Справа № 159/4671/21
Провадження № 2/159/1146/21
КОВЕЛЬСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 листопада 2021 року м. Ковель

Ковельський міськрайонний суд Волинської області в складі:

головуючого судді Волкової Ю.Ф.,

із участю секретаря судового засідання Бакай Л.О.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача Романюк Н.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Волинської обласної прокуратури про зняття арешту на майно,

встановив:

17 серпня 2021 року ОСОБА_2 звернулась із позовом до Волинської обласної прокуратури про зняття арешту, накладеного 04.01.2011 постановою слідчого Волинської міжрайонної природоохоронної прокуратури на належну їй земельну ділянку, кадастровий номер :04:002:0464, за адресою Ковельський район, село Бахів, квартал житлової забудови НВО «Трави» Дубівської сільської ради Ковельського району Волинської області; виключення з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна запис від 04.01.2011 № 10697447 (тип обтяження: арешт нерухомого майна, об`єкт обтяження: земельна ділянка, Волинська область, Ковельський район, с. Дубове, кадастровий номер :04:002:0464, власник: ОСОБА_2 ).

1.Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача.

1.1. Вимоги позивача обґрунтовані тим, що ОСОБА_2 є власницею спірної земельної ділянки із червня 2007 року. Відповідно до відомостей з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна на вказану земельну ділянку 06.01.2011 накладено арешт Волинською міжрайонною природоохоронною прокуратурою у межах кримінального провадження відносно посадової особи Ковельського районного відділу земельних ресурсів. Вироком Ковельського міськрайонного відділу суду Волинської області від 12.01.2012 таку особу визнано винною у вчиненні злочину, передбаченого частиною другою статті 367 Кримінального кодексу України та призначено відповідне покарання; питання про скасування арешту земельної ділянки судом не вирішувалось.

За результатами розгляду звернення позивачки до Волинської обласної прокуратури про зняття арешту із належної їй земельної ділянки відповідач листом від 14.06.2021 роз`яснив ОСОБА_2 право на звернення до суді із відповідними вимогами.

Позивач вважає, що даний спір підлягає розгляду за правилами цивільного судочинства, оскільки арешт на земельну ділянку накладено в рамках кримінального провадження на підставі положень КПК 1690 року. Керуючись наведеним, ОСОБА_2 просить позовні вимоги задовольнити.

1.2. У відзиві на позовну заяву від 07.09.2021 відповідач позовних вимог не визнав. Позиція обґрунтована тим, що Кримінальним процесуальним кодексом України, який набрав чинності у листопаді 2012 року (далі КПК України), чітко урегульований порядок вирішення питання зняття арешту майна. Зокрема відповідно до частини першої статті 174 КПК України підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Таке клопотання під час досудового розслідування розглядається слідчим суддею, а під час судового провадження - судом.

Відповідно до пункту 9 розділу ХІ «Перехідні положення» КПК України запобіжні заходи, арешт майна, відсторонення від посади, застосовані під час дізнання та досудового слідства до дня набрання чинності цим Кодексом, продовжують свою дію до моменту їх зміни, скасування чи припинення у порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом.

Керуючись наведеним, та враховуючи те, що справа не перебуває у провадженні органу досудового розслідування, прокурор не наділений повноваженнями щодо зняття арешту з майна, накладеного у ході досудового розслідування. Положення цивільно-правового законодавства не підлягають застосуванню до відносин щодо скасування арешту на майно, застосованого у межах кримінального провадження.

Також зазначила, що Волинську міжрайонну прокуратуру як орган з нагляду за додержанням законів у природоохоронній сфері ліквідовано у грудні 2014 року, а Волинська обласна прокуратура є неналежним відповідачем у даній справі.

Керуючись наведеним, представник відповідача просила закрити провадження у даній справі на підставі пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України, оскільки справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

1.3. У відповіді на відзив від 08.09.2021 представник позивача заперечила проти закриття провадження у даній справі на підставі пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України, оскільки вважає справа підлягає розгляду за правилами цивільного судочинства, а відповідач є належним. Свою позицію (із посиланням на правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у постанові від 30.06.2020 у справі № 727/2878/19) обґрунтувала тим, що арешт на майно накладений на підставі КПК України 1960 року.

1.4. У судовому засіданні 05.11.2021 представник позивача позовні вимоги підтримала, посилаючись на обставини, викладені у заявах по суті, просила їх задовольнити; клопотання відповідача про закриття провадження у справі вважала безпідставним.

1.5. Представник відповідача у судовому засіданні 05.11.2021 позовних вимог не визнала із підстав, викладених у відзиві, просила провадження у справі закрити.

2. Рух справи у суді.

Ухвалою від 20.08.2021 відкрито провадження у даній справі, розгляд якої постановлено проводити за правилами спрощеного позовного провадження, яку призначено до судового розгляду на 09.09.2021. Розгляд справи у подальшому було відкладено на 09.09.2021, 23.09.2021, 20.10.2021, 05.11.2021 за клопотанням представника відповідача.

