справа № 207/2744/20
№ провадження 2/208/976/21
РІШЕННЯ

Іменем України

08 листопада 2021 р. м. Кам`янське

Заводського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області, у складі:

Головуючого, судді - Івченко Т.П.,

Секретар судового засідання Задьора В.І.,

Представник позивача адвокат Обедзинської М.В.,

Представника відповідача адвоката Фесюк Ю.О.,

розгляну у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 «про стягнення витрат на утримання спільного майна», -

встановив:

1.Позиція позивача.

22 жовтня 2020 року позивачка ОСОБА_1 звернулася із даним позовом до ОСОБА_2 , як співвласника 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 , заявив про стягнення з відповідача 1/2 частину витрати на утримання даної квартири, як спільної часткової власності сторін, які понесені нею за період з листопада 2018 року по вересень 2020 року, на загальну суму 25658 гривень 00 копійок.

В обґрунтування заявлений вимоги позивачем зазначено, що позивач і відповідач є співвласниками зазначеної квартири, частки яких у праві власності на зазначену квартиру, є рівними по 1/2 частини, згідно до договору купівлі-продажу квартири укладеного 23.02.2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу Яловою О.М., зареєстрованого в реєстрі за № 382.

В період з листопада 2018 року відповідач не проживає у зазначеній квартирі, але будучи співвласником, не виконує обов`язки щодо утримання спільного майна, не сплачує витрати на її утримання, борги за комунальні послуги не сплачує, що є підставою для звернення із даним позовом до суду. Позивач вимушена була укласти договір реструктуризації боргу з оплати централізованого опалення, за період проживання у зазначеній квартирі відповідача, які несе самостійно.

На підтвердження заявленого розміру на відшкодування витрати з утримання квартири АДРЕСА_1 , позивачем наведено наступний розрахунок:

Місяць, рікОплата за воду та водовідве- денняОплата за спожиту електро- енергіюОплата за спожитий природній газ та транспортування газуОплата за утримання будинкуОплата за Централізо- ване опалення (реструкту ризація)
11.30
12.670
Всього за 2018 рік:3100
01.
02.0
03.
04.531
05. 1.
07.
08.99
09.2019 270270
10.20193853
11.201933
12.2019153 273426
Всього за 2019 рік:12144
01.202079
02.202079
03.20203821
04.202086
05.20200792
06.2020
07.2020120 271391
08. 2.9
Всього за 2020 рік:6072
Всього за період з 11.2018 р. по 09.2020 р.21316

Також, позивач посилається на понесення витрат у розмірі 30000 гривень, як понесених нею з оплати у встановлення електричного опалення у квартирі АДРЕСА_1 ,, на підставі договору б/н від 01.12.2018 року укладеного між нею та ФОП ОСОБА_3 .

Згідно п.1.1 даного Договору Виконавець зобов`язується надати послуги із монтажу електроопалення за адресою: АДРЕСА_2 , а Замовник зобов`язується прийняти і оплатити надані послуги.

На виконання умов договору та згідно Акту № 22-12 від 22.12.2018 р. Виконавцем були надані наступні послуги: монтаж електроопалення квартири АДРЕСА_3 загальною вартістю 30000 гривень, а тому також половину із заявленої суми відповідач повинен відшкодувати на користь позивача.

В судовому засіданні представник позивача, адвокат Обедзинська М.В. підтримала позовні вимоги у повному обсязі.

Щодо того, що як платник за наданими квитанціями як доказами понесення позивачем заявлених витрат, відображено дані не позивача а навпаки відповідача та 3-ої особи, представник зазначила, що особовий рахунок на квартиру та договори з організаціями які надають комунальні послуги оформлені на ім`я відповідача ОСОБА_2 ..

Сторона позивача не оспорює факт того, що відповідач дійсно звертався до суду із позовом щодо усунення йому перешкод у користуванні квартирою АДРЕСА_1 , та вселення в неї, але на час розгляду справи відповідач не проживає у зазначеній квартирі, та не несе витрати з її утримання.

Також сторона позивача не оспорює факт не погодження із відповідачем рішення про зміну виду опалення в квартирі з центрального опалення на автономне електроопалення, але це було пов`язано із тим, що електроопалення є більш якісним.

2.Позиція відповідача.

Відповідачем відзив на позов не надано. В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_2 , адвокат Фесюк Ю.О. зазначив, що позовні вимоги відповідач не визнає у повному обсязі, так як заявляючи вимоги що відповідач не проживає у квартирі АДРЕСА_1 , не повідомила суд про те, що ці обставини виникли з підстав перешкоди позивачем ОСОБА_1 відповідачу ОСОБА_2 у користуванні зазначеною квартирою, так як позивач змінила замки на вхідних дверях у квартиру, не допускала відповідача у належне йому житло, що вимусило ОСОБА_4 звернутися до суду із позовом про усунення йому перешкод у користування житлом та його вселенні.

Так, згідно до Рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 27 грудня 2019 року у справі № 208/9095/18 провадження № 2/208/1935/19 позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 «про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом вселення» були задоволені у повному обсязі. Рішення набуло чинності 04.02.2020 року. Після цього відповідач ОСОБА_5 був вселений у зазначене житло. Але за умови неможливості проживання які виникли з позивачкою, відповідач залишив це житло.

Щодо витрат понесених позивачем ОСОБА_1 з оплати послуг за договором і ФОП за послугами із монтажу електроопалення за адресою: АДРЕСА_2 , то такі витрати повинні грунтуватися на спільній згоді співвласників щодо зміни виду опалення житла. До цього в квартирі було центральне опалення, яке не вимагало витрат з його встановлення. А тому заявлені позивачем витрати у розмірі 30000 гривень, які є значними, для відповідача, жодним чином не погоджувалися із відповідачем, крім того не підтверджені належними та допустимими доказами.

А тому що стороною позивача не доведено не виконання відповідачем своїх обов`язків щодо спільного майна, на підставі належних та допустимих доказах, не доведено підстави для сплати заявлених сум, просить у позові відмовити, так як відповідач дійсно з вини позивача з листопада 2018 року не мав можливості користуватися зазначеним житлом, був вимушений шукати житло для свого проживання, за яке ніс витрати, а тому всім послугами як з водопостачання, вивіз сміття, електропостачання, газопостачання, відповідач не користувався і не повинен сплачувати.

Вважає позов не обґрунтованим та таким що не підлягає задоволенню.

3.Заяви, клопотання, процесуальні питання.

22 жовтня 2020 року ОСОБА_1 подано даний позов до провадження Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області.

4.Фактичні обставини встановлені судом.

ОСОБА_2 і ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі від 09 серпня 2008 року, що підтверджено копією свідоцтва про шлюб (а.с. 10), який рішенням Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 03 січня 2020 року розірваний, рішення набрало законної сили 10 лютого 2020 року (а.с. 11).

Під час шлюбу, ОСОБА_2 і ОСОБА_1 придбано квартиру АДРЕСА_1 , частки яких у праві власності на квартиру є рівними по 1/2 частці за кожним, що підтверджено Договором купівлі-продажу квартири укладеного 23 лютого 2016 року, приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу Яловою О.М., зареєстрованого в реєстрі за № 382 (а.с. 12), що підтверджено витягом (а.с. 13-14).

Рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 27 грудня 2019 року у справі № 208/9095/18 провадження № 2/208/1935/19 позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 «про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом вселення» були задоволені у повному обсязі. Рішення набуло чинності 04.02.2020 року.

01 грудня 2018 року між ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_3 укладено договір б/н про надання послуг, згідно до якого виконавець зобов`язується надати послуги із монтажу електроопалення за адресою АДРЕСА_2 , а Замовник зобов`язується прийняти і оплатити надані послуги (а.с. 15).

Актом здачі-прийняття робіт (надання послуг) № 22-12 від 22 грудня 2018 року замовник ОСОБА_1 та представник виконавця ФОП ОСОБА_3 , засвідчили виконання виконавцем робіт з монтажу електроопалення квартири АДРЕСА_1 , за ціною 30000 гривень на суму 30000 гривень (а.с. 16).

На підтвердження оплати комунальних послуг наданих за адресою квартири АДРЕСА_1 , за період з листопада 2018 року по вересень 2020 року, надано квитанції (а.с. 17-39).

5.Норми права застосовані судом.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (стаття 4 ЦПК України 2004 року, частина перша статті 5 ЦПК України).

Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

У частині першій статті 322 ЦК України передбачено, що власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з пунктом 5 частини третьої статті 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги", у редакції чинній на час виникнення спірних відносин, споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Статтею 360 ЦК України передбачено, що співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном.

Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог? відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього (частини четверта статті 544 ЦК України).

6.Висновки та мотиви рішення суду.

Згідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Ст. 4 ЦПК України визначає, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребування судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Ст. 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами:

1) письмовими, речовими і електронними доказами;

2) висновками експертів;

3) показаннями свідків.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності.

З урахуванням вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно зі ст.ст. 8, 55 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Правову позицію щодо дотримання справедливості Конституційний Суд України висловив у рішенні від 30.01.2003 № 3-рп/2003 у справі про розгляд судом окремих постанов слідчого і прокурора: "Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8). Право на ефективний засіб захисту закріплено також у Міжнародному пакті про громадянські та політичні права (стаття 2) і в Конвенції про захист прав людини та основних свобод (стаття 13)".

Відповідно до ч.4 ст.12 ЦПК України Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Фактично судом встановлено, що квартира АДРЕСА_1 , є право спільної часткової власності позивача ОСОБА_1 та відповідача ОСОБА_2 , що підтверджено Договором купівлі-продажу квартири укладеного 23 лютого 2016 року, приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу Яловою О.М., зареєстрованого в реєстрі за № 382 (а.с. 12), витягом (а.с. 13-14).

Згідно до правової позиції викладеної Верховним Судом у Постанові від 19 серпня 2020 року у справі № 703/2200/15-ц провадження № 61-7289св20, У частині першій статті 322 ЦК України передбачено, що власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з пунктом 5 частини третьої статті 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги", у редакції чинній на час виникнення спірних відносин, споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Статтею 360 ЦК України передбачено, що співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном.

Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог? відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього (частини четверта статті 544 ЦК України).

Тлумачення наведених норм права дає підстави зробити висновок, що кожен співвласник зобов`язаний брати участь у витратах щодо утримання майна, що є у спільній частковій власності, незалежно від того, хто здійснює фактичні дії, спрямовані на утримання спільного майна.

Співвласник, який виконав солідарний обов`язок щодо сплати необхідних витрат на утримання майна, має право вимагати від іншого співвласника їх відшкодування (право зворотної вимоги? регрес).

Якщо хтось із співвласників відмовляється брати участь у витратах, інші співвласники можуть здійснити їх самостійно і вимагати від цього співвласника відшкодування понесених витрат у судовому порядку або ж безпосередньо звернутись до суду з позовом про примусове стягнення з співвласника, який відмовився нести тягар утримання спільного майна, коштів для цієї мети.

Такий правовий висновок викладено Верховним Судом у постанові від 13 березня 2019 року у справі N 521/3743/17-ц (провадження N 61-26462св18).

Судами встановлено, що сторони є співвласниками оспорюваної квартири і відповідно до закону зобов`язані оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Тобто крім права на звернення із позовом, позивач має також обов`язок довести ті обставини на які вона посилається, і підтвердити їх належними та допустимими доказами.

Як вбачається із наданих копій квитанцій щодо оплати комунальних послуг наданих за адресою квартири АДРЕСА_1 , в період заявлений позивачем, а саме за період з листопада 2018 року по вересень 2020 року, надано квитанції (а.с. 17-39):

-Квитанції щодо сплати заявлених послуг від імені ОСОБА_1 ,

?за період оплати лютий 2019 року (а.с. 36): на користь УКоЖФ у сумі 250,00 гривень; Тепломережі у сумі 270,00 гривень; Кам`янський ЦОК у сумі 1000,00 гривень; Місьководоканал у сумі 250,00 гривень; - на загальну суму 1770,00 гривень;

?за період оплати березень 2019 року (а.с. 35): на користь УКоЖФ у сумі 125,00 гривень; на користь ОСОБА_6 у сумі 150,00 гривень; на користь Кам`янський ЦОК у сумі 600,00 гривень; на користь Тепломережі у розмірі 270,00 гривен; - на загальну суму 1145,00 гривень;

?за період оплати квітень 2019 року (а.с. 34): на користь ТОВ «Дніпропетровськгаз збут» у розмірі 300,00 гривень;

?за період оплати жовтень 2019 року (а.с. 28): на користь ТОВ «Дніпропетровськгаз збут» у розмірі 50,00 гривень;

?за період оплати червень 2020 року (а.с. 32): на користь ТОВ «Дніпропетровськгаз збут» у розмірі 80,00 гривень;

?за період оплати серпень 2020 року (а.с. 19): на користь УКоЖФ у сумі 250,00 гривень; на користь Кам`янського міськводоканалу КП ДОР 150,00 гривень; на користь КП КМР Центральні тепломережі у сумі 271,00 гривні; на користь Кам`янський ЦОК у сумі 274,00 гривні; - на загальну суму 945,00 гривень;

?всього на загальну суму 4290 (чотири тисячі двісті дев`яносто) гривень 00 копійок.

Інші квитанції, за виключенням квитанції за грудень 2018 року на користь ОСОБА_7 на суму 50,00 гривень (а.с. 38), і квитанції за листопад 2018 року на користь ОСОБА_7 на суму 50,00 гривень (а.с. 39), сплачені від імені ОСОБА_8 , на загальну суму 100 (сто) гривень 00 копійок.

Інші квитанції за виключенням вищезазначених квитанцій на ім`я ОСОБА_1 і ОСОБА_8 , оформлені від імені ОСОБА_2 , що підтверджено квитанціям (а.с. 22-39).

Таким чином, від заявленої суми понесених витрат з оплати комунальних послуг квартири АДРЕСА_1 , позивачем ОСОБА_1 , за період з листопада 2018 року по вересень 2020 року, на загальну суму 21316 (двадцять одна тисяча триста шістнадцять) гривень 00 копійок, за відрахуванням суми сплаченої від імені ОСОБА_1 на загальну суму підтверджену квитанціями в розмірі 4290,00 гривень, та від імені ОСОБА_8 на загальну сум підтверджену квитанціями в розмірі 100,00 гривень, розмір сум з оплату комунальних послуг за вказаний період від імені ОСОБА_2 становить наступну суму, а саме:

21316,00 (4290,00 + 100,00) = 16926 (шістнадцять тисяч дев`ятсот двадцять шість) гривень 00 копійок.

Посилання позивача на те, що ці оплати комунальні послуг на загальну суму 21316 гривень проведені тільки ОСОБА_1 , а відображення на квитанціях ім`я платника ОСОБА_2 пов`язано із тим, що нібито договори на отримання комунальних послуг та особовий рахунок оформлені на ім`я ОСОБА_2 , жодним чином стороною позивача не доведені, так як до позову не долучено ні копії особового рахунку на квартиру АДРЕСА_1 ; ні копії договорів на отримання комунальних послуг тощо.

Крім того, така позиція позивача спростовується в тому числі і доказами наданими позивачем а саме квитанція оформленими від імені позивача ОСОБА_1 як платника послуг, а не від імені відповідача (а.с. 19, 28, 32, 34-36).

Інших доказів, які б підтвердили факт того, що саме ОСОБА_1 особисто понесли заявлені витрати з оплати комунальних послуг на загальну суму 21316 гривень, стороною позивача не подано.

Між іншим, позивачем жодним чином не обґрунтовано підстави понесення витрат з оплати комунальних послуг за адресою квартира АДРЕСА_1 , так як не долучено жодної вимоги від будь-якої організації яка надала комунальні послуги, про сплату будь-яких послуг та їх розмір.

А з наданих стороною позивача доказів, вбачається, що за вказаний період з листопада 2018 року по вересень 2020 року, проведено оплату комунальних послуг за квартирою АДРЕСА_1 :

?від імені ОСОБА_1 на загальну суму 4290 (чотири тисячі двісті дев`яносто) гривень 00 копійок;

?від імені ОСОБА_8 на загальну суму 100 (сто) гривень 00 копійок;

?від імені ОСОБА_2 на загальну суму 16926 (шістнадцять тисяч дев`ятсот двадцять шість) гривень 00 копійок.

Таким чином, розмір оплати за житлово-комунальні послуги по квартирі АДРЕСА_1 , він імені ОСОБА_2 є набагато більшими за розмір оплати проведених від імені позивача ОСОБА_1 ..

А тому заявлені вимоги позивачем щодо відшкодування 1/2 частини понесених витрат з оплати житлово-комунальних послуг за період з листопада 2018 року по вересень 2020 року, не знайшли свого підтвердження, та є такими що не підлягають задоволенню, так як позивачем не доведено і не підтверджено як підстави для нарахування заявлених витрат, так і факт понесення таких витрат саме позивачем.

Щодо вимоги про відшкодування понесених витрат позивачем з оплати послуг за договором від 01 грудня 2018 року укладеного між ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_3 про надання послуг з монтажу електроопалення за адресою АДРЕСА_2 , (а.с. 15), то суд виходить з наступного.

Так, згідно до ч. 1 ст. 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Ч. 2 ст. 358 ЦК України визначено, що співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Як встановлено в ході судового розгляду, будинок АДРЕСА_4 опалюється шляхом підключення до центральної мережи опалення міста Кам`янське, що підтверджено представником позивача під час судового розгляду.

Рішення про відмову від отримання послуг з центрального опалення квартири АДРЕСА_1 , прийнято позивачем ОСОБА_1 без погодження із співвласником ОСОБА_2 , що також підтверджено представником позивача під час судового розгляду.

В той же час, суд повторно наголошує що позивач має не тільки право заявити позовні вимоги, но і зобов`язаний надати докази на їх підтвердження.

Як вбачається позивач на підтвердження понесення витрат з оплати послуг з монтажу електроопалення посилається на Акт здачі-прийняття робіт (надання послуг) № 22-12 від 22 грудня 2018 року замовник ОСОБА_1 та представник виконавця ФОП ОСОБА_3 , засвідчили виконання виконавцем робіт з монтажу електроопалення квартири АДРЕСА_1 , за ціною 30000 гривень на суму 30000 гривень (а.с. 16).

Але зазначений акт здачі-прийняття робіт (надання послуг), не може бути прийнято судом як доказ понесених позивачем витрат за вказаним договором, укладеним із ФОП, так як згідно до пункту 1 ст.3 Закону України від 06.07.1995 №265/95-ВР Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг із змінами та доповненнями (далі Закону №265/95), в редакції станом на 22 грудня 2018 року визначено:

Суб`єкти господарювання, які здійснюють розрахункові операції в готівковій та/або в безготівковій формі (із застосуванням платіжних карток, платіжних чеків, жетонів тощо) при продажу товарів (наданні послуг) у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг, а також операції з приймання готівки для подальшого її переказу зобов`язані:

1)проводити розрахункові операції на повну суму покупки (надання послуги) через зареєстровані, опломбовані у встановленому

порядку та переведені у фіскальний режим роботи реєстратори

розрахункових операцій з роздрукуванням відповідних розрахункових

документів, що підтверджують виконання розрахункових операцій, або

у випадках, передбачених цим Законом, із застосуванням

зареєстрованих у встановленому порядку розрахункових книжок;

2)видавати особі, яка отримує або повертає товар, отримує послугу або відмовляється від неї, включаючи ті, замовлення або плата яких здійснюється з використанням мережі Інтернет, при

отриманні товарів (послуг) в обов`язковому порядку розрахунковий

документ встановленої форми на повну суму проведеної операції;

Згідно ст.2 Закону №265/95 розрахунковий документ - документ встановленої форми та змісту (касовий чек, товарний чек, розрахункова квитанція, проїзний документ тощо), що підтверджує факт продажу (повернення) товарів, надання послуг, отримання (повернення) коштів, купівлі-продажу іноземної валюти, надрукований у випадках, передбачених цим Законом, і зареєстрованим у встановленому порядку реєстратором розрахункових операцій або заповнений вручну.

Відповідно до ст.8 Закону №265/95 форма, зміст розрахункових документів, порядок реєстрації та ведення розрахункових книжок, книг обліку розрахункових операцій, а також форма та порядок подання звітності, пов`язаної із застосуванням реєстраторів розрахункових операцій або використанням розрахункових книжок, встановлюються органом доходів і зборів.

Положення про форму та зміст розрахункових документів затверджено наказом Міністерства фінансів України від 21.01.2016 №13 Про затвердження Положення про форму та зміст розрахункових документів, Порядку подання звітності, пов`язаної із використанням книг обліку розрахункових операцій (розрахункових книжок), форми №ЗВР-1 Звіту про використання книг обліку розрахункових операцій (розрахункових книжок) (далі ? Наказ № 13).

Цим Положенням визначено форми і зміст розрахункових документів, які повинні видаватися при здійсненні розрахунків суб`єктами господарювання для підтвердження факту продажу (повернення) товарів, надання послуг, отримання (повернення) коштів у сфері торгівлі, ресторанного господарства та послуг, а також комерційними агентами банків та небанківськими фінансовими установами при прийманні готівки для подальшого її переказу з використанням програмно-технічних комплексів самообслуговування (далі - ПТКС), за винятком ПТКС, що дають змогу користувачеві здійснювати виключно операції з отримання коштів, та розрахунків при здійсненні операцій з купівлі-продажу іноземної валюти.

Крім того, Інструкцією про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої Постановою Правління Національного банку України від 21.01.2004 №22 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 29.03.2004 за №377/8976 (далі - Інструкція) встановлено загальні правила, види і стандарти розрахунків клієнтів банків та банків у грошовій одиниці України на території України, що здійснюються за участю банків.

Згідно п.1.4 Інструкції розрахунковий документ - документ на паперовому носії, що містить доручення та/або вимогу про перерахування коштів з рахунку платника на рахунок отримувача.

Відповідно до п.1.13 Інструкції під час здійснення розрахунків можуть застосовуватись розрахункові документи на паперових носіях та в електронному вигляді. Цією Інструкцією встановлено правила використання під час здійснення розрахункових операцій таких видів платіжних інструментів: меморіального ордера, платіжного доручення, платіжної вимоги - доручення, платіжної вимоги, розрахункового чека, акредитива, інкасового доручення (розпорядження). Використання векселів та спеціальних платіжних засобів, зокрема платіжних карток (у тому числі корпоративних платіжних карток), регулюється законодавством України, у тому числі нормативно-правовими актами Національного банку.

Враховуючи вищевикладене, видаткова накладна, акт приймання виконаних робіт вважаються документами первинного обліку та не є розрахунковими документами, та не є доказом який би підтверджував понесення витрат з оплати наданих послуг.

А тому в цій частині позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення із відповідача ОСОБА_2 витрат з оплати послуг по монтажу електроопалення у квартирі АДРЕСА_1 , як не підтверджені належними та допустимими доказами які б підтвердили факт понесення заявлених витрат позивачем, є не обґрунтованими та такими що не підлягають задоволенню.

Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України» рішення ЄСПЛ від 10 лютого 2010 року )» (Постанови КЦС ВС від 07.10.2020 року у справі № 465/3586/17, від 08.10.2020 у справі № 712/22134/12, від 05.10.2020 у справі № 347/637/18, від 27.10.2020 у справі №243/11349/18).

7.Судові витрати.

Позивачем ОСОБА_1 понесені витрати з оплати судового збору при зверненні із позовом у розмірі 840,80 гривень, що підтверджено квитанцією (а.с. 1).

З врахуванням приписів ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Але враховуючи, що позовні вимоги ОСОБА_1 не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду та задоволенню не підлягають, а тому, понесені витрати позивачем підлягають покладенню на позивача.

На підставі вищезазначеного, керуючись ст.ст. 10, 76, 141, 259, 260, 263-265, ЦПК України, суд,-

ухвалив:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 «про стягнення витрат на утримання спільного майна», відмовити у повному обсязі.

Судові витрати понесені позивачем ОСОБА_1 у виді сплати судового збору в розмірі 840 (вісімсот сорок) гривень 80 копійок покласти на позивача.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга протягом 30 днів з дня його проголошення, безпосередньо до суду апеляційної інстанції Дніпровського апеляційного суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи можуть отримати інформацію щодо даної справи в мережі Інтернет за веб-адресою сторінки на офіційному веб-порталі судової влади України - http://zv.dp.court.gov.ua .

Сторони:

Позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрована за адресою АДРЕСА_2 .

Відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , адреса проживання АДРЕСА_5 .

Суддя Івченко Т. П.