Очаківський міськрайонний суд Миколаївської області
Справа № 489/2772/20
Провадження № 2/483/422/2021
РІШЕННЯ

Іменем України

03 листопада 2021 року м. Очаків

Очаківський міськрайонний суд Миколаївської області у складі:

головуючого - судді Шевиріної Т.Д.,

за участю секретаря - Данилової А.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом акціонерного товариства «Перший Український міжнародний банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

В С Т А Н О В И В :

14 травня 2021 року з Ленінського районного суду м. Миколаєва до Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області в порядку ст. 31 ЦПК України надійшла вказана цивільна справа. Предметом позову у справі є: стягнення з відповідача 38 452 грн 81 заборгованості за кредитним договором №9557 від 06 вересня 2013 року.

Свої вимоги позивач обґрунтував тим, що 06 вересня 2013 року між відповідачем та ПАТ «Банк Ренесанс Капітал» був укладений вищезазначений кредитний договір, за умовами якого ОСОБА_1 отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Згодом ПАТ «Банк Ренесанс Капітал» було приєднано до акціонерного товариства "Перший Український міжнародний банк". Відповідач зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконав, внаслідок чого станом на 28 травня 2020 року, перед позивачем, виникла вищезазначена заборгованість. Оскільки відповідач ухиляється від добровільного погашення боргу, банк змушений звернутися з позовом до суду.

03 червня 2021 року відповідач через канцелярію суду подав відзив на позовну заяву, в якому, посилаючись на пропуск позивачем строку позовної давності, просив відмовити у задоволенні позову (а.с. 72).

Представник позивача в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи без його участі.

Відповідач в судовому засіданні, яке відбулось 22 червня 2021 року (а.с. 82), позов не визнав, просив застосувати позовну давність та відмовити у задоволенні позову.

Заслухавши пояснення відповідача, дослідивши долучені до матеріалів справи письмові докази, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що 06 вересня 2013 року між ПАТ «Банк Ренесанс Капітал» з одного боку, та ОСОБА_1 , з другого боку, був укладений кредитний договір, за умовами якого відповідач отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок з базовою сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 36 % річних строком на 24 місяці, з лімітом овердрафту в сумі 5 000 грн (а.с. 5-9).

Пунктом 6.1. Загальних умов договорів кредитування, відкриття та ведення рахунків передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути банку кредит, оплатити проценти, комісії, можливі штрафи та збитки на умовах, визначених цим розділом та пропозицією, а також виконати інші умови ними передбачені.

У пункті 9.1 Кредитного договору сторони домовилися, що позовна давність за спорами, що виникають з цього кредитного договору, в тому числі щодо відшкодування збитків та сплати неустойки, становить 3 роки (а.с. 5).

За змістом виписки з Державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, 19 липня 2016 року Публічне акціонерне товариство «Банк Ренесанс Капітал» припинилось шляхом приєднання до Публічного акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» (а.с. 42).

Відповідно до Статуту Публічне акціонерне товариство «Перший Український Міжнародний Банк» є правонаступником усіх прав та зобов`язань Публічного акціонерного товариства «Банк Ренесанс Капітал», у зв`язку із чим останній набув статусу кредитора у зобов`язанні (а.с. 41).

З розрахунку заборгованості за договором слідує, що станом на 28 травня 2020 року заборгованість ОСОБА_1 перед банком становить 38 452 грн 81 коп., з яких: 10 368 грн 73 коп. - заборгованість за сумою кредиту; 10 грн заборгованість за комісією; 23 007 грн 10 коп. - заборгованість за процентами, 317 грн - строкова заборгованість за процентами; 4 749 грн 95 коп. - неустойка (а.с. 12).

Вирішуючи цивільно-правовий спір, що виник між сторонами, суд виходить з такого.

Відповідно до статей 526, 527, 530 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору у встановлені строки і боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок.

Статтею 629 ЦК України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до вимог статей 1049, 1050, 1054 ЦК України за кредитним договором банк (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти) у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем у строк та в порядку, що встановлені договором, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього кодексу.

Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами 1, 2 статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Проаналізувавши наявні у справі докази, текст підписаних відповідачем оферти та Загальних умов, суд встановив, що сторонами було досягнуто домовленість щодо усіх істотних умов, притаманних кредитному договору, на виконання якого Банк передав відповідачу грошові кошти в сумі 5 000 грн на умовах строковості та оплатності.

Судом також встановлено, що між сторонами мали місце договірні відносини, умови договору сторонами не оспорюються. Виходячи із наданих сторонами доказів, в судовому засіданні підтверджено, що ОСОБА_1 отримав від банку грошові кошти в сумі 5 000 грн на умовах строковості та оплатності (36% річних строком на 24 місці), проте останній не виконав зобов`язання належним чином, внаслідок чого утворилася заборгованість в сумі: 38 452 грн 81 коп., з яких: 10 368 грн 73 коп. - заборгованість за сумою кредиту; 10 грн заборгованість за комісією; 23 007 грн 10 коп. - заборгованість за процентами, 317 грн - строкова заборгованість за процентами; 4 749 грн 95 коп. - неустойка.

Суд відхиляє заперечення відповідача стосовно не підтвердження факту виконання умов кредитного договору кредитором, а саме не надання грошових коштів, оскільки сам відповідач не заперечує, що ним здійснювалося внесення коштів в рахунок погашення кредиту.

Заперечення відповідача щодо відсутності підтвердження факту не виконання умов договору спростовуються розрахунком заборгованості та випискою з особового рахунку позичальника.

Не заслуговують на увагу доводи відповідача щодо відсутності підтвердження права вимоги у позивача, оскільки відповідно до Статуту Публічне акціонерне товариство «Перший Український Міжнародний Банк» є правонаступником усіх прав та зобов`язань Публічного акціонерного товариства «Банк Ренесанс Капітал».

Перевіряючи правомірність нарахування комісії за кредитним договором, суд виходить з такого.

Відповідно до ч. 4 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів" кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у розумінні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

За загальним правилом, передбаченим статтею 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Частинами другою, третьою статті 215 ЦК України визначено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Верховний Суд у постанові №524/5152-15-ц від 09 грудня 2019 року зазначив, що надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту - це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як надання фінансового інструменту чи моніторинг заборгованості по кредиту не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає оплаті позичальником на користь банку. Оскільки надання фінансового інструменту є фактично наданням кредиту позичальнику, така операція, як і моніторинг заборгованості по кредиту, відповідає економічним потребам лише самого банку та здійснюється при реалізації прав та обов`язків за кредитним договором, тому такі дії банку не є послугами, що об`єктивно надаються клієнту-позичальнику. Отже, виходячи із принципів справедливості, добросовісності на позичальника не може бути покладено обов`язок сплачувати платежі за послуги, які ним фактично не замовлялись і які банком фактично не надавались, а встановлення платежів за такі послуги було заборонено нормативно-правовими актами.

Таким чином, позовні вимоги банку у частині стягнення заборгованості за комісією в сумі 10 грн є необґрунтованими, такими, що не підлягають задоволенню.

Враховуючи наявність заяви відповідача про застосування строку позовної давності, суд перевіряє, чи є такий строк пропущеним.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Так, за зобов`язанням з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята статті 261 ЦК України).

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252, 255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, скільки з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в заінтересованої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Відповідно до частини першої статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку, в силу частини третьої цієї статті після переривання перебіг позовної давності починається заново.

Правила переривання перебігу позовної давності застосовуються судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останніх є докази, що підтверджують факт такого переривання.

До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій.

При цьому, якщо виконання зобов`язання передбачалося частинами або у вигляді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу.

Аналогічну правову позицію висловив Верховний Суд в постанові від 19 серпня 2019 року у справі № 570/2528/15-ц та від 11 червня 2020 року у справі №464/7430/16.

У постанові Верховного Суду від 14 лютого 2018 року в справі № 161/15679/15-ц (провадження № 61-765св18) вказано, що із тлумачення частини першої статті 264 ЦК України слідує, що вона пов`язує переривання позовної давності з будь-якими активними діями зобов`язаного суб`єкта (боржника). При цьому не виключається й випадку коли переривання перебігу позовної давності буде відбуватися внаслідок визнання боргу, що здійснюється іншими суб`єктами, якщо на це була виражена воля боржника. Тобто коли боржник виражає свою згоду чи уповноважує на це відповідного іншого суб`єкта.

