У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 листопада 2021 року Суддя Деснянського районного суду Лісовська О.В., розглянувши заяву ОСОБА_1 про забезпечення по цивільній справі за скаргою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: ОСОБА_2 , приватний виконавець виконавчого округу м. Києва Ляпін Дмитро Валентинович, на дії та рішення приватного виконавця, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася до суду із скаргою на дії та рішення приватного виконавця Ляпіна Д.В.

10.11.2021 року до суду надійшла заява ОСОБА_1 про забезпечення, в якій вона просить суд накласти арешт на майно, а саме квартиру АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_3 ; заборонити будь-яким державним реєстраторам реєстраційної служби та нотаріусам, як спеціальним суб`єктам, здійснювати державну реєстрацію нерухомого майна - квартири АДРЕСА_1 ; заборонити будь-яким державним виконавчим органам та приватним виконавцям, в тому числі і приватному виконавцю Ляпіну Д.В., вчиняти будь-які дії щодо реалізації квартири АДРЕСА_1 ; заборонити державному підприємству «Сетам» вчиняти будь-які дії, спрямовані на примусове відчуження без згоди співвласника нерухомого жилого майна, частина якого належить на праві сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , а саме квартири АДРЕСА_1 .

Вказана заява мотивована тим, що заявниця ОСОБА_1 є співвласником квартири АДРЕСА_1 , що була придбана у шлюбі. Приватний виконавець відкрив виконавче провадження через 4 роки та 9 місяців після видачі виконавчого листа, що свідчить про допущення ним порушення вимог діючого законодавства. Приватним виконавцем на даний час виставлено на торги вказану квартиру, при цьому жодного повідомлення про відкриття виконавчого провадження, оцінку майна, проведення торгів та інші не було. На підставі викладеного заявниця просить задовольнити її заяву про забезпечення.

Заява ОСОБА_1 відповідає вимогам діючого цивільно-процесуального законодавства та Закону України «Про судовий збір».

Зваживши доводи заяви, вивчивши письмові матеріали скарги, суддя приходить до наступного висновку.

Відповідно до ч. 1 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Згідно із ч. 2 ст. 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред"явлення позову так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 150 ЦПК України позов забезпечується забороною вчиняти певні дії.

Частиною 3 статті 150 ЦПК України передбачено, що заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюються для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22.12.2006 року "Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову" розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, з"ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Таким чином, вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має оцінити обґрунтованість доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості та адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку з вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, які не є учасниками цього судового процесу.

Умовою застосування заходів до забезпечення позову за вимогами майнового характеру є достатньо обґрунтоване припущення, що майно, яке є у відповідача на момент пред`явлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову.

Заходи забезпечення позову повинні бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Співмірність передбачає співвіднесення судом негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, та майнових наслідків заборони вчиняти певні дії.

Метою вжиття заходів щодо забезпечення позову є уникнення можливого порушення в майбутньому прав та охоронюваних законом інтересів позивача, а також можливість реального виконання рішення суду та уникнення будь-яких труднощів при виконанні у випадку задоволення позову.

Під час вирішення питання щодо забезпечення позову, обґрунтованість позову не досліджується, адже питання обґрунтованості заявлених позовних вимог є предметом дослідження судом під час розгляду спору по суті і не вирішується ним під час розгляду заяви про забезпечення позову. Суд повинен лише пересвідчиться, що між сторонами виник спір.

З наведених норм діючого законодавства вбачається, що забезпечення позову можливо лише при розгляд справ позовного провадження.

З письмових матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 звернулася до суду із скаргою на дії приватного виконавця Ляпіна Д.В. у рамках виконавчого провадження № 63443428 щодо виконання виконавчого листа № 754/18911/14 про стягнення з ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на користь ПАТ «УкрСиббанк» боргу у розмірі 22736, 18 доларів США.

У своїй заяві про забезпечення від 10.11.2021 року ОСОБА_1 просить суд накласти арешт на майно, а саме квартиру АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_3 ; заборонити будь-яким державним реєстраторам реєстраційної служби та нотаріусам, як спеціальним суб`єктам, здійснювати державну реєстрацію нерухомого майна - квартири АДРЕСА_1 ; заборонити будь-яким державним виконавчим органам та приватним виконавцям, в тому числі і приватному виконавцю Ляпіну Д.В., вчиняти будь-які дії щодо реалізації квартири АДРЕСА_1 ; заборонити державному підприємству «Сетам» вчиняти будь-які дії, спрямовані на примусове відчуження без згоди співвласника нерухомого жилого майна, частина якого належить на праві сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , а саме квартири АДРЕСА_1 .

Заявником оскаржується правомірність дій приватного виконавця при винесенні постанови про відкриття виконавчого провадження та правомірність самої постанови від 18.01.2021 року.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

За змістом ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

При цьому нормами діючого Цивільно-процесуального Кодексу України не передбачено право суду вчиняти будь-які дії щодо забезпечення вимог даних скарг.

У п. 15 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 6 від 7 лютого 2014 року «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» роз`яснено, що при розгляді скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби суд не вправі вжити заходів забезпечення скарги (аналогічно забезпеченню позову) шляхом зупинення виконавчого провадження, зупинення дії оскаржуваного рішення тощо, оскільки зазначене не є повноваженнями суду, а є виключним повноваженням державного виконавця, яке може бути оскаржено до суду.

Разом із тим до завершення розгляду скарги при наявності для цього підстав суд може зупинити стягнення на підставі виконавчого листа (п. 2 ч. 1 ст. 34 Закону України «Про виконавче провадження»).

Отже, зупинити стягнення за виконавчим документом суд може тільки у виключних випадках, навівши відповідне обґрунтування.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Враховуючи викладене вище, вимоги діючого законодавства, суддя приходить до висновку, що підстав для задоволення заяви ОСОБА_1 немає.

На підставі викладеного, керуючись ст. 149 ЦПК України, -

УХВАЛИВ:

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Київського апеляційного суду через Деснянський районний суд м. Києва протягом п?ятнадцяти днів з дня проголошення.

Суддя О.В.Лісовська