ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
справа № 753/9977/20
провадження № 2/753/2368/21
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
"28" вересня 2021 р. Дарницький районний суд м. Києва в складі
головуючого судді Колесника О.М.
при секретарі Бебі В.А.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , 3-тя особа: ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням,
Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання її такою, що втратила право користування жилим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1 .
В судовому засідання позивач та його представник позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити, проти винесення заочного рішення не заперечували, пояснивши, що власником квартири АДРЕСА_1 є позивач. 11.05.2012 року у вказаній квартирі було зареєстроване місце проживання сина позивача - ОСОБА_3 , а 22.10.2013 - місце проживання дружини ОСОБА_3 - ОСОБА_5 , відповідача по справі. З липня 2018 року відповідач у квартирі не проживає, її особистих речей у квартирі немає, комунальні послуги вона не сплачує. Шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 розірвано на підставі рішення Дарницького районного суду м. Києва від 07.04.2020 року, а тому вона не є членом сім`ї позивача.
Відповідач ОСОБА_5 в судове засідання не з`явилась, про розгляд справи повідомлена судом належним чином, з заявами чи клопотаннями про неможливість розгляду справи у її відсутність до суду не зверталась.
Третя особа ОСОБА_3 в судовому засідання позовні вимоги просив задовольнити.
За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність відповідача з ухваленням заочного рішення відповідно ст. 280 ЦПК України, оскільки позивач та його представник, третя особа не заперечувала проти ухвалення заочного рішення.
Вислухавши пояснення позивача, його представника, третьої особи, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги необхідно задовольнити з наступних підстав.
Як зазначає ч.1 ст.317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Частина 1 ст.319 ЦК України зазначає, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Суд, в межах заявлених позовних вимог та наданих сторонами доказів по справі, встановив наступні обставини та правовідносини.
Згідно ст.150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.
Як встановлено у судовому засіданні, власником квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу квартири від 7.03.2012, що підтверджується витягом про державну реєстрацію прав серії СЕЕ №154967 від 15.03.2012 року (а.с.12).
Як зазначив позивач в судовому засіданні, 11.05.2012 року у вказаній квартирі було зареєстроване місце проживання його сина - ОСОБА_3 , а 22.10.2013 - місце проживання дружини ОСОБА_3 - ОСОБА_5 , відповідача по справі. З липня 2018 року відповідач у квартирі не проживає, її особистих речей у квартирі немає, комунальні послуги вона не сплачує.
Шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 розірвано на підставі рішення Дарницького районного суду м. Києва від 07.04.2020 року (а.с.26-28).
Крім того, 11.06.2020 року комісія в складі мешканців будинку АДРЕСА_2 - ОСОБА_7 , ОСОБА_8 було складено акт про не проживання ОСОБА_5 за місцем реєстрації в квартирі АДРЕСА_1 (а.с.41).
Відповідно до ч.1 ст.316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.
Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ст. 321 ЦК України).
Право власності набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема, на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ст. 328 ЦК України).
Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускає позбавлення особи свого майна, крім як в інтересах суспільної необхідності і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнає право держави на здійснення контролю за використанням власності у відповідності з загальними інтересами або для забезпечення податків, інших зборів чи штрафів.
Відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом, є однією із загальних засад цивільного законодавства (п. 2 ч. 1 ст. 3 ЦК України). Непорушність права приватної власності і недопущення протиправного позбавлення власності визначено також серед конституційних основ правопорядку у сфері господарювання.
Статтею 383 ЦК України визначено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.
Частина 2 ст. 405 ЦК України визначає, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Пленум Верховного Суду України у постанові «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12.04.1985 року № 2 підкреслив, що правильний і своєчасний розгляд житлових спорів є гарантією реального здійснення конституційного права особи на житло, захисту прав і охоронюваних законом інтересів державних органів, підприємств, установ, організацій у здійсненні покладених на них завдань щодо управління житловим фондом, його експлуатації і збереження. Досконалий розгляд житлових спорів є запорукою своєчасного, реального здійснення конституційного права громадян на житло і зміцнення законності у житлових правовідносинах.
Реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень, та в гарантії збереження житла в державному та комунальному житловому фонді за тимчасово відсутніми громадянами протягом шести місяців (ст. 71 ЖК), членів сім`ї власника жилого приміщення протягом року (ст. 405 ЦК України). Не проживання у жилому приміщенні понад встановлений строк без поважних причин, дають підстави для визнання цих осіб в судовому порядку такими, що втратили права користування ним (ст. 72 ЖК, ст. 405 ЦК України).
Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.
Відповідно до ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Аналізуючи докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що оскільки відповідач ОСОБА_5 не є співвласником або власником спірної кімнати, з липня 2018 року не проживає в ній, не сплачує витрати за житлово-комунальні послуги, не цікавиться нею, не намагається вселитись, будь-хто із проживаючих відповідачу не чинив перешкод у користуванні житлом, тому відповідач була відсутньою в спірній квартирі понад 1 рік без поважних підстав, і її необхідно визнати такою, що втратила право користування жилим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1 , задовольнивши вказаний позов.
Керуючись ст.ст. 7, 9, 13, 19, 76, 81, 89, 141, 223, 244, 245, 259, 263-265, 268, 280-289, 353, 354 ЦПК України, на підставі ст.ст. 316, 317, 319, 321, 328, 383, 391, 405, ЦК України, ст. 150 ЖК України, суд,
Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженку м. Сєвєроморська, Мурманської області, Російської Федерації, (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) такою, що втратила право користування жилим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 .
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 840 грн. 80 коп. судового збору.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано до Дарницького районного суду м. Києва протягом 30 днів з дня отримання його копії відповідачем.
Апеляційна скарга на заочне рішення суду може бути подана до Київського апеляційного суду протягом 30 днів з дня проголошення вступної та резолютивної частини заочного рішення через Дарницький районний суд м. Києва.
СУДДЯ : О.М. КОЛЕСНИК