статті 209 та частиною другою статті 364 КК України, незаконне взяття і тримання під вартою, накладення арешту на майно, позивач просила за рахунок державного бюджету відшкодувати завдану їй моральну шкоду в розмірі 13 000 000,00 грн.

Короткий зміст судових рішень

Рішенням Приморського районного суду міста Одеси від 19 вересня 2019 року позов задоволено частково. Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 150 000,00 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що відповідно до пунктів 3, 4 Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», затвердженого наказом Міністерства юстиції України, Генаральної прокуратури України, Міністерства фінансів України від 04 березня 1996 року № 6/5/3/41, право на відшкодування шкоди у громадянина, який був незаконно засуджений судом, виникає у випадку повної його реабілітації. Отже, право на відшкодування матеріальної та моральної шкоди на підставі вказаного Закону виникає у особи у випадку повної реабілітації.

Як встановлено судом, ОСОБА_1 вироком суду за частиною четвертою статті 190, частиною другою статті 364, частиною другою статті 209 КК України виправдано, та у межах цієї ж кримінальної справи звільнено від кримінальної відповідальності за частиною першою статті 366 КК України у зв`язку із закінченням строків давності, тобто з нереабілітуючих підстав.

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку про відсутність підстав для відшкодування шкоди на користь позивача згідно з Законом України «Про відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», оскільки у останньої не виникло право на відшкодування шкоди у зв`язку із відсутністю фактів незаконного засудження або тримання під вартою.

У свою чергу, приймаючи до уваги усталену практику Європейського суду з прав людини, з урахуванням принципів розумності та справедливості, суд виходив із того, що під час кримінального переслідування ОСОБА_1 мало місце невиконання Державою пункту 3 статті 5 та пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод,ратифікованої Законом України від 17 липня

1997 року (далі - Конвенція), що надає позивачу право на відшкодування моральної шкоди, визначаючи розмір якої, суд виходив із того, що відповідно до частини першої статті 155 КПК України 1960 року в редакції, чинній на час обрання ОСОБА_1 міри запобіжного заходу у вигляді взяття під варту, зазначений запобіжний захід застосовувався в справах про злочини, за які законом передбачено покарання у вигляді позбавлення волі; обвинувачення ОСОБА_1 за частиною першою статті 366 КК України не могло бути підставою для її затримання, оскільки затримання можливо у разі підозри особи у вчиненні злочину, за який може бути призначено покарання у вигляді позбавлення волі; ОСОБА_1 реабілітована судом за скоєння тяжких та особливо тяжких злочинів (частина четверта статті 190, частина друга статті 364, частина друга статті 209 КК України), за які законодавством можливо було застосувати заходи кримінально-правового примусу у вигляді арешту майна, затримання, міри запобіжного заходу у вигляді взяття під варту; ОСОБА_1 перебувала під слідством і судом із 03 березня 2011 року до 19 червня 2015 року, тобто 4 роки 3 місяці та 16 днів, у тому числі 377 днів перебувала під вартою, тривалий час хворіла та перебувала на стаціонарному лікуванні, у тому числі під час знаходження під вартою.

Постановою Одеського апеляційного суду від 21 жовтня 2020 року апеляційну скаргу заступника прокурора Одеської області Заперченка В. С. залишено без задоволення, апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Приморського районного суду міста Одеси від 19 вересня 2019 року змінено. Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди 750 000,00 грн. В іншій частині рішення залишено без змін.

Змінюючи рішення суду першої інстанції та збільшуючи розмір відшкодування моральної шкоди з 150 000,00 грн до 750 000,00 грн, апеляційний суд виходив із того, що суд првильно встановив обставини справи і дійшов обгрунтованого висновку про наявність підстав для відшкодування моральної шкоди, разом з тим не надав належної оцінки особі позивача, зокрема, що вона на час утримання під вартою досягла 63 річного віку, була фактично відсторонена від роботи та керівної посади, яку обіймала на підприємстві, де пропрацювала багато років та, крім того утримуючись в слідчому ізоляторі зазнала погіршення стану здоров`я (органів зору), потребувала термінової медичної допомоги у спеціалізованому закладі охорони здоров`я, про що неодноразово суду повідомляв начальник слідчого ізолятора, просивши прискорити розгляд справи в суді або вирішити питання про заміну запобіжного заходу на менш суворий, тривалий час лікувалася. Вказані обставини виходячи з засад справедливості, добросовісності та розумності повинні бути враховані при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди.

Аргументи учасників справи

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення її доводів

07 грудня 2020 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , подала до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Одеського апеляційного суду від 21 жовтня 2020 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати оскаржуване судове рішення та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди не оцінили належним чином та в повному обсязі ступінь моральної шкоди, яка була їй завдана. Так вона фактично втратила здоров`я, кар`єру, бізнес, що їй мав приносити дохід, в тому числі й на пенсії, зазнала безпідставного обмеження волі протягом 377 днів та була під слідством понад 4 роки тощо. Також вказує, що відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, зокрема, коли закон має визначати відповідальність за несвоєчасне покарання в той час коли строки притягнення до відповідальності вже сплинули.

Наведені в касаційній скарзі доводи містять підстави, передбачені пунктом 3 частини другої статті 389 ЦПК України.

07 грудня 2020 року Одеська обласна прокуратура подала до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Приморського районного суду міста Одеси від 19 вересня 2019 року та постанову Одеського апеляційного суду від 21 жовтня 2020 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами неправильно застосовано норми матеріального права, зокрема, положення Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» та статті 1176 ЦК України. Позивач не є тією особою, яка має право на відшкодування моральної шкоди, оскільки її звільнено від кримінальної відповідальності за вчинення злочину, передбаченого частиною першою статті 366 КК України у зв`язку з закінченням строків давності притягнення особи до кримінальної відповідальності, тобто вона не в повному обсязі реабілітована судом. Суди застосували норму права без врахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в постановах Верховного Суду від 09 вересня 2019 року в справі № 591/6379/16-ц та від 05 травня 2020 року в справі № 591/4695/17.

Наведені в касаційній скарзі доводи містять підстави, передбачені пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України.

16 грудня 2020 року Державна казначейська служба України подала до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Приморського районного суду міста Одеси від 19 вересня 2019 року та постанову Одеського апеляційного суду від 21 жовтня 2020 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

Касаційна скарга мотивована тим, щосудами безпідставно застосовано положення Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», оскільки відповідно до статті 2 вказаного закону право на відшкодування шкоди в розмірах і порядку, передбачених цим Законом виникає у випадках встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою тощо. Оскільки протиправність дій органів досудового слідства не встановлена, то й підстави для відшкодування позивачу моральної шкоди відсутні.

Також судами необґрунтовано завищено розмір відшкодування моральної шкоди та не наведено відповідного розрахунку.

Крім того, ухвалюючи оскаржувані судові рішення суди не врахували правовий висновок Великої Палати Верховного Суду зазначений в постанові від 27 листопада 2019 року в справі № 242/4741/16-ц.

Наведені в касаційній скарзі доводи містять підстави, передбачені пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України.

Короткий зміст відзиву на касаційну скаргу

У січні 2021 року Одеська обласна прокуратура подала відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1 , в якому просила залишити її без задоволення.

Рух справи в суді касаційної інстанції.

Ухвалою Верховного Суду від 16 грудня 2020 року відкрито касаційне провадження у справі, за касаційною скаргою ОСОБА_1 , витребувано матеріали справи та надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу.

У грудні 2020 року до Верховного Суду надійшли матеріали цивільної справи.

Ухвалою Верховного Суду від 26 січня 2021 року відкрито касаційне провадження у справі, за касаційною скаргою Державної казначейської служби України та надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу.

Ухвалою Верховного Суду від 01 березня 2021 року відкрито касаційне провадження у справі, за касаційною скаргою Одеської обласної прокуратури та надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу.

Ухвалою Верховного Суду від 28 вересня 2021 року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Установлено, що постановою слідчого в особливо важливих справах прокуратури Одеської області від 18 лютого 2010 року порушено кримінальну справу № 47 щодо посадових осіб ВЗАТ «Євдокія» за фактом привласнення грошових коштів в особливо великих розмірах шляхом зловживання службовим становищем за ознаками злочинів, передбачених частиною п`ятою статті 191, частиною другою статті 364 КК України.

Постановами слідчого в особливо важливих справах прокуратури Одеської області від 03 березня 2011 року накладено арешт на майно ОСОБА_1 , оскільки вона займала посаду голови правління-директора ВЗАТ «Євдокія», з метою забезпечення в майбутньому заявленого цивільного позову про відшкодування завданих злочинами збитків та з урахуванням того, що санкція частини п`ятої статті 191 КК України передбачає конфіскацію майна.

Постановою старшого слідчого прокуратури Суворовського району міста Одеси від 26 вересня 2011 року порушено кримінальну справу щодо голови правління-директора ВЗАТ «Євдокія» ОСОБА_1 за ознаками злочинів, передбачених частиною другою статті 364, частиною другою статті 366 КК України. Вказану кримінальну справу об`єднано з кримінальною справою № 47, яка порушена 18 лютого 2010 року щодо посадових осіб ВЗАТ «Євдокія».

Постановою старшого слідчого прокуратури міста Одеси від 27 вересня 2011 року ОСОБА_1 пред`явлено обвинувачення у скоєнні злочинів, передбачених частиною другою статті 364, частиною першою статті 366 КК України.

Постановою старшого слідчого прокуратури Суворовського району міста Одеси від 27 вересня 2011 року ОСОБА_1 обрано міру запобіжного заходу у вигляді підписки про невиїзд.

Постановою старшого слідчого прокуратури Суворовського району міста Одеси від 04 листопада 2011 року кримінальну справу, яка порушена 18 лютого 2010 року щодо посадових осіб ВЗАТ «Євдокія» за фактом привласнення грошових коштів в особливо великих розмірах шляхом зловживання службовим становищем за ознаками злочину, передбаченого частиною п`ятою статті 191 КК України закрито на підставі пункту 2 частини першої статті 6 КПК України 1960 року.

Постановою старшого слідчого прокуратури Суворовського району міста Одеси від 04 листопада 2011 року порушено кримінальну справу щодо голови правління-директора ВЗАТ «Євдокія» ОСОБА_1 за ознаками злочинів, передбачених частиною другою статті 364, частиною четвертою статті 190 КК України.

Постановою старшого слідчого прокуратури Суворовського району міста Одеси від 06 жовтня 2011 року щодо ОСОБА_1 порушено кримінальну справу за ознаками злочину, передбаченого частиною другою статті 209 КК України.

14 жовтня 2011 року кримінальна справа за обвинуваченням ОСОБА_1 у скоєнні злочинів, передбачених частиною першою статті 366, частиною другою статті 364, частиною четвертою статті 190, частиною другою статті 209 КК України передана до Суворовського районного суду міста Одеси для розгляду по суті.

Постановою Суворовського районного суд міста Одеси від 29 листопада 2011 року змінено міру запобіжного заходу, обрану щодо ОСОБА_1 , з підписки про невиїзд на тримання під вартою. Постанова суду обґрунтована тим, що ОСОБА_1 обвинувачується у скоєнні тяжких злочинів та систематично не з`являється у судові засідання без поважних причин.

Відповідно до медичного висновку державної установи «Інститут очних хвороб і тканинної терапії ім. В. П. Філатова Національної академії медичних наук України» від 29 листопада 2011 року, листа державної установи «Інститут очних хвороб і тканинної терапії ім. В.П. Філатова Національної академії медичних наук України» від 24 липня 2017 року, виписного епікризу по історії хвороби № 545786, протоколу дослідження від 02 грудня 2011 року № 5756, медичної карти від 29 листопада 2011 року № 545786, ОСОБА_1 перебувала на стаціонарному лікуванні в установі з 29 листопада по 08 грудня 2011 року.

На підставі постанови Суворовського районного суд міста Одеси від 29 листопада 2011 року, ОСОБА_1 08 грудня 2011 року затримано в приміщенні державної установи «Інститут очних хвороб і тканинної терапії ім. В. П. Філатова Національної академії медичних наук України».

Відповідно до листа Одеського міського управління ГУ МВС України в Одеській області від 13 грудня 2011 року № 31/3-вх. 2403 та актів Одеського слідчого ізолятора від 09 та 12 грудня 2011 року відмовлено в прийомі ОСОБА_1 до слідчого ізолятора через поганий стан її здоров`я.

Листом від 23 грудня 2011 року Одеський слідчий ізолятор Державного департаменту України з питань виконання покарання в Одеській області повідомив Суворовський районний суд міста Одеси про те, що з 21 грудня 2011 року ОСОБА_1 утримується у слідчому ізоляторі.

Начальник Одеського слідчого ізолятору ДДУВП України в Одеській області неодноразово звертався до Суворовського районного суду міста Одеси з метою вирішення питання судом щодо прискорення розгляду кримінальної справи щодо ОСОБА_1 або зміни обраного їй запобіжного заходу, через поганий стан її здоров`я та необхідність лікування в спеціалізованій установі поза межами слідчого ізолятору.

Постановами Суворовського районного суду міста Одеси від 16лютого, 29 березня, 16 травня, 05 червня, 25 липня та 12 вересня 2012 року відмовлено у задоволенні клопотань захисника про зміну міри обраного запобіжного заходу ОСОБА_1 . Постанови суду мотивовано тим, що обраний щодо підсудної запобіжний захід - тримання під вартою не суперечить чинному кримінально-процесуальному законодавству, обставини щодо неможливості перебування підсудної у слідчому ізоляторі не встановлені та міра запобіжного заходу відповідає тяжкості та кількості епізодів пред`явленого обвинувачення.

Постановою Суворовського районного суду міста Одеси від 18 грудня 2012 року задоволено клопотання ОСОБА_1 про зміну міри запобіжного заходу, її звільнено з під варти в залі суду. Суд врахував листи Одеського слідчого ізолятора ДДУВП України в Одеській області про поганий стан її здоров`я, неможливість лікування в умовах слідчого ізолятора та дослідження судом значної частини доказів по кримінальній справі.

Таким чином, ОСОБА_1 перебувала під вартою з 08 грудня 2011 року до 18 грудня 2012 року, тобто 377 днів.

Вироком Суворовського районного суду міста Одеси від 22 січня 2014 року ОСОБА_1 визнано винною у скоєнні злочинів, передбачених частиною другою статті 364, частиною першою статті 366 КК України та призначено покарання у вигляді штрафу 250 000 грн, з позбавленням права займати посади та займатися діяльністю, пов`язаною з розпорядженням, зберіганням, а також обліком товарно-матеріальних цінностей строком на 3 роки; за частиною першою статті 366 КК України ОСОБА_1 звільнено від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності; за частиною четвертою статті 190, частиною другою статті 209 КК України ОСОБА_1 виправдано. Запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд, а також заходи забезпечення цивільного позову у вигляді арешту майна залишено без змін до набрання вироком законної сили. Стягнуто з ОСОБА_1 збитки за цивільним позовом у розмірі 5 392 770 грн.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 19 червня 2015 року вирок Суворовського районного суду міста Одеси від 22 січня 2014 року змінено та кримінальну справу за частиною другою статті 364 КК України припинено на підставі пункту 2 частини першої статті 6 КПК України 1960 року, через відсутність в діях ОСОБА_1 складу злочину.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 березня 2016 року ухвалу апеляційного суду Одеської області від 19 червня 2015 року змінено. Вирок Суворовського районного суду міста Одеси від 22 січня 2014 року в частині засудження ОСОБА_1 за частиною другою статті 364 КК України скасовано, а кримінальна справа в цій частині закрита на підставі пункту 2 частини першої статті 6 КПК України 1960 року.

Як встановлено судами попередніх інстанцій, ОСОБА_1 за частиною четвертою статті 190, частиною другою статті 209 КК України виправдано, за частиною другою статті 364 КК України кримінальну справу закрито на підставі пункту 2 частини першої статті 6 КПК України 1960 року (за відсутністю в діянні складу злочину), у межах цієї ж кримінальної справи засуджено за вчинення злочину, передбаченого частиною першою статті 366 КК України, однак звільнено від покарання у зв`язку із закінченням строків давності, тобто з нереабілітуючих підстав.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку: рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Згідно з абзацом 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційних скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що наявні підстави для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Мотиви передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду

Відповідно до частини п`ятої статті 403 ЦПК України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії або палати, має право передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо дійде висновку, що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.

Відповідно до статей 55, 56 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

За змістом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту особистих немайнових або майнових прав та інтересів, з якими особа має право звернутися до суду, зокрема, є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Статтею 1176 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 1 Закону України від 01 грудня

1994 року № 266/94-ВР «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі - Закон № 266/94-ВР) відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

Частиною другою статті 1 Закону № 266/94-ВР встановлено, що у випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

Відповідно до статті 2 Закону № 266/94-ВРправо на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках:

- постановлення виправдувального вироку суду;

- встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів;

- закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати;

- закриття справи про адміністративне правопорушення.

Перелік підстав, за наявності яких виникає право на відшкодування моральної та матеріальної шкоди відповідно до вимог Закону, є вичерпним.

Положення вказаної статті Закону не передбачають відшкодування шкоди у випадку закриття кримінального провадження у зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальностівнаслідок закінчення строків давності, оскільки закриття кримінального провадження у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності не є реабілітуючою підставою та не виправдовує особу, яка вчинила кримінально каране діяння.

Реабілітуючими є обставини, за якими особа визнається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення, відновлюється її репутація, гідність, права. Закриття кримінального провадження у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності до таких обставин не відноситься.

Відповідно до пункту 3 Положення про застосування Закону № 266/94-ВР, затвердженого наказом Міністерства юстиції України, Генеральної прокуратури України, Міністерства фінансів України від 04 березня 1996 року № 6/5/3/41, право на відшкодування шкоди у громадянина, який був незаконно засуджений судом, виникає у випадку повної його реабілітації.

Отже, право на відшкодування шкоди виникає в особи лише у випадку незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, при повній реабілітації, а закриття кримінального провадження у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності не є реабілітуючою підставою та не виправдовує особу, яка вчинила кримінально каране діяння. У випадку закриття кримінального провадження у зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності(за згодою обвинуваченого) відсутні підстави для відшкодування шкоди у відповідності до положень статті 2 Закону № 266/94-ВР.

Разом із тим, відповідно до пункту 1 статті 5 Конвенції кожен має право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім випадків і відповідно до процедури, встановленої законом.

Пунктом 3 статті 5 Конвенції встановлено, що кожен, кого заарештовано або затримано згідно з положеннями підпункту «с» пункту 1 цієї статті, має негайно постати перед суддею чи іншою посадовою особою, якій закон надає право здійснювати судову владу, і йому має бути забезпечено розгляд справи судом упродовж розумного строку або звільнення під час провадження. Таке звільнення може бути обумовлене гарантіями з`явитися на судове засідання.

Згідно з пунктом 4 статті 5 Конвенції кожен, кого позбавлено свободи внаслідок арешту або тримання під вартою, має право ініціювати провадження, в ході якого суд без зволікання встановлює законність затримання і приймає рішення про звільнення, якщо затримання є незаконним.

Пункт 5 статті 5 Конвенції гарантує, що кожен, хто є потерпілим від арешту або затримання, здійсненого всупереч положенням цієї статті, має забезпечене правовою санкцією право на відшкодування.

При цьому згідно з практикою Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ) дотримання пункту 5 статті 5 Конвенції забезпечується тоді, коли існує можливість вимагати відшкодування шкоди, заподіяної позбавленням свободи за умов, які суперечили пунктам 1, 2, 3 і 4 цієї статті.

У справі «Мироненко і Мартенко проти України» Європейський суд з прав людини вказав, що право на відшкодування, закріплене в пункті 5 статті 5 Конвенції, виникає після того, як національний орган або суд виявив порушення одного з попередніх пунктів цієї статті.

Відповідно до частини першої статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Згідно зі статтею 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Засоби юридичного захисту, які вимагаються згідно зі статтею 13 Конвенції, повинні бути ефективними як у теорії, так і на практиці; використанню засобів захисту не повинні невиправдано та необґрунтовано перешкоджати дії чи бездіяльність органів влади держави-відповідача.

Як встановлено судами, у справі, яка переглядається, позивач ставила питання щодо законності взяття та тримання її під вартою, посилаючись на те, що вона реабілітована судом за скоєння тяжких та особливо тяжких злочинів (частина четверта статті 190, частина друга статті 364, частина друга статті 209 КК України), за які законодавством можливо було застосувати заходи кримінально-правового примусу у вигляді арешту майна, затримання, міри запобіжного заходи у вигляді взяття під варту, при цьому вона перебувала під слідством і судом більше 4 років, тривалий час хворіла та перебувала на стаціонарному лікуванні, у тому числі під час знаходження під вартою.

Ухвалюючи рішення про відшкодування на користь позивача моральної шкоди, суди виходили з того, що часткове виправдання особи, але визнання її винною за іншими інкримінованими кримінальними правопорушеннями, не свідчить про незаконність дій органів досудового слідства у цілому, а звільнення від кримінальної відповідальності, у зв`язку із закінченням строків давності, не може бути підставою для висновку про незаконний характер дій органів досудового слідства.

Разом із тим, з урахуванням встановлених фактичних обставин справи, суди дійшли висновків про те, що позивач має право на відшкодування моральної шкоди, яка полягає в тому, що відносно неї порушено пункт 3 статті 4 та пункт 1 статті 6 Конвенції. Зокрема, суди вважали доведеним порушення принципу розгляду справи упродовж розумного строку (позивач перебувала під вартою більше року, а під слідством і судом більше 4 років) та встановили значне погіршення стану здоров`я позивача під час знаходження її під вартою.

Таких висновків суди дійшли виходячи з наступного.

Обвинувачення ОСОБА_1 за частиною першою статті 366 КК України не могло бути підставою для її затримання, оскільки санкція вказаної частини статті не передбачала покарання у вигляді позбавлення волі на певний строк та/або конфіскації майна. Позивач реабілітована судом за скоєння тяжких та особливо тяжких злочинів (частина четверта статті 190, частина друга статті 364, частина друга статті 209 КК України), за які законодавством можливо було застосувати заходи кримінально-правового примусу у вигляді арешту майна, затримання, міри запобіжного заходи у вигляді взяття під варту. При цьому, ОСОБА_1 перебувала під слідством і судом із 03 березня 2011 року до 19 червня 2015 року, тобто 4 роки 3 місяці та 16 днів, у тому числі 377 дні перебувала під вартою, була фактично відсторонена від роботи та керівної посади, яку обіймала на підприємстві, де пропрацювала багато років та крім того утримуючись в слідчому ізоляторі зазнала погіршення стану здоров`я (органів зору), потребувала термінової медичної допомоги у спеціалізованому закладі охорони здоров`я, про що неодноразово суду повідомляв начальник слідчого ізолятору, просивши прискорити розгляд справи в суді або вирішити питання про заміну запобіжного заходу на менш суворий тривалий час лікувалася.

Звертаючись до Верховного Суду з касаційними скаргами, як Одеська обласна прокуратура, так і Державна казначейська служба України посилаються на те, що позивач не є тією особою, яка має право на відшкодування моральної шкоди, оскільки вона не в повному обсязі реабілітована судом, кримінальна справа за частиною першою статті 366 КК України закрита у зв`язку з закінченням строків давності, тобто з нереабілітуючих підстав.

З приводу аналізу норм права у подібних правовідносинах наявна така практика Верховного Суду.

У постанові від 03 жовтня 2018 року в справі № 463/1380/15-ц (провадження № 61-18982св18) Верховний Суду складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду погоджуючись з висновками судів попередніх інстанцій про відмову в задоволенні позову, виходив із того, що позивач не має права на відшкодування майнової шкоди, оскільки таке право виникає у громадянина у випадку повної реабілітації, тоді як розгляд кримінальної справи за обвинуваченням позивача у вчиненні злочину, передбаченого частиною третьоюстатті 364 КК України закрито за відсутністю в його діях складу злочину у зв`язку із декриміналізацією. Вказана підстава є нереабілітуючою і не виправдовує особу, яка вчинила кримінальне правопорушення. При цьому відхиляючи доводи заявника у касаційній скарзі про те, що кримінальне провадження відбувалося із порушенням законодавства, внаслідок чого винесено незаконний вирок, Верховний Суд зазначив, що при розгляді справи в межах касаційного провадження він не вправі досліджувати судові рішення, ухвалені у межах іншого провадження.

У постанові від 06 березня 2019 року у справі № 161/10842/15-ц (провадження № 61-20009св18), на яку посилався суд першої інстанції ухвалюючи оскаржуване судове рішення, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду погоджуючись з висновками судів попередніх інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог щодо відшкодування моральної шкоди, виходив із того, що позивач не має права на відшкодування матеріальної та моральної шкоди на підставі Закону, оскільки його не було повністю реабілітовано за вчинення злочинів, зокрема, за частиною другою статті 149, частиною третьою статті 303 КК України виправдано, у межах цієї ж кримінальної справи засуджено за вчинення злочинів, передбачених частиною другою статті 28, частиною другою статті 303, частиною третьою статті 357 КК України, однак звільнено від покарання у зв`язку із закінченням строків давності, тобто з нереабілітуючих підстав. При цьому, Верховний Суд в зазначеній поставі вказав, що кожен, хто є потерпілим від арешту або затримання, здійсненого всупереч положенням статті 5 Конвенції має забезпечене правовою санкцією право на відшкодування. Проте заявник, вимагаючи компенсацію за позбавлення його свободи, в межах цієї або іншої судової справи не надав докази, які б свідчили про незаконність такого обмеження волі. У справі немає даних про те, що суд, санкціонуючи тримання під вартою позивача, вказав на незаконність такого обмеження волі або порушення процедури затримання. Також відсутні докази, що позивач оскаржував своє взяття або тримання під вартою і компетентний суд встановив його незаконність. При цьому, у справі, яка переглядається, позивач також не ставив питання законності взяття та тримання його під вартою, отже безпосередньо чи опосередковано, позивач не довів факт незаконного обмеження свободи, який би надав право на компенсацію, передбачену статтею 5 Конвенції, отже доводи касаційної скарги не спростовують висновки судів про відсутність передбачених Законом підстав для відшкодування шкоди.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 липня 2021 року у справі № 766/8892/17 (провадження № 61-3345св21) зазначено, що правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, суди обґрунтовано виходили із того, що позовні вимоги до задоволення не підлягають, оскільки право на відшкодування шкоди виникає в особи лише у випадку незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, при повній реабілітації. Проте як встановлено судами кримінальну справу за обвинуваченням позивача у вчиненні злочину, передбаченого частиною першою статті 366 КК України закрито у зв`язку із закінченням строків давності, що в свою чергу не є реабілітуючою підставою та не виправдовує особу, яка вчинила кримінально каране діяння. У випадку закриття кримінального провадження у зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності (за згодою обвинуваченого) відсутні підстави для відшкодування шкоди у відповідності до положень статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Погоджуючись з висновками судів, Верховний Суд вказав, що незаконність притягнення до кримінальної відповідальності підлягала доведенню у кримінальній справі, однак позивач реалізуючи свої процесуальні права, погодився на закриття кримінальної справи з нереабілітуючих підстав.

У постанові від 20 листопада 2019 року у справі № 369/6194/16-ц (провадження № 61-31859св18) Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду погодився з висновками судів попередніх інстанцій про

відсутність підстав для відшкодування шкоди на користь позивача, оскільки у останнього не виникло право на відшкодування шкоди у зв`язку із відсутністю фактів незаконного засудження або тримання під вартою. Позивач будучи фактично притягнутим до кримінальної відповідальності за вчинення злочинів, передбачених частиною першою статті 14, частиною другою статті 258, частиною першою статті 258-2, частиною першою статті 263 КК України був звільнений від кримінальної відповідальності лише за вчинення злочинів передбачених статтями 258, 258-2 КК України, однак за вчинення злочину передбаченого частиною першою статті 263 КК України справу було направлено прокурору для організації додаткового розслідування, тому позивач у зв`язку з цим не був повністю реабілітований. При цьому, Верховний Суд звертав увагу на те, що позивач, вимагаючи компенсації за незаконне його засудження та тримання під вартою, в межах цієї або іншої судової справи не надав докази, які б свідчили про незаконність такого обмеження волі, оскільки в справі немає даних про те, що ухвалою апеляційного суду, якою було скасовано вирок та в частині кримінальну справу направлено на досудове розслідування судом було вказано на незаконність обмеження волі позивача або порушення процедури його затримання. Також відсутні докази, що позивач оскаржував своє взяття або тримання під вартою і компетентний суд встановив його незаконність.

У постанові від 09 вересня 2019 року у справі № 591/6379/16-ц (провадження № 61-7373св19), на яку посилалася Одеська обласна прокуратура в касаційній скарзі, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати касаційного цивільного суду погоджуючись з висновками суду апеляційної інстанції виходив з того, що скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, апеляційний суд дійшов правильного висновку, що позовні вимоги, заявлені на підставі Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», задоволенню не підлягають, оскільки кримінальна справа у частині пред`явленого позивачу обвинувачення за частиною третьою статті 364 КК України закрита за відсутністю в його діянні складу злочину у зв`язку з декриміналізацією, що у свою чергу, не є реабілітуючою підставою закриття кримінального провадження, не виправдовує особу, яка вчинила діяння, яке визнавалось злочином на момент його вчинення, і не тягне набуття особою права на відшкодування моральної шкоди за вказаним Законом.

Апеляційний суд дійшов правильного висновку про те, що реабілітуючими є обставини, за якими особа визнається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення, відновлюється її репутація, гідність, права. При декриміналізації діяння законодавець виключає його з переліку кримінально караних, тому за правовою природою це не є реабілітуючою обставиною і не свідчить про виправдання особи, оскільки на момент вчинення нею діяння воно вважалося злочином і досудове розслідування здійснювалось відповідно до вимог чинного законодавства.

Отже, в частині негативних наслідків застосування кримінального закону рішення про закриття провадження в кримінальній справі у зв`язку з декриміналізацією діяння закон прирівнює до обставин реабілітуючого характеру (виключає настання для нього негативних наслідків застосування кримінального закону), а тому дозволяє приймати відповідне рішення, а в частині вимог щодо відшкодування шкоди, завданої цій особі застосуванням примусових заходів кримінально-правового характеру, прирівнює до обставин нереабілітуючого характеру, не надаючи особі права вимагати відшкодування завданої їй шкоди за час процедури притягнення до відповідальності.

У постанові від 06 травня 2020 року у справі № 591/4695/17 (провадження № 61-44996св18) Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати касаційного цивільного суду, скасовуючи рішення судів попередніх інстанцій та ухвалюючи нове рішення про відмову в задоволенні позову про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування, прокуратури, виходив із того, що кримінальна справа у частині пред`явленого позивачу обвинувачення за частиною третьою статті 364 КК України закрита за відсутністю в його діянні складу злочину у зв`язку з декриміналізацією, що у свою чергу, не є реабілітуючою підставою закриття кримінального провадження, не виправдовує особу, яка вчинила діяння, яке визнавалось злочином на момент його вчинення, і не тягне набуття особою права на відшкодування моральної шкоди за вказаним Законом.

У постанові від 18 листопада 2020 року у справі № 199/7894/19 (провадження № 61-4206св20) Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду погоджуючись з висновками судів попередніх інстанції, виходив із того, що право на відшкодування шкоди у громадянина, який був незаконно засуджений судом, виникає у випадку повної його реабілітації. Судами встановлено, що кримінальне провадження за обвинуваченням позивача у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 122 КК України, закрито на підставі пункту сьомого частини першої статті 284 КК України, у зв`язку з відмовою потерпілого від обвинувачення. Закриття кримінального провадження у зв`язку з відмовою потерпілого від обвинувачення не є реабілітуючою підставою, а тому не дає особі право на відшкодування шкоди у розмірах і порядку, передбаченому Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

З огляду на викладене, колегія суддів Верховного Суду вважає, що одним із основних елементів, які підлягають встановленню та вирішенню під час розгляду цієї справи, є визначення належності способу захисту прав позивача, зокрема, чи є відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду ефективним способом захисту її прав , з огляду на те, що вона не була повністю реабілітована за вчинення злочину, зокрема, за частиною четвертою статті 190, частиною другою статті 209 КК України її виправдано, за частиною другою статті 364 КК України кримінальну справу закрито на підставі пункту 2 частини першої статті 6 КПК України 1960 року (за відсутністю в діянні складу злочину), у межах цієї ж кримінальної справи її засуджено за вчинення злочину, передбаченого частиною першою статті 366 КК України, однак звільнено від покарання у зв`язку із закінченням строків давності, тобто з нереабілітуючих підстав.

При цьому, колегія суддів Верховного Суду звертає увагу на те, що саме пунктом 3 Положення про застосування Закону № 266/94-ВР передбачено, що право на відшкодування шкоди у громадянина, який був незаконно засуджений судом, виникає у випадку повної його реабілітації.

Проте підзаконний акт не є законом, тому не може звужувати, чи скасовувати права громадян, які встановлено нормативно-правовими актами вищої юридичної сили.

Відповідно до статті 92 Конституції України виключно законами України визначаються, зокрема, права, свободи людини і громадянина та їх гарантії.

У свою чергу, Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», не містить таких обмежень щодо відшкодування незаконно засудженій особі моральної шкоди, як його повна реабілітації.

Крім того, за змістом статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіяювача та вини останнього в її заподіянні. Суд повинен з`ясувати, зокрема, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

У постанові від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18) Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Як встановлено судами, позивачу було пред`явлено обвинувачення за чотирма статтями КК України, проте за частиною четвертою статті 190, частиною другою статті 364 та частиною другою статті 209 КК України вона була реабілітована, а за частиною першою статті 366 КК України кримінальна справа закрита у зв`язку з закінченням строків давності. При цьому, ОСОБА_1 перебувала під слідством і судом із 03 березня 2011 року до 19 червня 2015 року, тобто 4 роки 3 місяці та 16 днів, у тому числі 377 дні перебувала під вартою, фактично була відсторонена від роботи та керівної посади, яку обіймала на підприємстві, де пропрацювала багато років, перебуваючи під вартою зазнала значного погіршення стану здоров`я (органів зору).

Разом із тим, ухвалюючи оскаржувані рішення, суди на підставі норм Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» дійшли висновку про те, що за відсутності повної реабілітації, право на відшкодування моральної шкоди не виникає. При цьому, дійшовши висновку про відшкодування завданої позивачу моральної шкоди, суди надали оцінку судовим рішенням, винесеним у кримінальній справі щодо незаконного тримання позивача під вартою.

Завдання цивільного судочинства полягає у захисті саме порушених прав особи, що звернулася до суду з позовом, а судами встановлено таке порушення прав позивача.

Як зазначено у статті 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.

Відповідно до статті 1 Конституції Україна є правовою державою.

Людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави (статті 3 Конституції України).

Головним обов`язком держави є утвердження та забезпечення прав і свобод людини; забезпечення прав і свобод, крім усього іншого, потребує, зокрема, законодавчого закріплення механізмів (процедур), які створюють реальні можливості для здійснення кожним громадянином прав і свобод (рішення Конституційного Суду України від 24 грудня 2004 року № 22-рп/2004).

Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права, на якому буде засноване судове рішення.

Одним із елементів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоб виключити ризик свавілля. Відсутність ясності та двозначність формулювань приписів не може гарантувати їх однакове застосування та захист від свавілля.

ЄСПЛ у справі «Щокін проти України» (заяви № 23759/03 та № 37943/06, пункти 50-56) зазначив, зокрема, що верховенство права, один із основоположних принципів демократичного суспільства, притаманний усім статтям Конвенції; відсутність в національному законодавстві необхідної чіткості та точності, які передбачали можливість різного тлумачення, порушує вимогу «якості закону», передбачену Конвенцією, та не забезпечує адекватний захист від свавільного втручання публічних органів державної влади у майнові права заявника.

Аналіз прецедентної практики ЄСПЛ дає підстави дійти висновку, що критеріями, за якими визначається якість норми національного права, є такі: доступність норми права, що визначається можливістю фізичних та юридичних осіб, до яких вона звернена, ознайомитись зі змістом норми права; передбачуваність її застосування, тобто її формулювання є достатньо чіткими з урахуванням специфіки відповідних суспільних відносин, щоб дати змогу учасникам суспільних відносин передбачати в розумних межах у світлі особливостей конкретних обставин наслідки того чи іншого діяння; наявність гарантій проти її свавільного застосування.

Відповідно до частини четвертої статті 17 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» єдність системи судоустрою забезпечується, зокрема, єдністю судової практики.

Єдність судової практики є фундаментальною засадою здійснення судочинства і визначається тим, що має гарантувати стабільність правопорядку, об`єктивність і прогнозованість правосуддя. Застосування ж судами різних підходів до тлумачення законодавства, навпаки, призводить до невизначеності закону, його суперечливого та довільного застосування. Також єдність судової практики є складовою вимогою принципу правової визначеності.

Колегія суддів звертає увагу й на те, що виключна правова проблема має оцінюватися з врахуванням кількісного та якісного вимірів. Кількісний відбиває той факт, що вона наявна не в одній якійсь конкретній справі, а у невизначеній кількості справ, які або вже існують, зокрема, у судах першої та апеляційної інстанції, або можуть виникнути з врахуванням правового питання, щодо якого постає проблема невизначеності.

З точки зору якісного критерію про виключність правової проблеми можуть свідчити наступні обставини: з касаційної скарги вбачається, що судами були допущені істотні порушення норм процесуального права, які унеможливили розгляд справи з дотриманням вимог справедливого судового розгляду, норми матеріального чи процесуального права були застосовані судами таким чином, що постає питання щодо дотримання принципу пропорційності, тобто забезпечення належного балансу між приватними та публічними інтересами; наявні колізії в нормах матеріального права, що викликає необхідність у застосуванні аналогії закону чи права, або постає питання принципу верховенства права, перегляд справи Великою Палатою Верховного Суду потрібен з метою унеможливлення повторення допущеної явної помилки у застосуванні норм права у подальшій судові діяльності.

За змістом статті 1 Конвенції існує презумпція, що юрисдикція здійснюється на всій території Договірної держави. Зобов`язання, взяті на себе Договірною державою за статтею 1, включають два аспекти. З одного боку - негативне зобов`язання утримуватися від втручання у здійснення гарантованих прав і свобод, а з іншого боку - позитивні зобов`язання вживати належних заходів для забезпечення дотримання таких прав і свобод на своїй території.

У конкретному випадку справа має принципове значення, а виключна правова проблема полягає в тому, що відповідно до визначених Конституцією України основних прав та свобод людини і громадянина, особа, яка не вчиняла кримінально-каране діяння не повинна нести непропорційний та надмірний тягар страждань, заподіяних їй внаслідок фізичного чи психічного впливу, викликаних безпідставним обмеженням волі.

Як встановлено судами, позивач за більшістю інкримінованих їй статей повністю реабілітована, тобто вона є такою, що не скоювала злочини, передбачені частиною четвертою статті 190, частиною другою статті 209 та частиною другою статті 364 КК України, і лише за частиною першою статті 366 КК України її звільнено від покарання у зв`язку із закінченням строків давності, тобто з нереабілітуючих підстав.

З огляду на викладене, виключна правова проблема полягає у вирішенні питань: чи підлягає відшкодуванню моральна шкода при неповній реабілітації особи та чи підлягає застосуванню до таких правовідносин принцип пропорційності, з огляду на те, що має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.

Незважаючи на врахування кількісного та якісного показників, які можуть вказувати на таку проблему, до уваги слід брати й те, що це нова правова проблема, яка раніше не вирішувалася, буде мати важливе значення для судової практики.

У зв`язку із цим колегія суддів вважає, що: 1) справа має принципове значення; 2) судове рішення Великої Палати Верховного Суду необхідне для подальшого розвитку права та забезпечення єдності судової практики, оскільки справа має принципове значення, так як йдеться про правове питання, яке потребує пояснення і це питання ще не вирішувалося вищою судовою інстанцією з метою завбачливого прояснення незрозумілих правових питань за допомогою судового рішення на авторитетному рівні.

З урахуванням наведеного та керуючись статтями 402-404 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Передати на розгляд Великої Палати Верховного Суду справу № 522/2493/18 за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, треті особи: прокуратура Одеської області, яка перейменована на Одеську обласну прокуратуру, Одеська місцева прокуратура № 4, про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями прокуратури та суду, за касаційними скаргами Державної казначейської служби України, Одеської обласної прокуратури на рішення Приморського районного суду міста Одеси від 19 вересня 2019 року та постанову Одеського апеляційного суду від 21 жовтня 2020 року та касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Одеського апеляційного суду від 21 жовтня 2020 року

Ухвала суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття і оскарженню не підлягає.

Головуючий І. М. Фаловська

Судді: В. М. Ігнатенко

С. О. Карпенко

С. Ю. Мартєв

В. А. Стрільчук