Справа № 215/6332/20
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 січня 2021 року Тернівський районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області

у складі: головуючого, судді - Коноваленко М.І.

за участю секретаря - Таран О.В.

розглянувши в порядку ч.2ст.247ЦПК України, без фіксування судового процессу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, в м. Кривому Розі в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» про стягнення одноразової допомоги, середнього заробітку за час затримки при розрахунку та моральної шкоди, спричиненої не проведенням повного розрахунку при звільненні, -

ВСТАНОВИВ:

13.11.2020 року позивач звернулася в суд з позовом до ПрАТ «Північний ГЗК» про стягнення 1204,20 грн. в порядку недоплаченої одноразової допомоги при звільненні, 47399,28 грн. середнього заробітку за час затримки при розрахунку за період з 29.11.2008 р. по 29.11.2012 р., 10000 грн. моральної шкоди, спричиненої непроведенням повного розрахунку.

В обґрунтування зазначає, що вона працювала на підприємстві у відповідача більше 13 років: з 05.12.1995 р. по 28.11.2008 р. машиністом конвеєра. 28.11.2008 р. була звільнена за власним бажанням, у зв`язку з виходом на пенсію. В цьому році вона дізналася, що має право відповідно до Галузевої угоди гірничо-металургіййного комплексу України на 2007-2008 рік на одноразову (вихідну) допомогу при звільненні, оскільки пропрацювала у відповідача більше 13 років і була звільнена у зв`язку із виходом на пенсію за власним бажанням.

Ухвалою від 19.11.2020 року у справі відкрито провадження і призначено справу до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

29.12.2020 року до суду надійшов відзив на позовну заяву разом з підтвердженням про направлення його копії позивачу, в тексті якого представник відповідача просить відмовити в позові. Зазначає, що Колективним договором, який був чинний з 2007-2008 роки, дійсно передбачена виплата працівникам, які досягли пенсійного віку при виході на пенсію за власним бажанням, одноразову допомогу в розмірі, залежному від безперервного стажу роботи на підприємстві, зокрема від 7,5 до 15 років середньомісячної заробітної плати працівника (від 55 років, чоловікам від 60 років). Оскільки позивачу на момент звільнення не було 55 років, вона звільнилася за власним бажанням у звязку із виходом на пенсію, яка була призначена на пільгових умовах за Списком №1 (у віці 45 років), то і одноразова допомога їй не виплачувалась. Так як позивач на момент звільнення не досягла відповідного пенсійного віку, що було обов`язковою умовою для виплати одноразової допомоги (п.7.5 колдоговору), відповідач не вбачає своєї вини щодо не проведення такої виплати та происть відмовити у стягненні середнього заробітку за час затримки виплати одноразової допомоги. Також, різниця між розміром вихідної допомоги та розміром середнього заробітку за час затримки при розрахунку повинна відповідати принципам співмірності та істотності суми заборгованогсті порівняно з середнім заробітком. Прендставник відповідача звертає увагу, що дана виплата не належить до категорії заробітної плати. Позивач повинна була звернутись з вимогою про відшкдуваня моральної шкоди у тримісячний строк з дня, коли дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права, однак звернулася із пропуском такого строку більш ніж на 10 років та не просила про його поновлення. Також представник відповідача вважає, що підстави для стягнення на користь позивача моральної шкоди відсутні (а.с.24-35).

Суд, дослідивши письмові матеріали справи, дійшов до таких висновків.

Сукупністю належних, допустимих і достовірних доказів судом встановлені такі обставини і відповідні їм правовідносини.

Позивач ОСОБА_1 з 05.12.1995 р. По 18.11.2008р. працювала на «Північному гірничо-збагачувальному комбінаті», правонаступником якого є відповідач, машиністом конвеєру на дробильній фабриці №1, що підтверджується записами №№19-26 у її трудовій книжці НОМЕР_1 . 18.11.2008 р. позивач звільнений за власним бажанням, у зв`язку із виходом на пенсію (а.с.11-12).

Відповідно до довідки ПрАТ «ПівнГЗК» № 611 від 09.06.2011 року, за період з 01.09.2008 по 31.10.2008 середньогодинна заробітна плата позивача становила 6,69грн., а середньомісячна - 1204,20 грн. (а.с.13).