Зі змісту виписки з особового рахунку відповідача та розрахунку заборгованості вбачається, що прострочення платежу відбулося у вересні 2014 року, а останній платіж відповідач здійснив 29 серпня 2014 року, а враховуючи, що строк сплати щомісячних платежів встановлений графіком погашення до 05 числа кожного місяця, право позивача вважається порушеним з 06 вересня 2014 року.

Аналізуючи наданий позивачем розрахунок, з якого вбачається у 2019 році по рахунку ОСОБА_1 наявний рух коштів, суд дійшов висновку, що вказана обставина сама по собі не може свідчити про волю боржника на погашення заборгованості та визнання боргу.

Так, з наданих відповідачем доказів слідує, що 05 листопада 2018 року приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження за виконавчим написом нотаріуса про стягнення з ОСОБА_1 28 865 грн 78 коп. (а.с. 76).

З матеріалів справи вбачається, що вказаний виконавчий напис був оскаржений відповідачем, і рішенням Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 13 листопада 2019 року його визнано таким, що не підлягає виконанню (а.с. 77).

Оскільки позивач заборгованість не визнав і волі на її погашення не мав, суд дійшов висновку, що сам по собі факт руху коштів по рахунку не може за таких обставин бути підставою для переривання перебігу строку позовної давності.

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, частина друга статті передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

При цьому, суд враховує, що умовами кредитного договору строк позовної давності за вимогами про відшкодування збитків та сплату неустойки встановлений у три роки (пункт 9.1 Договору).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За загальним правилом перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п`ята статті).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Велика Палата Верховного Суду у постанові №536/1841/15-ц від 23 червня 2020 року визначила, що оскільки кредитний договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок позичальника повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право позивача вважається порушеним з моменту порушення позичальником терміну внесення чергового платежу, а тому перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) позичальником обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу.

У разі порушення позичальником терміну внесення чергового платежу, передбаченого договором (прострочення боржника), кредитодавець до спливу визначеного договором строку кредитування вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини кредиту, що залишилася, і нарахованих, але не сплачених до моменту звернення кредитодавця до суду, процентів, а також попередніх невнесених до такого моменту щомісячних платежів у межах позовної давності щодо кожного із цих платежів. Невнесені до моменту звернення кредитора до суду щомісячні платежі підлягають стягненню у межах позовної давності, перебіг якої визначається за кожним з платежів окремо залежно від настання терміну сплати кожного з цих платежів(постанова Великої Палати Верховного Судувід28березня 2018року у справі № 444/9519/12).

Перебіг позовної давності за вимогами кредитора, які випливають з порушення боржником умов договору (графіка погашення кредиту) про погашення боргу частинами (щомісячними платежами) починається стосовно кожної окремої частини від дня, коли відбулося це порушення. Позовна давність у таких випадках обчислюється окремо за кожним простроченим платежем (постанова Великої Палати Верховного Суду №202/26885/13-ц від 06 лютого 2019 року).

З урахуванням викладеного, а також того, що про порушення свого права позивач дізнався 06 вересня 2014 року, враховуючи, що позивач свого процесуального обов`язку доказування не виконав - не надав суду графіку платежів до кредитного договору, суд виходить з того, що строк позовної давності має обчислюватися саме з вказаної дати і до 06 вересня 2017 року, тоді як позовну заяву подано до суду 16 червня 2020 року, тобто поза межами строку позовної давності.

Оскільки відповідач наполягає на застосуванні строку позовної давності, який є пропущеним, суд відмовляє у задоволенні позову.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 12, 13, 259, 263-265 ЦПК України, -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову акціонерного товариства «Перший Український міжнародний банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором - відмовити повністю.

Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Миколаївського апеляційного суду через Очаківський міськрайонний суд Миколаївської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлений 10 листопада 2021 року.

Головуючий: