Постанова

Іменем України

10 листопада 2021 року

м. Київ

справа № 480/2526/14

провадження № 61-13314св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Зайцева А. Ю. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 як правонаступник ОСОБА_3 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження без повідомлення учасників цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 як правонаступника ОСОБА_3 про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом та поділ спільного майна подружжя

за касаційною скаргою адвоката Позивайла Ігоря Сергійовича як представника ОСОБА_2 на рішення Миколаївського районного суду Миколаївської області від 23 березня 2021 року у складі судді Войнарівського М. М. та постанову Миколаївського апеляційного суду від 26 липня 2021 року у складі колегії суддів: Лисенка П. П., Самчишиної Н. В., Серебрякової Т. В.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позову

У жовтні 2014 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 , просила визнати право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 як частку у спільній сумісній власності подружжя.

На обґрунтування заявлених вимог ОСОБА_1 зазначала, що 04 листопада 1994 року між нею і ОСОБА_3 укладено шлюб, після реєстрації якого ОСОБА_3 змінив своє прізвище на її прізвище і став « ОСОБА_3 ». 23 березня 2005 року шлюб розірвано, про що Центральним РАЦС м. Миколаєва зроблено відповідний актовий запис № 1302. Спільних дітей у них не було.

Під час шлюбу, а саме 30 грудня 1994 року на підставі договору купівлі-продажу вони придбали квартиру АДРЕСА_1 . Оформленням документів з придбання квартири займався ОСОБА_3 , оскільки він на час оформлення квартири ще не встиг змінити прізвище на « ОСОБА_3 », у договорі вказане його дошлюбне прізвище « ОСОБА_3 ».

Після придбання спірної квартири вона вселилася до неї та самостійно її утримує. При цьому, оригінал договору купівлі-продажу знаходиться у позивача, ОСОБА_3 на час пред`явлення позову в квартирі не проживає.

Оскільки ОСОБА_3 відмовляється добровільно переоформити частину квартири на неї, просила позов задовольнити.

Представник відповідача проти позову заперечував та просив застосувати позовну давність. Будь-яких тверджень про належність житла особисто відповідачу та купівлю його за кошти від продажу іншої, належної йому квартири, не наводив.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер.

Ухвалою Миколаївського районного суду Миколаївської області від 02 вересня 2015 року провадження у справі зупинено.

Ухвалою Миколаївського районного суду Миколаївської області від 11 травня 2016 року ОСОБА_2 , яка є матір`ю померлого, залучено до участі у справі як правонаступника ОСОБА_3

29 вересня 2016 року ОСОБА_1 подала до суду заяву про збільшення позовних вимог, в якій просила визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 26 січня 2016 року, за яким ОСОБА_2 , успадкувала спірну квартиру, та визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку вказаної квартири як частку у спільній сумісній власності подружжя.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Миколаївський районний суд Миколаївської області рішенням від 23 березня 2021 року позов задовольнив. Визнав недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 26 січня 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Володарського районного нотаріального округу Київської області та зареєстроване в реєстрі за № 27 на квартиру АДРЕСА_1 . Визнав за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину вказаної квартири.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що спірна квартира придбана під час перебування позивача у шлюбі з ОСОБА_3 , тому відповідно до сімейного законодавства є спільною сумісною власністю подружжя, презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя належними та достеменними доказами не спростовано, а матеріали справи не містять належних доказів того, що ОСОБА_3 витратив особисті кошти на придбання спірної квартири. У матеріалах справи немає доказів, які підтверджували б, що позивач знав про перешкоджання відповідачем реалізації їй права власності на спірну квартиру, починаючи з наступного дня після розірвання шлюбу.

Миколаївський районний суд Миколаївської області додатковим рішенням від 19 травня 2021 року стягнув з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1 321,66 грн.

Додаткове рішення мотивоване невирішенням питання щодо розподілу судових витрат у справі.

Короткий зміст рішення апеляційного суду

Миколаївський апеляційний суд постановою від 26 липня 2021 року рішення Миколаївського районного суду Миколаївської області від 23 березня 2021 року залишив без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована законністю і обґрунтованістю рішення суду першої інстанції.Доказів, що спірна квартира придбана за рахунок коштів, отриманих від продажу нерухомого майна, яке належало ОСОБА_3 на праві особистої власності, не надано і, більше того, за життя ним, навіть, не стверджувалося.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її узагальнені аргументи

У касаційній скарзі, поданій до Верховного Суду 05 серпня 2021 року, адвокат Позивайло І. С. як представник ОСОБА_2 просить скасувати рішення Миколаївського районного суду Миколаївської області від 23 березня 2021 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 26 липня 2021 року і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Як на підставу касаційного оскарження судових рішень у цій справі заявник посилається на те, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 22 січня 2020 року у справі № 711/2302/18, від 08 травня 2019 року у справі № 461/12153/15.

На обґрунтування касаційної скарги заявник зазначає, що висновки судів першої та другої інстанцій є незаконними та необґрунтованими, адже вони не відповідають обставинам справи. Крім того, суди неправильно застосували норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, не дослідили обставин справи, обмежилися висвітленням лише позиції позивача, надавши вибіркову правову оцінку наявним у справі доказам, при цьому взагалі не надали оцінки доказам відповідача.

21 грудня 1994 року ОСОБА_2 на підставі доручення, посвідченого Четвертою миколаївською нотаріальною конторою від 15 грудня 1994 року, в інтересах свого сина ОСОБА_3 здійснила продаж належної сину на праві власності квартири за 550 000 000 (п`ятсот п`ятдесят мільйонів) карбованців, які вона одержала від покупця повністю в день підписання договору та передала сину.

Через 9 днів після продажу вищевказаної квартири та менш ніж через два місяці подружнього життя - 30 грудня 1994 року син відповідача за рахунок власних коштів, отриманих від продажу квартири, у розмірі 550 000 000 крб, придбав спірну нерухомість за 16 800 крб. Договір-купівлі продажу квартири від 30 грудня 1994 року зареєстрований в реєстрі за № 2-3158.

Саме такий мізерний проміжок часу між правочинами щодо купівлі-продажу майна свідчить про використання особистих грошових коштів ОСОБА_3 для придбання спірної квартири та визначає її правовий статус як особистої приватної власності ОСОБА_3 та, відповідно, спростовує презумпцію спільності права власності подружжя на майно.

Суд першої інстанції при розгляді справи повинен був врахувати джерело походження коштів, за рахунок яких було придбано квартиру, що є предметом спору. Позивач не була зареєстрована за адресою місцезнаходження спірної квартири, а перебуває на обліку за іншим місцем реєстрації.

З урахуванням наведеного спірна квартира належала єдиному власнику ОСОБА_3 як особиста приватна власність, тому позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 10 серпня 2021 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.

26 серпня 2021 року справа надійшла до Верховного Суду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

04 листопада 1994 року між ОСОБА_1 і ОСОБА_3 укладено шлюб, після реєстрації якого ОСОБА_3 взяв прізвище « ОСОБА_3 ».

Згідно з договором купівлі-продажу від 30 грудня 1994 року ОСОБА_3 придбав квартиру АДРЕСА_1 .

23 березня 2005 року шлюб між ОСОБА_3 і ОСОБА_1 розірвано, про що в Книзі реєстрації розірвань шлюбу зроблено відповідний актовий запис № 141.

28 травня 2004 року ОСОБА_3 зареєстрував шлюб з ОСОБА_9 , змінивши прізвище на « ОСОБА_3 ».

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер.

Із спадкової справи № 26/2015 щодо майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 , заведеної приватним нотаріусом Володарського районного нотаріального округу Київської області Клочко О. П., відомо, що 02 грудня 2015 року ОСОБА_2 звернулася до приватного нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 отримала свідоцтво про право на спадщину за законом, яка складається з квартири АДРЕСА_1 .

Допитана в судовому засіданні як свідок ОСОБА_10 пояснила, що вона є сусідкою та особисто знайома з позивачем і ОСОБА_3 ОСОБА_1 самостійно робила ремонт у квартирі, проводила комунікації та сплачувала комунальні послуги. ОСОБА_2 раніше ніколи не бачила.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частиною другою статті 389 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Верховний Суд, перевіривши правильність застосування судами норм права в межах касаційної скарги, дійшов висновку, що касаційна скарга не

підлягає задоволенню з огляду на таке.

Мотиви і доводи Верховного Суду та застосовані норми права

Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Згідно з пунктом 1 Прикінцевих положень СК України цей Кодекс набирає чинності разом з набранням чинності ЦК України, тобто з 01 січня 2004 року.

До сімейних відносин, які вже існували на цю дату, норми СК України застосовуються лише в частині тих прав і обов`язків, що виникли після набрання ним чинності.

Отже, спірні правовідносини щодо правового статусу квартири регулюються нормами КпШС України, оскільки вони виникли до 01 січня 2004 року.

Відповідно до статті 22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Згідно зі статтею 24 КпШС України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном.

Аналогічна норма закріплена у статті 57 СК України.

Результат аналізу наведених норм матеріального права дає можливість дійти висновку, що кошти подружжя, як і інше майно, набуте у шлюбі, належать їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не спростовано відповідними доказами.

Встановивши, що спірна квартира була придбана ОСОБА_3 у період шлюбу із ОСОБА_1 , суди обґрунтованого віднесли цю квартиру до спільного майна подружжя. Крім цього, суди врахували заяву представника відповідача ОСОБА_12 від 06 лютого 2015 року, в якій він заперечує проти задоволення позову лише з підстав пропуску позивачем позовної давності, яку просить застосувати. З вимогами про визнання спірної квартири особистою власністю ОСОБА_3 за життя не звертався.

У разі поділу майна, що є об`єктом сумісної власності подружжя, частки майна є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором ( стаття 70 СК України).

Аналогічна норма закріплена у статті 28 КпШС України.

Ураховуючи норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини та встановлені судами фактичні обставини щодо набуття спірної квартири і не спростування презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте в період шлюбу, висновок судів про визнання за позивачем права власності на 1/2 частку цієї квартири є обґрунтованим.

Статтями 256, 257 та 261 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

У частині другій статті 72 СК України та пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які підтверджували б заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності.

Таким чином, визначальним у вирішенні питання про початок перебігу позовної давності є день, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права.

Аналогічні висновки зроблені у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-258цс15, а також постановах Верховного Суду у постановах від 14 лютого 2018 року у справі № 759/12058/15-ц, провадження № 61-495св18, від 21 березня 2018 року у справ № 576/2447/15-ц, провадження № 61-8081св18, від 04 липня 2018 року у справі № 584/1319/16-ц, провадження № 61-19445св18.

Ураховуючи наведене, висновки судів про дотримання позивачем позовної давності при зверненні до суду з цими вимогами є обґрунтованими.

Порядок визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину врегульовано статтею 1301 ЦК України, якою передбачено, що свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

Ураховуючи, що видача ОСОБА_2 свідоцтва про право на спадщину, згідно з яким вона у порядку спадкування після смерті сина є власником всієї спірної квартири, порушує права позивача на належну їй 1/2 частку цієї квартири, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для визнання свідоцтва про право на спадщину за законом недійсними.

Висновки судів не суперечать висновкам, викладеним у постановах Верховного Суду від 22 січня 2020 року у справі № 711/2302/18, від 08 травня 2019 року у справі № 461/12153/15, адже у справах суди встановили різні фактичні обставини.

Аргументи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність оскаржуваних рішень судів першої та апеляційної інстанцій не впливають, зводяться до незгоди з оцінкою доказів, наданою судами щодо обставин набуття права власності на спірну квартиру, які, на думку заявника, встановлені судами неповно і неправильно, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції згідно з вимогами статті 400 ЦПК України.

Порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов`язковими підставами для скасування судового рішення, касаційний суд не встановив.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції та постанови апеляційного суду - без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу скаргою адвоката Позивайла Ігоря Сергійовича як представника ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Миколаївського районного суду Миколаївської області від 23 березня 2021 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 26 липня 2021 року залишити без змін.

Постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді А. Ю. Зайцев

Є. В. Коротенко

М. Ю. Тітов