Інших процесуальних дій у справі суд не вчиняв.

3. Заяви, клопотання учасників процесу та насідки їх вирішення.

3.1. Вирішення питання про закриття провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України (щодо юрисдикції суду).

Стаття 124 Конституції України передбачає, що юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Право на доступ до суду реалізується на підставах і в порядку, встановлених законом. Кожний із процесуальних кодексів встановлює обмеження щодо кола питань, які можуть бути вирішені в межах відповідних судових процедур. Зазначені обмеження спрямовані на дотримання оптимального балансу між правом людини на судовий захист і принципами юридичної визначеності, ефективності й оперативності судового процесу.

Судова юрисдикція - це інститут права, покликаний розмежувати між собою як компетенцію різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського й адміністративного.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є предмет спору, характер спірних матеріальних правовідносин і їх суб`єктний склад. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції судів, які розглядають справи за правилами цивільного, кримінального, господарського й адміністративного судочинства. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до його відання, тобто діяти в межах установленої законом компетенції.

Цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (частини перша та третя статті 3 ЦПК України).

Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства (частина перша статті 19 ЦПК України).

Приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення, як правило, майнового приватного права чи інтересу.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а, по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, у якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа. Отже, у порядку цивільного судочинства за загальним правилом можна розглядати будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін зазвичай є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.

Спір щодо звільнення майна з-під арешту є приватноправовим, якщо арешт накладений на майно особи, яка не була учасником кримінального провадження, розпочатого за Кримінально-процесуальним кодексом України (КПК України 1960 року) та завершеного у порядку, передбаченому КПК України 1960 року.

Вказаний правовий висновок сформовано у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 372/2904/17-ц, постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.06.2020 у справі № 727/2878/19, якіу силу частини четвертої статті 263 ЦПК України враховуються судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

Отже, оскільки арешт накладено на земельну ділянку фізичної особи, яка не була учасником кримінального провадження, розпочатого і завершеного (вироком) під час дії КПК України 1960 року, тому даний спір щодо звільнення майна з-під арешту є приватноправовим і підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства.

Керуючись наведеним, суд відмовляє у задоволенні клопотання представника відповідача про закриття провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України.

4. Фактичні обставини справи, встановлені судом.

ОСОБА_2 є власником земельної ділянки кадастровий номер :04:002:0464, за адресою: АДРЕСА_1 , що стверджується копіями державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯГ № 064773 від 20.03.2008; договору купівлі-продажу земельної ділянки від 14.06.2007; витягу з Державного реєстру правочинів від 14.06.2007.

В ході досудового розслідування за постановою слідчого Волинської міжрайонної прокуратури від 04.01.2011 на підставі статті 126 КПК України (в редакції 1960 року) накладено арешт у тому числі на вказану земельну ділянку. Кримінальне провадження відбувалось відносно гр. ОСОБА_3 за частиною другою статті 367 Кримінального кодексу України.

Вироком Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 12.01.2012 (справа № 0306/436/2011) ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні злочину за частиною другою статті 367 Кримінального кодексу України і призначено відповідне покарання без додаткового покарання у виді конфіскації майна. Цивільний позов також не було не заявлено. При ухваленні вироку питання про скасування арешту земельної ділянки не вирішувалось.

На підставі відомостей з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна (номер інформаційної довідки 268955634 від 04.08.2021) встановлено, що 06.01.2011 зареєстроване обтяження (арешт нерухомого майна) за № 10697447 на земельну ділянку, кадастровий номер :04:002:0464, за адресою Волинська область, Ковельський район, село Дубове; власник: ОСОБА_2 ; обтяжувач: Волинська міжрайонна природоохоронна прокуратура.

5. Норми права, які застосував суд.

Велика Палата Верховного Суду у постановах від 31.05.2019 у справі №372/2904/17-ц, від 30.06.2020 у справі № 727/2878/19 зазначила наступні висновки.

Право власності належить до основоположних прав людини, втілення яких у життя становить підвалини справедливості суспільного ладу. Захист зазначеного права гарантовано статтею першою Першого протоколу до Конвенції. Як передбачено цією міжнародно-правовою нормою, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, і ніхто не може бути позбавлений власного майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ втручання в це право повинно мати законні підстави й мету, а також бути пропорційним публічному інтересу.

Особи, котрі зазнають порушення права мирного володіння майном, як і інших визначених Конвенцією прав, відповідно до статті 13 цього міжнародно-правового акта повинні бути забезпечені можливістю ефективного засобу юридичного захисту в національному органі.

На рівні національного законодавства гарантії захисту права власності закріплені у статті 41 Конституції України, за змістом якої кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю за винятком обмежень, установлених законом.

Зазначений принцип відображено й конкретизовано в частині першій статті 321 Цивільного кодексу України, згідно з якою право власності є непорушним, і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Одним із способів захисту права власності є гарантована статтею 391 цього Кодексу можливість власника вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном.

Спеціальні підстави законного обмеження особи у реалізації права власності передбачені, зокрема, нормами кримінального процесуального закону для виконання завдань кримінального провадження як легітимної мети відповідного втручання у право мирного володіння майном.

Зокрема, відповідно до статті 126 КПК України 1960 року, чинного на час накладення слідчим арешту на майно позивача, зазначений захід міг тимчасово застосовуватися слідчим або судом на період досудового слідства та/або судового розгляду для забезпечення цивільного позову і можливої конфіскації майна. Як було визначено в цій же статті та відповідно до пункту 8 частини першої статті 324 КПК України 1960 року, накладений на майно арешт підлягав скасуванню органом досудового слідства, коли в застосуванні цього заходу відпаде потреба; або питання зняття арешту з майна підлягало вирішенню вироком.

Арешт майна має тимчасовий характер, і його максимально можлива тривалість обмежена часовими рамками досудового розслідування та/або судового розгляду до прийняття процесуального рішення, яким закінчується кримінальне провадження. Зі змісту частини третьої статті 174 КПК України у разі закриття кримінального провадження на стадії досудового розслідування одночасно з винесенням відповідної постанови прокурор зобов`язаний скасувати арешт майна, якщо воно не підлягає спеціальній конфіскації. Зазначена норма процесуального права є аналогічною наведеній у частині першій статті 214 КПК України 1960 року.

Також суд звертає увагу, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність. На відміну від традиційного розуміння інституту права власності, характерного для України, як і в цілому для держав континентальної системи права, Європейський суд з прав людини тлумачить поняття «майно» (роssеssіоns) набагато ширше й у контексті статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свободпід «майном» розуміє не тільки «наявне майно» (existing роssеssіоns), але й цілу низку інтересів економічного характеру (активи (assets).

Статтею 41 Конституції України та названою статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача.

6. Висновки суду та мотиви прийнятого рішення.

Суд, перевіривши доводи учасників справи, дослідивши письмові докази на предмет належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатності і взаємозв`язку доказів у їхній сукупності, дійшов висновку про часткове задоволення позову.

6.1. Враховуючи вищевикладене, з огляду на те, що накладення арешту на майно є перешкодою у здійсненні особою своїх прав спадкоємця та власника нерухомості, а також відпали підстави для забезпечення виконання рішення суду за кримінальним провадження та судом при ухваленні вироку не було вирішено питання, щодо скасування арешту з майна, суд вважає за необхідне заявлену першу позовну вимогу задовольнити - зняти арешт із земельної ділянки, розташованої за адресою: Волинська область, Ковельський район, село Дубове, кадастровий номер :04:002:0464, яка належить ОСОБА_2 , накладений постановою Волинської міжрайонної природоохоронної прокуратури від 04.01.2011.

При цьому, розбіжності у визначенні розташування спірної земельної ділянки із кадастровим номером :04:002:0464 (село Бахів, Ковельський район, Волинська область у Державному акті на право власності на земельну ділянку; село Дубове, Ковельський район, Волинська область у відомостях з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна) зумовлені змінами у адміністративно-територіальному устрої регіону.

У контексті належного відповідача за даним цивільно-правовим спором, суд звертає увагу, що відповідачем у справі не спростовано обставин щодо правонаступництва за результатами ліквідації та/або реорганізації Волинської міжрайонної природоохоронної прокуратури шляхом

6.2. У задоволенні позовної вимоги про виключення з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна запис від 04.01.2011 № 10697447 (тип обтяження: арешт нерухомого майна, об`єкт обтяження: земельна ділянка, Волинська область, Ковельський район, с. Дубове, кадастровий номер :04:002:0464, власник: ОСОБА_2 ) необхідно відмовити, оскільки така позовна вимога фактично є встановленням способу виконання заявленої першої позовної вимоги.

7. Розподіл судових витрат.

Судові витрати за заявою позивача залишити за останнім.

Керуючись статтями 4, 12-13, 76-81, 141, 258, 259, 263, 265, 268, 354 ЦПК України, суд, -

ухвалив:

у задоволенні клопотання відповідача про закриття провадження у справі відмовити.

Позов ОСОБА_2 до Волинської обласної прокуратури про зняття арешту на майно задовольнити частково.

Зняти арешт із земельної ділянки, розташованої за адресою: Волинська область, Ковельський район, село Дубове, кадастровий номер :04:002:0464, яка належить ОСОБА_2 , накладений постановою Волинської міжрайонної природоохоронної прокуратури від 04.01.2011.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Судові витрати залишити за позивачем.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Волинського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Найменування, імена сторін та інших учасників справи:

позивач - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ;

представник позивача - ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , юридина адреса: АДРЕСА_2 ;

представник відповідача прокурор Ковельської окружної прокуратури Романюк Надія Миколаївна, службова адреса: вулиця Шевченка, 7, місто Ковель, Волинська область.

Повний текст судового рішення виготовлено 10 листопада 2021 року.

Головуючий Ю.Ф.Волкова