КОРАБЕЛЬНИЙ РАЙОННИЙ СУД М.МИКОЛАЄВА
Справа № 488/3036/19
Провадження № 2/488/155/21 р.
РІШЕННЯ

Іменем України

13.10.2021 року м. Миколаїв

Корабельний районний суд м. Миколаєва

у складі: головуючого судді Лазаревої Г.М.,

при секретарі судового засідання Криницькій Ю.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Миколаєва цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 "про поділ майна, що є сумісною власністю подружжя",

В С Т А Н О В И В:

Позивачка звернулася до суду із позовом, в якому просила визнати об`єктом права спільної сумісної власності подружжя житловий будинок, розташований в АДРЕСА_1 . Визнати за нею право власності право власності на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 , як частку в спільному майні подружжя та на 1/2 частину земельної ділянки кадастровий номер :06:056:0004, цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, загальною площею 0,1000 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Стягнути з відповідача на її користь 2 478,72 грн. судового збору.

В обгрунтування позовних вимог вказала, що вона та відповідач ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 23.08.1997 року. Від даного шлюбу мають дитину - доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Шлюбні відносини між ними не склалися, тому рішенням Корабельного районного суду м.Миколаєва від 03.07.2019 року шлюб був розірваний.

Під час перебування у шлюбі, за договором купівлі-продажу від 14 березня 2005 року, витягом з державного реєстру правочинів, № витягу 776020 від 14.03.2005 року та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно, номер витягу 6777179 від 18.03.2005 року подружжям ОСОБА_4 було придбано жилий будинок з господарськими спорудами та будівлями в АДРЕСА_1 .

Право власності на спірний житловий будинок було зареєстровано за відповідачем.

На підставі рішення Миколаївської міської ради від 19.06.2009 року № 35/57, відповідач ОСОБА_2 став власником земельної ділянки, площею 0, 1000 га, цільове призначення земельної ділянки - для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 ,

Посилаючись на викладені обставини, позивачка просила про задоволення позову.

Відповідач надав відзив на позовну заяву, в якій не заперечуються, що сторони дійсно перебували з 1997 року в зареєстрованому шлюбі, від якого мають спільну дитину - доньку ОСОБА_3 , як і не заперечується факт розірвання шлюбу між подружжям, згідно рішення Корабельного районного суду міста Миколаєва № 488/1089/19 від 03.07.2019 року. Погоджується ОСОБА_2 і з тим, що спірний будинок та земельна ділянка, на якій він розташований були ним придбані під час перебування у шлюбі з ОСОБА_1 . Разом з цим він категорично не погоджується, що дане майно в цілому є спільною сумісною власністю колишнього подружжя ОСОБА_4 і підлягає поділу між ними в рівних частинах, з огляду на таке.

Будь-яких застережень у Договорі про те, що спірний будинок придбавається за спільні кошти подружжя і для потреб сім`ї, не міститься. Як і відсутні у ньому будь-які відмітки щодо надання ОСОБА_1 (як дружиною на той час) ОСОБА_2 згоди на розпорядження спільними коштами подружжя. Одночасно з цим він стверджує, що купівля спірного будинку в 2005 році здійснювалась за ціною 25000 доларів США, частково за кошти, зароблені ним особисто в сумі 15000 доларів США, а частково із залученням коштів батьків дружини - 8000 доларів США.

При цьому, батьками дружини грошові кошти для придбання спірного будинку було надано під умовою, що будинок АДРЕСА_1 придбається для спільного проживання двох сімей, зокрема: подружжя ОСОБА_4 разом з їх неповнолітньою дитиною і подружжя ОСОБА_5 і ОСОБА_6 (батьки позивачки). Дані обставини підтверджуються відомостями з будинкової книги, з яких вбачається, що подружжя ОСОБА_7 було зареєстрованим за адресою: АДРЕСА_1 , майже відразу після купівлі спірного будинку ОСОБА_2 , в березні 2005 року.

В подальшому, приблизно через рік, батьки дружини відповідача - подружжя ОСОБА_7 , відмовилось вести спільне проживання в спірному будинку і зажадали повернення коштів, які ними було надано під час його придбання.

В зв`язку з цим, ОСОБА_2 змушений був продати належну йому на праві особистої приватної власності квартиру, що знаходилась за адресою: АДРЕСА_2 , а виручені від її продажу кошти повернути батькам позивачки. Непрямо ці обставини, підтверджуються записами, наявними в будинковій книзі, поза, як з них вбачається, що через рік після реєстрації в спірному будинку, подружжя ОСОБА_7 звідти виїхало.

Відповідач посилається на те, що спірний будинок ним був придбаний за його особисті кошти. Також звертає увагу та обставина, що позивачка ОСОБА_1 протягом всього подружнього життя жодного дня не працювала, будь-яких витрат по утриманню будинку не несла, всі комунальні платежі по сьогоднішній день продовжує сплачувати відповідач ОСОБА_2 , і витрати по впорядкуванню будинку, проведення до нього комунікацій теж здійснювались виключно за рахунок коштів, зароблених ним, як, власне і всі витрати, пов`язані з отриманням в користування та у власність земельної ділянки кадастровий номер :06:056:0004, на якій розташований спірний будинок і яка необхідна для його обслуговування та обслуговування господарських будівель.

Позивачка позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила задовольнити.

Відповідач просив в задоволені позову відмовити.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Частина 3 ст. 12 ЦПК України визначає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Сторони зареєстрували шлюб 23 серпня 1997 року, що підтверджено копією свідоцтва про одруження, серії НОМЕР_1 , видане 23 серпня 1997 року Відділом реєстрації актів громадянського стану Виноградіївської райдержадміністрації Закарпатської області, Україна, актовий запис № 136.

Рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 03.07.2019 року шлюб між подружжям ОСОБА_4 був розірваний.

Під час перебування у шлюбі за договором купівлі-продажу від 14.03.2005 року, посвідченим приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Козленок С.І., зареєстрованим в реєстрі за №936, подружжям ОСОБА_4 було придбано житловий будинок, який має 72, 90 кв.м. жилої площі, загальна площа - 106, 40 кв.м. і до нього прилягають господарські споруди; гараж-літня кухня літ. «Ж», сарай літ. «И», сарай літ. «К», вбиральня літ. «Л», огорожа № 10, замощення № 11, ворота з хвірткою № 5, огорожі № 6, 7, оглядова яма АДРЕСА_3 .

Право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами було зареєстровано за ОСОБА_2 в Державному реєстрі правочинів, № витягу 776020 від 14.03.2005 року та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно, номер витягу 6777179 від 18.03.2005 року.

11.11.2009 року на ім`я ОСОБА_2 був отриманий державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯИ № 142147, кадастровий номер :06:056:0004, цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, загальною площею 0,1000 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

За ч. 2 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Відповідно до ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям у шлюбі, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, виховання дітей, хвороба чи інш.) самостійного заробітку (доходу).

Частиною 1 ст. 61 СК України встановлено, що об`єктами права спільної сумісної власності подр ужжя можуть бути будь-які речі, за винятком тих, які виключені з цивільного обороту.

Відповідно до ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Пунктом 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» встановлено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69 - 72 СК України та ст. 372 ЦК України.

За ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Зі змісту п.п. 23, 24 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 р. № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Відповідно до ч.1 ст. 377 Цивільного кодексу України до особи, яка набула право власності на житловий будинок переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій він розміщений, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Такі самі норми містяться в ст. 120 Земельного Кодексу України, якою передбачено, що до особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщену на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Відповідно п. 18-2 постанови Пленуму Верховного суду України № 7 від 16.04.2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» відповідно до положень статей 81, 116 ЗК (2768-14) окрема земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду.

Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статей 120 ЗК, 377 ЦК.

Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо спрощення порядку набуття прав на землю"№ 1702-VI від 05.11.2009, були внесені зміни і до ст. 120 ЗК України, частини 1 яка передбачає, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користування іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Також ч.4 цієї ж статті передбачено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами, право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди.

Таким чином, судом встановлено, що спірне нерухое майно набуто сторонами під час шлюбу, а тому, суд вважає їх обгрунтованими і такими, що підлягають задоволенню.

Згідно ст. 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Позивачем сплачено судовий збір в розмірі 2478,72 грн. за подання позову.

Зважаючи на складність у викладенні повного тексту рішення, керуючись ст.ст. 12, 13, 79-81, 141, 259-265, 354 ЦПК України суд,

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 "про поділ майна, що є сумісною власністю подружжя" - задовольнити.

Визнати об`єктом права спільної сумісної власності подружжя житловий будинок, розташований в АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 , як частку в спільному майні подружжя.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину земельної ділянки кадастровий номер :06:056:0004, цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, загальною площею 0,1000 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 2478,72 грн. судового збору.

Рішення може бути оскаржено до Миколаївського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня проголошення рішення. У випадку проголошення у судовому засіданні лише вступної та резолютивної частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Г.М. Лазарева