Як слідує з п.6.1 Галузевої угоди гірничо-металургійного комплексу України на 2007-2008 роки, зобов`язання роботодавця виплачувати працівникам, які досягли пенсійного віку (жінки 55 років, чоловіки 60 років) при виході на пенсію за власним бажанням одноразову допомогу в розмірі, залежному від безперервного стажу роботи на комбінаті: від 7,5 до 15 років - середньомісячної заробітної плати працівника - а.с.15-16.

Водночас, згідно з п.7.5 Колективного договору на 2007-2008 роки між генеральним директором та об`єднаним представницьким органом профспілкових організацій ПАТ «Північний ГЗК», передбачено виплату підприємством одноразової допомоги при виході на пенсію за умови, що працівники звільняються за власним бажанням протягом одного місяця після досягнення ними пенсійного віку (для жінки - 55 років) - а.с.28-30.

Відповідно до положень ст.13 КЗпП України колективний договір може передбачати додаткові порівняно з чинним законодавством і угодами гарантії, соціально-побутові пільги.

Згідно зі ст. 97 Кодексу законів про працю України, форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, Генеральною та Галузевими (регіональними) угодами.

Статтею 5 Закону України «Про колективні договори і угоди» встановлено, що умови колективних договорів і угод, укладених відповідно до чинного законодавства, є обов`язковими для підприємств, на які вони поширюються, та сторін, які їх уклали. Умови колективних договорів або угод, що погіршують порівняно з чинним законодавством становище працівників, є недійсними, і забороняється включати їх до договорів і угод.

Також, стаття 9 цього Закону передбачає, що положення генеральної, галузевої (міжгалузевої), територіальної угоди діють безпосередньо і є обов`язковими для всіх суб`єктів, що перебувають у сфері дії сторін, які підписали угоду. Вимоги Галузевої угоди розповсюджуються на всі підприємства відповідної галузі.

З урахуванням викладеного і того, що колективний договір ПрАТ «Північний ГЗК» погіршує становище працівників підприємства в порівнянні з умовами Галузевої угоди, оскільки встановлює обов`язковість до віку особи, суд приходить до висновку про необхідність застосування до спірних правовідносин умов саме Галузевої угоди, виконання якої є обов`язком для відповідача.

Галузевою угодою гірничо-металургійного комплексу України в частині соціальних гарантій (соціального захисту), яка була чинна на час звільнення позивача із підприємства передбачено виплачувати при виході на пенсію працівнику одноразову допомогу залежно від стажу його роботи на підприємстві без встановлення віку особи.

Як встановлено судом, ОСОБА_1 відпрацювала на підприємстві відповідача гірничо-металургійного комплексу більше 12 років та була звільнена за власним бажанням у зв`язку із виходом на пенсію .

Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. N 100 (зі змінами та доповненнями) затверджений Порядок обчислення середньої заробітної плати. Пунктом 2 вищевказаного Порядку передбачено, що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата, якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.

Таким чином, суд приходить до висновку, що на ОСОБА_1 розповсюджується дія п.6.1 Галузевої Угоди гірничо-металургійного комплексу України та їй при звільненні роботодавцем повинна бути сплачена вихідна допомога в розмірі середньомісячної заробітної плат.

Приписами ст.47 КЗпП України встановлений обов`язок для власника або уповноваженого ним органу в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу.

Відповідно до ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Положеннями ст.117 КЗпП України встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Згідно зі ст.117 КЗпП України в разі несплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки передбачені в ст.116 цього Кодексу при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відповідно до ст.1 Першого протоколу від 17.07.1997 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та вимог ст.41 Конституції України, ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз`яснено, що при визначенні розміру відшкодування за час затримки розрахунку судам необхідно врахувати розмір спірної суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, вини роботодавця у порушенні строків її виплати та інших конкретних обставин справи.

У разі не проведення розрахунку у зв`язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

У разі не проведення розрахунку у зв`язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу.

Відповідно до розділів ІІ, ІІІ Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Коли нарахування проводяться виходячи із середньої заробітної плати, працівник не мав заробітку не з вини працівника, розрахунки проводяться виходячи з установлених йому в трудовому договорі тарифної ставки, посадового (місячного) окладу.

Відповідно до ст. 3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

В застосування зазначених норм в бюджеті закладені основні соціальні показники, на основі яких розраховуються розміри соціальних гарантій: мінімальна заробітна плата та прожиткові мінімуми.

Виходячи з зазначеного, з урахуванням статей 3 і 8 Конституції України, враховуючи засади виваженості та справедливості, положень Порядку обчислення заробітної плати про те, що працівник не мав заробітку не з власної вини, суд погоджується з розрахунком позивача щодо виплати їй одноразової допомоги в розмірі середньомісячної заробітної плати в сумі 1204,20 грн..

Також, позивач просив стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки за період з 29.11.2008 р. по 29.11.2012 р., тобто за 984 робочі дні, у розмірі 47399,28 грн.

Позивач звільнився з підприємства 28.11.2008 р., в суд звернувся з позовом про належних йому при звільненні виплат тільки 13.11.2020 р. Позивач не обгрунтував з чим була пов`язана тривалість такого періоду. При цьому, сума середнього заробітку за час затримки розрахунку є більш ніж в 15 разів більшою ніж сума невиплаченої позивачу вихідної допомоги.

З огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум, суд вважає, що буде справедливим розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку з позивачем визначити 30000,00 грн.

Щодо моральної шкоди, суд вважає, що слід врахувати роз`яснення п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995р., з подальшими змінами, " Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", відповідно до якого, розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховується характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість отриманого захворювання, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, конкретні обставини по справі, характер моральних страждань і наслідки, що наступили.

Однак, позивач в позовній заяві не достатньо обґрунтував характер, тривалість та обсяг заподіяних моральних страждань, тому суд позбавлений можливості правильно оцінити розмір відшкодування моральної шкоди.

Доводи представника відповідача щодо пропуску позивачем тримісячного строку звернення до суду є необґрунтованими з огляду на наступне.

Згідно з ч.2 ст.233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися в суд з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Конституційний Суд України в рішенні від 15 жовтня 2013 року № 9-рп/2013 щодо офіційного тлумачення положень ч. 2 ст.233 КЗпП України роз`яснив, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися в суд з позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати як складових належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем.

Рішенням №8-рп/2013 від 15 жовтня 2013 року щодо офіційного тлумачення положень ч.2 ст.233 КЗпП України, статей 1,12 Закону України «Про оплату праці» Конституційний Суд України роз`яснив, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

Аналіз наведених норм матеріального права з урахуванням висновків, що викладені в рішеннях Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року, дає підстави вважати, що порушення законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника в суд з відповідним позовом незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

Також, згідно зі ст.2 Закону України «Про оплау праці» структура заробітної плати складається з основної заробітної плати, додаткової заробітної плати, а також інших заохочувальних та компенсаційних виплат. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Оскільки вихідна допомога є грошовою виплатою, яка не передбачена актами чинного законодавства та входить до структури заробітної плати, а тому позовні вимоги щодо її виплати не обмежується будь-яким строком звернення до суду.

Також відповідно до положень ст. 141 ЦПК України з ПрАТ«Півн.ГЗК» підлягає стягненню на користь держави судовий збіру сумі 840,80 грн.

На підставі ст.ст.47, 97, 116, 117, 233, 237-1 КЗпП України, керуючись ст.ст.4,12,23,76-83,141,258,259,263,264,265,268,273 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» про стягнення одноразової допомоги, середнього заробітку за час затримки при розрахунку та моральної шкоди, спричиненої не проведенням повного розрахунку при звільненні - задовольнити частково.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат», місцезнаходження: 50079, Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН: НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_1 , недоплачену одноразову допомогу при звільненні у розмірі 1204 (одна тисяча двісті чотири) грн. 20 коп.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат», місцезнаходження: 50079, Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН: НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_1 , середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 30000 (тридцять тисяч) грн. 00 коп.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат», місцезнаходження: 50079, Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, судовий збір у розмірі 840,80 грн. на користь держави.

В іншій частині заявлених позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його складення до суду апеляційної інстанції через Тернівський районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення складено 11.01.2021 року.

СУДДЯ: