Постанова

Іменем України

03 листопада 2021 року

м. Київ

справа № 2-2240/06

провадження № 61-18020св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Фаловської І. М.,

суддів: Ігнатенка В. М. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Мартєва С. Ю., Стрільчука В. А.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

особа, яка подавала апеляційну скаргу - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Кілійського районного суду Одеської області від 11 вересня 2006 року ОСОБА_3 та постанову Одеського апеляційного суду від 03 жовтня 2020 року в складі колегії суддів: Погорєлової С. О., Заїкіна А. П., Таварткіладзе О. М.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2006 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про визнання права власності на нерухоме майно у порядку спадкування.

Позовна заява мотивована тим, що будинок АДРЕСА_1 належав колгоспному двору, головою якого за життя був ОСОБА_4 . Останній помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . За його життя реєстрації права спільної часткової власності на зазначений житловий будинок не відбулась. Його дружина - ОСОБА_5 фактично прийняла спадщину після смерті ОСОБА_4 як спадкоємець першої черги за законом, оскільки постійно проживала і була зареєстрована на день відкриття спадщини в зазначеному будинку. За життя вона правовстановлюючі документи на цей житловий будинок, а також документи на підтвердження права власності на майновий пай, належний її чоловіку у колективному сільськогосподарському підприємстві«Маяк» (далі - КСП «Маяк»), правонаступником якого є сільськогосподарський виробничий кооператив «Маяк» (далі - СВК «Маяк»), не отримала. Вона змогла лише отримати державний акт на право власності на земельну ділянку. Після смерті ОСОБА_5 залишила заповіт на ім`я позивача, яким заповіла останній все належне їй на день смерті майно. Позивач зазначила, що вона своєчасно не прийняла спадщину, оскільки було відсутнє свідоцтво про шлюб батьків, довідку про реєстрацію якого вона отримала від Єнакіївського міського управління юстиції лише 19 січня 2006 року; технічна інвентаризація будинку АДРЕСА_1 проведена 21 липня 2005 року без реєстрації права власності на ім`я спадкодавця. У зв`язку із цим ОСОБА_1 змушена була звернутися до суду із позовом про визнання права власності в порядку спадкування.

Короткий зміст судових рішень

Рішенням Кілійського районного суду Одеської області від 11 вересня 2006 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено.

Визнано за ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 на:

житловий будинок АДРЕСА_1 , який складається в цілому з: літ. А - житлового будинку, літ. Б - кладової, літ. В - сараю, літ. Г - вбиральні, № 1-5 - надвірних споруд, розташованих на земельній ділянці площею 3 568,00 кв. м;

земельну ділянку для обслуговування житлового будинку на АДРЕСА_1 , площею 3 568,00 кв. м;

земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 3,39 га, розташовану на території Кілійської міської ради, право власності на яку належало ОСОБА_5 згідно державного акта на право приватної власності на землю серія ІV-ОД № 003661 від 26 грудня 2000 року, реєстраційний номер 134;

майновий пай в пайовому фонді КСП «Маяк», правонаступником якого є СВК «Маяк» вартістю 3 338,00 грн.;

частку в статутному фонді ТОВ «Центр» вартістю 522,24 грн.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду мотивовано тим, що позивачем доведено належними та допустимими доказами її позовні вимоги. Суд визнав заявлені позовні вимоги обґрунтованими, не встановив підстав для відмови у їх задоволенні. У зв`язку із цим вважав за можливе захистити спадкове права позивача на відповідне майно та визнати за нею право власності в порядку спадкування за заповітом на зазначене спадкове майно.

Не погодившись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_2 , як особа, яка не брала участь у справі, подав апеляційну скаргу на рішення Кілійського районного суду Одеської області від 11 вересня 2006 року.

В апеляційній скарзі він просив скасувати рішення суду в частині визнання за позивачем ОСОБА_1 права власності у порядку спадкування за заповітом, після смерті ОСОБА_5 , на земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 3,39 га на території Кілійської міської ради згідно державного акта на право приватної власності на землю, серія ІV-ОД № 003661, виданого Кілійською міською радою 26 грудня 2000 року, зареєстрованого за номером 1334.

Постановою Одеського апеляційного суду від 03 листопада 2020 року апеляційнуОСОБА_2 залишено без задоволення, а рішення Кілійського районного суду Одеської області від 11 вересня 2006 року - без змін.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що договір дарування спірної земельної ділянки від 24 лютого 2001 року, на підставі якого ОСОБА_2 отримав її у власність, був укладений під час дії заборони на відчуження земельних ділянок для ведення товарного сількогосподарського виробництва. Мораторій був встановлений Законом України «Про угоди щодо відчуження земельної частки (паю)» від 18 січня 2001 року, який набрав чинності 10 лютого 2001 року, а також Земельним кодексом України від 25 жовтня 2001 року (далі - ЗК України). Із цих підстав договір дарування є недійсним згідно статті 203 Цивільного кодексу України 2004 року (далі - ЦК України). В іншій частині рішення суду першої інстанції не оскаржувалося та в апеляційному порядку не переглядалося.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

27 листопада 2020 року представник ОСОБА_2 - ОСОБА_6 надіслала засобами поштового зв`язку до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Кілійського районного суду Одеської області від 11 вересня 2006 року та постанову Одеського апеляційного суду від 03 листопада 2020 року.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_2 - ОСОБА_6 просить суд касаційної інстанції скасувати рішення Кілійського районного суду Одеської області від 11 вересня 2006 року та постанову Одеського апеляційного суду від 03 листопада 2020 року, а справу передати на новий розгляд до Кілійського районного суду Одеської області.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 18 січня 2021 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі та витребувано її матеріали з суду першої інстанції.

Указана справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 26 жовтня 2021 року справу № 2-2240/06 призначено до судового розгляду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суди допустили неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права. Згідно договору дарування від 24 лютого 2001 року, посвідченого державним нотаріусом Кілійської районної державної нотаріальної контори Богачовою Н. С., ОСОБА_5 подарувала, а ОСОБА_2 прийняв у дар земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 3,39 га, розташовану на території Кілійської міської ради, Кілійського району Одеської області, належну дарувальнику на підставі державного акту на право власності на землю серія IV-ОД № 003661, виданого Кілійською міською радою 26 грудня 2000 року, зареєстрованого за № 1334. Тобто, ОСОБА_2 є власником земельної ділянки, право власності на яку в порядку спадкування було необґрунтовано визнано за позивачем.

Апеляційним судом не було враховано, що Закон України «Про угоди щодо відчуження земельної частки (паю)» від 18 січня 2001 року, який набрав чинності 10 лютого 2001 року, встановлював заборону на відчуження земельних часток (паїв), право на яку підтверджувалося сертифікатом, а не сформованих земельних ділянок, право власності на яку підтверджувалося державним актом, а тому суд безпідставно застосував його норми до спірних правовідносин. Судом апеляційної інстанції безпідставно застосовано до спірних правовідносин і норми Земельного кодексу України від 25 жовтня 2001 року, оскільки він не був чинним на день укладення договору дарування спірної земельної ділянки 24 лютого 2001 року, а в даному випадку закон не має зворотньої сили.

У касаційній скарзі заявник зазначає провідсутність висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у спірних правовідносинах, а також про порушення судами норм процесуального права. Судами належним чином не було встановлено фактичні обставини у справі та як наслідок - ухвалено рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки особи, яку не було залучено до участі у справі, а саме, визнано право власності на спірну земельну ділянку за ОСОБА_1 у той час, коли власником цієї ділянки був ОСОБА_2 , якого не було залучено до участі у справі.

Підставами подання касаційної скарги зазначено пункти 3, 4 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України, далі - ЦПК України).

Позиція інших учасників

22 лютого 2021 року ОСОБА_1 надіслано відзив на касаційну скаргу, в якому вона вказувала на законність оскаржуваних судових рішень. Зазначала, що судом першої інстанції законно визнано за нею право власності на спірну земельну ділянку. ОСОБА_2 незаконно отримав у дар земельну ділянку, оскільки на час укладення договору дарування діяла заборона на відчуження таких земельних ділянок. ОСОБА_2 не зареєстрував своє право власності та не отримав державний акт на право власності на земельну ділянку після укладення договору дарування, а тому не є власником спірного майна. Просила суд залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення - без змін.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

07 січня 1962 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 зареєстровано шлюб у відділі РАЦС Кілійського РУЮ Одеської області, запис акту про реєстрацію шлюбу № 12.

Згідно свідоцтва про право особистої власності на жилий будинок, виданого Кілійським міськвиконкомом 14 вересня 1981 року, житловий будинок АДРЕСА_1 належить колгоспному двору, головою якого є ОСОБА_4 .

ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Відповідно до заповіту від 13 квітня 2005 року, посвідченого державним нотаріусом Кілійської районної державної нотаріальної контори та зареєстрованого в реєстрі за номером 960, ОСОБА_5 заповіла все належне їй майно ОСОБА_1 .

Як видно із технічного паспорта від 21 липня 2005 року, житловий будинок АДРЕСА_1 складається в цілому з: літ.А -жилого будинку, літ. Б- кладової, літ.В -сараю, літ. Г- вбиральні, № 1-5 надвірних споруд, збудованих в 1932-1950 роках, розташованих на земельній ділянці площею 3 568,00 кв.м. Остання була передана у приватну власність ОСОБА_5 за рішенням Кілійської міської ради від 17 лютого 2003 року № 150-ХХІV-7.

У довідці виконкому Кілійської міської ради № 835/2-10 від 11 червня 2006 року зазначено, що згідно з виписки зборів власників пайового фонду реорганізованого КСП «Маяк» ОСОБА_4 значиться усписках осіб, померлих, або звільнених до 1996 року та таких, що мали право на майновий пай, сума якого складає 3 338,00 грн.

Згідно витягу від 07 вересня 2006 року від № 779, виданому Кілійським районним відділом земельних ресурсів, ОСОБА_5 значиться власником земельної ділянки площею 3.39 га, виділеної для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованої на території Кілійської міськради на підставі державного акта на право приватної власності на землю серія IV № 003661, реєстраційний номер 1334 від 26 грудня 2000 року.

У довідці ТОВ «Центр» № 145 зазначено що частка ОСОБА_5 в статутному фонді товариства станом на 01 січня 2006 року складала 522,24 грн; акції не видавались.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

У частині третій статті 3 ЦПК України зазначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

У статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року та протоколи до неї (далі - Конвенція), а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Як видно із касаційної скарги, рішення судів попередніх інстанцій, визначені у пункті 1 частини першої статті 389 ЦПК України оскаржуються на підставі пунктів 3, 4 частини другої статті 389 ЦПК України.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

У статті 400 ЦПК України зазначено, що переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Верховний Суд вважає, що касаційна скара підлягає до задоволення частково з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимоги ОСОБА_1 в частині визнання за нею права власності в порядку спадкування на земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 3,39 га, розташовану на території Кілійської міської ради суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, виходив із доведеності та обґрунтованості даної позовної вимоги, не встановивши при цьому підстав для відмови у її задоволенні.

Відхиляючи апеляційну скаргу ОСОБА_2 в частині оскарження рішення районного суду про визнання за позивачем права власності на спірну земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 3,39 га, розташовану на території Кілійської міської ради, суд апеляційної інстанції виходив із того, що договір дарування цієї земельної ділянки від 24 лютого 2001 року, на підставі якого ОСОБА_2 набув її у власність є недійсним згідно статті 203 ЦК України, оскільки укладений у період дії мораторію, встановленого Законом України «Про угоди щодо відчуження земельної частки (паю)» від 18 січня 2001 року та Земельним кодексом України від 25 жовтня 2001 року.

Проте колегія суддів з таким висновком суду апеляційної інстанції погодитися не може, з огляду на таке.

Рішенням Кілійського районного суду Одеської області від 11 вересня 2006 року визнано за ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , в тому числі, на земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 3,39 га, розташовану на території Кілійської міської ради, право власності на яку належало ОСОБА_5 згідно державного акта на право приватної власності на землю серія ІV-ОД № 003661 від 26 грудня 2000 року, реєстраційний номер 134.

До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України).

Право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності земельною ділянкою, на якій вони розміщені (стаття 1225 ЦК України).

24 лютого 2001 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 укладено договір дарування земельної ділянки, посвідчений державним нотаріусом Кілійської державної нотаріальної контори Богачовою Н. М. та зареєстрований у реєстрі за номером 527.

Відповідно до цього договору дарувальник ( ОСОБА_5 ) подарував, а обдарований прийняв у дар земельну ділянку площею 3,39 га, належну дарувальнику на підставі Державного акту на право власності на землю серія IV-ОД № 003661, виданого Кілійською міською радою 26 грудня 2000 року, зареєстрованого за номером 1334.

Місце розташування земельної ділянки - територія Кілійської міської ради (пункт 1.2.). Цільове призначення земельної ділянки - ведення товарного сільськогосподарського виробництва (пункт 1.3.). Цей договір є підставою для видачі новому власнику державного акта на право приватної власності на землю (пункт 5.2.)

Закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи (стаття 58 Конституції України).

Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Отже правовідносини, що виникли між сторонами регулюються за правилами Цивільного кодексу Української РСР(далі - ЦК УРСР) та іншими актами цивільного законодавства в редакції чинній на час укладення договору дарування спірної земельної ділянки від 24 лютого 2001 року.

Із цих підстав є помилковим посилання суду апеляційної інстанції в оскаржуваній постанові від 03 листопада 2020 року на норми ЦК України, який набрав чинності 01 січня 2004 року та норми ЗК України, який набрав чинності 01 січня 2002 року.

Відповідно до статті 42 ЦК УРСР угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов`язків. Угоди можуть бути односторонніми і дво- або багатосторонніми (договори).

Угоди, згідно зі статтею 42 ЦК УРСР можуть укладатись усно або в письмовій формі (простій чи нотаріальній).

За правилами статті 153 ЦК УРСР договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах.

Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди.

За договором дарування, відповідно до вимог частин першої та другої статті 243 ЦК УРСР одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому.

Відповідно до частини третьої статті 244 ЦК УРСР до договорів дарування нерухомого майна застосовуються правила статті 227 і цього Кодексу.

За статтею 227 ЦК УРСР договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів.

Як видно із матеріалів справи, 24 лютого 2001 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 був укладений договір дарування спірної земельної ділянки. В той же день договір дарування був посвідчений державним нотаріусом Кілійської державної нотаріальної контори Богачовою Н. М. та зареєстрований в реєстрі за № 527.

Зі змісту договору дарування вбачається, що між сторонами у формі, визначеної законом, досягнуто згоди по всіх істотних умовах, які необхідні для укладення договору дарування, відповідно до частини першої статті 243 ЦК УРСР.

Даний договір дарування не визнаний недійсним (незаконним) в порядку, визначеному законодавством України, яке діяло на день його укладення сторонами (24 лютого 2001 року).

Предметом договору дарування земельної ділянки від 24 лютого 2001 року є земельна ділянка площею 3,39 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, належна дарувальнику на підставі державного акта на право власності на землю серія IV-ОД № 003661, виданого Кілійською міською радою 26 грудня 2000 року, зареєстрованого за номером 1334.

Законом України «Про угоди щодо відчуження земельної частки (паю)», який діяв на час укладення договору дарування спірної земельної ділянки установлено, що до врегулювання порядку реалізації прав громадян і юридичних осіб на земельну частку (пай) Земельним кодексом України власники земельних часток (паїв) тимчасово не можуть укладати угоди щодо купівлі-продажу, дарування земельної частки (паю) або іншим способом відчужувати зазначені частки (паї), крім передачі їх у спадщину та при викупі земельних ділянок для державних і громадських потреб.

Тобто, вказаним Законом заборонено відчужувати тільки земельні частки (паї), право на які посвідчено сертифікатом.

Земельним кодексом України 1990 року, в редакції чинній на час укладення договору дарування, обмеження щодо відчуження у будь-який не заборонений законодавством спосіб земельних ділянок сільськогосподарського призначення не встановлювалися.

Отже, законодавчих обмежень щодо відчуження земельних ділянок для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, право на які посвідчено державним актом на право власності на землю, на час укладення оспорюваного договору дарування, не існувало.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 25 березня 2020 року в справі № 663/2256/17.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Суд апеляційної інстанції на вищезазначене не звернув уваги та помилково заначив про недійсність договору дарування земельної ділянки від 24 лютого 2001 року, посилаючи на Закон України «Про угоди щодо відчуження земельної частки (паю)», ЦК України, що набрав законної сили з 01 січня 2004 року та ЗК України, який набрав законної сили 01 січня 2002 року.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до статті 17 ЦПК України передбачено, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Згідно з частиною першою статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Отже, зазначена норма визначає коло осіб, які наділені процесуальним правом на апеляційне оскарження судового рішення і які поділяються на дві групи - учасники справи, а також особи, які участі у справі не брали, але судовим рішенням вирішено питання про їх права, свободи, інтереси та (або) обов`язків.

На відміну від оскарження судового рішення учасником справи, не залучена до участі у справі особа повинна довести наявність у неї правового зв`язку зі сторонами спору або безпосередньо судовим рішенням через обґрунтування вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси, обов`язки і такий зв`язок має бути очевидним та безумовним, а не ймовірним.

Звертаючись до суду апеляційної інстанції, ОСОБА_2 зазначав, що суд першої інстанції вирішив питання про його права, свободи, інтереси та обов`язки, оскільки заявник є власником спірної земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 3,39 га, розташованоїна території Кілійської міської ради, Кілійського району Одеської області, а визнання за позивачем права власності на цю земельну ділянку порушує його права як власника відповідного майна, яким він є з 24 лютого 2001 року.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 362 ЦПК України суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.

Аналіз наведеної процесуальної норми свідчить про те, що суд апеляційної інстанції в межах відкритого апеляційного провадження має процесуальну можливість зробити висновок щодо вирішення чи невирішення судом першої інстанції питань про права та інтереси особи, яка не брала участі у розгляді справи судом першої інстанції. У разі, якщо доводи заявника про вирішення судом першої інстанції питання про права, інтереси та свободи особи, яка не була залучена до участі у справі, не підтвердилися, апеляційне провадження підлягає закриттю.

Таким чином, у разі подання апеляційної скарги особою, яка не брала участі у розгляді справи судом першої інстанції, з посиланням на те, що оскаржуваним судовим рішенням вирішені питання про її права та інтереси, апеляційному суду належить відкрити апеляційне провадження та за результатами розгляду, у разі з`ясування, що оскаржуваним судовим рішенням питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки не вирішувалося, закрити апеляційне провадження відповідно до пункту 3 частини першої статті 362 ЦПК України. Якщо ж буде з`ясовано, що права, свободи, інтереси та (або) обов`язки особи судом вирішувалися, апеляційний суд повинен переглянути оскаржуване судове рішення в апеляційному порядку по суті.

Такий висновок викладений: у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 17 лютого 2020 року у справі № 668/17285/13-ц, у постанові Верховного Суду від 07 липня 2021 року в справі № 540/1094/18.

Зі змісту касаційної скарги ОСОБА_2 видно, що рішення судів попередніх інстанцій оскаржуються з підстав, передбачених пунктом 4 частини другої статті 389, пунктом 8 частини першої, пунктом 1 частини третьої статті 411 ЦПК України.

Так, відповідно до пункту 8 частини першої статті 411 ЦПК України судові рішення підлягають обов`язковому скасуванню з направленням справи на новий розгляд, якщо суд прийняв рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі.

Згідно з пунктом 1 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу.

Переглядаючи рішенняКілійського районного суду Одеської області від 11 вересня 2006 року за апеляційною скаргою ОСОБА_2 в частині визнання за ОСОБА_1 права власності в порядку спадкування на спірну земельну ділянку апеляційний суд належним чином не встановив, чи порушує оскаржуване рішення суду першої інстанції у відповідній частині права, свободи та інтереси ОСОБА_2 , оскільки від цього залежить подальше вирішення справи. Зокрема, у разі встановлення, що оскаржуване рішення впливає на права та інтереси заявника, апеляційний суд має застосувати положення пункту 4 частини третьої статті 376 ЦПК України, а в разі з`ясування, що оскаржуване судове рішення не порушує права та інтереси заявника, - пункту 3 частини першої статті 362 ЦПК України.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій.

Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів та їх переоцінювати згідно статті 400 ЦПК України.

З урахуванням наведеного, оскаржувана постанова Одеського апеляційного суду від 03 листопада 2020 року не може вважатися законною та обґрунтованою, а тому підлягає скасуванню.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема за встановленою підсудністю або для продовження розгляду.

Оскільки апеляційний суд не встановив фактичних обставин, від яких залежить правильне вирішення справи, то оскаржуванапостанова апеляційного суду не відповідає закону, що в силу статті 411 ЦПК України є підставою для її скасування із передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Під час нового розгляду справи суду необхідно врахувати зазначене Верховним Судом, дослідити та належним чином оцінити подані докази, дати правову оцінку доводам і запереченням позивача, а також особи, яка не брала участі у справі щодо правовідносин, які між ними склалися; дослідити та надати належну оцінку аргументам апеляційної скарги ОСОБА_2 як особи, яка не брала участі у справі; ухвалити законне, обґрунтоване і справедливе судове рішення відповідно до встановлених обставин та вимог закону.

Щодо судових витрат

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки Верховний Суд направляє справу на новий судовий розгляд та не ухвалює нове рішення, розподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 411, 416ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Постанову Одеського апеляційного суду від 03 листопада 2020 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий І. М. Фаловська

Судді: В. М. Ігнатенко

С. О. Карпенко

С. Ю. Мартєв

В. А. Стрільчук