РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 січня 2021 року м. Київ

Солом`янський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді Українця В.В.

при секретарі Степановій Н.І.

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 в особі законного представника ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

в с т а н о в и в:

28 вересня 2020 року ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Свої вимоги мотивує тим, що вона є власником квартири АДРЕСА_1 .

У спірній квартирі крім неї зареєстровані треті особи та відповідач - ОСОБА_2 .

Відповідач з січня 2019 року не проживає в квартирі, її речі у приміщенні відсутні. Вважає, що відповідач втратила право користування житлом, оскільки не проживає в спірній квартирі більше року без поважних причин та не приймає участі в її утриманні.

Просила суд ухвалити рішення, яким визнати ОСОБА_1 такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1 з підстав, передбачених ст. 405 ЦК України.

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 12 жовтня 2020 року відкрито спрощене позовне провадження в справі.

Відповідач відзив на позовну заяву у встановлений судом строк не подала.

Відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Треті особи пояснення на позовну заяву до суду не подали.

Оскільки розгляд справи відбувається в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи, особи, які беруть участь у справі, не викликались.

Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 звернулась в суд та, зазначаючи, що вона є власником квартири АДРЕСА_1 , просить визнати ОСОБА_1 такою, що втратила право користування зазначеною квартирою.

Відповідно до свідоцтва про право власності від 21 липня 2020 року співвласниками квартири АДРЕСА_1 були ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 та відповідач ОСОБА_2 в рівних частках (а.с. 11).

31 серпня 2020 року відповідач ОСОБА_2 подарувала позивачу ОСОБА_1 1/5 частину зазначеної квартири, що підтверджується договором дарування частини квартири (а.с. 13-14).

Позивач зазначає, що відповідач з січня 2019 року не проживає у спірній квартирі, тому втратила право користування нею.

Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Частиною 1 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У ст. 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

За нормами ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст. 89 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

З матеріалів справи вбачається, що до 31 серпня 2020 року відповідач була співвласником квартири АДРЕСА_1 .

Позивач звернулась до суду з позовом про визнання відповідача такою, що втратила право користування зазначеною квартирою, 28 вересня 2020 року, тобто фактично через місяць після укладення договору дарування частини квартири між позивачем та відповідачем.

Таким чином, відсутні підстави для задоволення позову про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням на підставі ст. 405 ЦК України.

Факт того, що відповідач з січня 2019 року не проживала у квартирі за місцем своєї реєстрації не позбавляло її як співвласника квартири права на користування нею.

Крім того, на підтвердження своїх вимог позивачем надано суду акт від 22 вересня 2020 року, згідно якого мешканці будинку підтвердили факт не проживання відповідача у квартирі (а.с. 16).

Будь-яких інших доказів стосовно не проживання відповідача у спірній квартирі понад один рік позивачем суду не надано.

Суд вважає, що акт від 22 вересня 2020 року як єдиний наданий доказ на підтвердження заявлених вимог, не є достатньою та безумовною підставою для визнання відповідача такою, що втратила право користування спірним житлом.

З огляду на наведене, у задоволенні позову слід відмовити.

Керуючись ст. 405 ЦК України, статтями 3, 4, 5, 12, 13, 76-81, 141, 206, 259, 263-265, 268, 273 ЦПК України, суд,

в и р і ш и в:

Відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 ), треті особи: ОСОБА_3 ( АДРЕСА_1 ), ОСОБА_4 ( АДРЕСА_1 ), ОСОБА_5 в особі законного представника ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду через суд першої інстанції шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя: