Постанова

Іменем України

03 листопада 2021 року

м. Київ

справа № 607/3534/17

провадження № 61-6988св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Крата В. І.,

суддів: Антоненко Н. О. (суддя-доповідач), Дундар І. О., Краснощокова Є. В., Русинчука М. М.,

учасники справи:

позивачі (відповідачі за зустрічним позовом): ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

відповідачі (позивачі за зустрічним позовом): ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 04 листопада 2019 року в складі судді Сливка Л. М. та на постанову Тернопільського апеляційного суду від 16 березня 2020 року в складі колегії суддів Храпак Н. М., Дикун С. І., Парандюк Т. С.,

ВСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст обставин справи

У березні 2017 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулися з позовом, до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні нерухомим майном.

В обґрунтування позовних вимог зазначили, що сторонам на підставі договорів купівлі-продажу від 31 березня 1998 року та від 05 липня 1999 року належать на праві спільної часткової власності квартири АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 .

Їх частки у праві спільної часткової власності розподілені таким чином:

квартира АДРЕСА_2 - ОСОБА_2 належить 2/5, ОСОБА_4 - 2/5, ОСОБА_3 - 3/20, ОСОБА_1 - 1/20;

квартира АДРЕСА_1 - ОСОБА_2 належить 2/5, ОСОБА_4 - 2/5, ОСОБА_3 - 3/20, ОСОБА_1 - 1/20.

Вказують, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на підставі рішення апеляційного суду Тернопільської області від 28 листопада 2013 року є власниками Ѕ частини будівельних матеріалів, обладнань, конструктивних елементів вартістю 31 447,0 грн із загальної вартості 62 294 грн, які були використані в процесі будівництва прибудови нежитловогоприміщення у АДРЕСА_4 .

ОСОБА_3 та ОСОБА_4 чинять їм перешкоди у користуванні вказаною власністю. На вимогу позивачів ОСОБА_3 і ОСОБА_4 не надають доступ до усіх приміщень та ключів від вхідних дверей та захисних ролетів, сигналізації та міжкімнатних дверей, обмежують доступ до вказаних будівельних матеріалів.

Відповідачі неправомірно перепланували зазначені квартири, що перешкоджає їх використанню, оскільки таке перепланування не відповідає вимогам закону.

Позивачі просили:

- усунути їм перешкоди у користуванні квартирами АДРЕСА_1 , АДРЕСА_2 , зобов`язавши ОСОБА_4 , ОСОБА_3 надати їм ключі від вхідних дверей квартир та захисних ролетів, внутрішніх замків міжкімнатних дверей, сигналізації та її паролю;

- надати доступ до будівельних матеріалів, які використані в процесі будівництва прибудови вхідного тамбура з кафетерієм та підвального приміщення по АДРЕСА_4 ;

- відновити попередній стан квартир, який існував на день їх придбання, відповідно до технічних паспортів.

У червні 2017 року ОСОБА_3 , ОСОБА_4 звернулися з зустрічною позовною заявою до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про встановлення порядку користування нежитловим приміщенням.

В обґрунтування позову зазначали, що сторонам на праві спільної часткової власності належать квартири АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 загальною площею 125,1 м2 без виділу їх часток в натурі. За згодою відповідачів вирішено переобладнати квартири у нежитлові приміщення офісу та магазину. Після завершення ОСОБА_4 та ОСОБА_3 реконструкції чистини приміщення площею 69,9 м2 між сторонами виникла конфліктна ситуація, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спірним нерухомим майном між співвласниками, тому позивачі просили встановити порядок користування приміщеннями вказаних квартир, при якому виділити ОСОБА_4 та ОСОБА_3 в користування приміщення загальною площею 69,9 м2.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 04 листопада 2019 року позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 задоволено; усунено перешкоди ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у користуванні квартирами АДРЕСА_1 , АДРЕСА_2 , зобов`язавши ОСОБА_3 та ОСОБА_4 :

- надати їм ключі від вхідних дверей цих квартир та захисних ролетів,сигналізації та її паролю, внутрішніх замків міжкімнатних дверей;

- надати доступ до будівельних матеріалів, які використані в процесі будівництва прибудови вхідного тамбура з кафетерієм та підвального приміщення на АДРЕСА_4 ;

- відновити попередній стан квартир, який існував на день їх придбання, відповідно до технічних паспортів;

- вирішено питання розподілу судових витрат;

- у задоволенні позову ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про встановлення порядку користування приміщенням відмовлено.

Рішення мотивоване тим, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 обмежуючи ОСОБА_1 , ОСОБА_2 в доступі до приміщень, які перебувають у їх спільній частковій власності, порушують їх права, а тому наявні підстави для задоволення позову в цій частині, оскільки співвласники мають право безперешкодно користуватись усім майном.

Суд першої інстанції встановив, що перепланування квартир у офіс та магазин не відповідає вимогам закону, у зв`язку з чим зробили висновок про зобов`язання відповідачів відновити попередній стан цих квартир відповідно до технічних паспортів.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суд виходив із того, що документи щодо надання дозволу ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на переобладнання квартир у нежитлові приміщення скасовані на підставі рішення Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 серпня 2013 року, тобто, виділ і переобладнання квартир втратили своє правове підґрунтя, а матеріали справи не містять належних і допустимих доказів того, що нежитлове приміщення загальною площею 125,1 м2 в будинку АДРЕСА_4 існує як об`єкт цивільних прав, а тому встановити порядок користування ним чи його частиною не можливо.

Короткий зміст постанови апеляційного суду

Ухвалою Тернопільського апеляційного суду від 16 березня 2020 року задоволено заяву ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про відмову від зустрічного позову; прийнято відмову ОСОБА_3 та ОСОБА_4 від зустрічного позову; рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 04 листопада 2019 року в частині відмови в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про встановлення порядку користування приміщеннями визнано нечинним; апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 04 листопада 2019 року в частині зустрічного позову закрито.

Постановою Тернопільського апеляційного суду від 16 березня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 та ОСОБА_4 залишено без задоволення; рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 04 листопада 2019 року в частині позовних вимог про усунення перешкод у користуванні нерухомим майном залишено без змін; поновлено дію рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 04 листопада 2019 року у вказаній частині.

Залишаючи рішення суду першої інстанції без змін в частині позовних вимог про усунення перешкод у користуванні нерухомим майном, суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, який всебічно та повно з`ясував обставини справи, перевірив доводи та заперечення сторін, дослідив надані сторонами докази, унаслідок чого ухвалив законне і обґрунтоване рішення про наявність підстав для задоволення позову в цій частині.

Аргументи учасників справи

У квітні 2020 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 подали касаційну скаргу, в якій просять скасувати рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 04 листопада 2019 року та постанову Тернопільського апеляційного суду від 16 березня 2020 рокув частині позовних вимог про усунення перешкод у користуванні нерухомим майном як такі, що прийняті з неправильним застосуванням судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Касаційна скарга з урахуванням уточнень мотивована тим, що суди безпідставно зобов`язали відповідачів відновити попередній стан квартир, оскільки переобладнання квартир проведене усіма співвласниками у 2002 році, а тому відсутні підстави для задоволення вказаної вимоги. Судам неодноразово надавалися докази на підтвердження вказаних обставин, проте такі докази не досліджені, що свідчить про порушення норм процесуального права. Вказують, що позивачі не надали належних і допустимих доказів про те, що відповідачі чинять їм перешкоди у користуванні спірним приміщенням. Крім того, судами встановлено, що частина приміщення є вільною і позивачі використовують їх позбавляючи права користування відповідачів. Суди не звернули увагу на те, що квартир АДРЕСА_1 , АДРЕСА_2 не існує, виконати судові рішення у цій частині можливо лише після відновлення квартир до попереднього стану, що в реальності зробити неможливо, оскільки в процесі перепланування були здійснені роботи з укріплення стін, перегородок та стелі, демонтаж яких призведе до погіршення технічного стану приміщення.

Суди безпідставно задовольнили вимоги про надання доступу до будівельних матеріалів, які використані в процесі будівництва прибудови до спірного нерухомого майна, оскільки позивачі не довели у встановленому законом порядку, що відповідачі чинять їм перешкоди в користуванні вказаним майном.

У липні 2020 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 подали до Верховного Суду відзив на вказану касаційну скаргу, у якому просили залишити її без задоволення, а оскаржені судові рішення без змін, посилаючись на те, що рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного суду є законними та обґрунтованими.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 04 червня 2020 року відкрито касаційне провадження у справі.

Ухвалою Верховного Суду від 07 жовтня 2021 року справу призначено до судового розгляду.

Межі та підстави касаційного перегляду

Переглядаючи в касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).

Відповідно до пункту 3 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадку, якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.

В ухвалі Верховного Суду від 04 червня 2020 року зазначено, що наведені у касаційній скарзі доводи містять підставу касаційного оскарження, передбачену пунктом 3 частини другої статті 389 ЦПК України (відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах).

Фактичні обставини

Суди встановили, що на підставі договорів купівлі-продажу сторонам на праві спільної часткової власності належать квартири АДРЕСА_1 , АДРЕСА_2 , а саме: ОСОБА_3 3/20 частини, ОСОБА_4 2/5 частини, ОСОБА_1 1/20 частини, ОСОБА_2 2/5 частини. Виділ вказаних між сторонами часток не проведений.

Рішенням виконавчого комітету Тернопільської міської ради від 25 липня 2007 року № 1028 розглянуто заяви ОСОБА_4 , ОСОБА_3 та вирішено питання щодо виведення частини квартир з житлового фонду міста.

Рішенням виконавчого комітету Тернопільської міської ради від 08 травня 2007 року № 575 «Д» затверджено акт державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта.

Рішенням виконавчого комітету Тернопільської міської ради за № 1424 від 03 жовтня 2007 року присвоєно промисловому магазину площею 69,9 м2, який утворився внаслідок реконструкції частини квартир АДРЕСА_1 , АДРЕСА_2 , адресу АДРЕСА_5 .

Рішенням виконавчого комітету Тернопільської міської ради за № 1565 від 17 жовтня 2007 року вирішено оформити право власності за ОСОБА_4 на 8/11 частин та за ОСОБА_3 на 3/11 частин приміщення промислового магазину загальною площею 69,9 м2 за адресою: АДРЕСА_5 .

Рішенням XIV сесії V скликання Тернопільської міської ради від 03 грудня 2007 року № 5/14/122 надано дозвіл на складання проєкту відведення земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_4 СПД ОСОБА_4 .

Рішенням XXX сесії V скликання Тернопільської міської ради № 5/30/71 від 27 листопада 2009 року затверджено проєкт землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,0045 га для обслуговування добудови до промислового магазину за адресою: АДРЕСА_4 ОСОБА_4 .

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 26 березня 2012 року в справі № 2-9147/11, залишеним в силі ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 серпня 2012 року, визнано незаконними та скасовано всі рішення Тернопільської міської ради, які стосуються переобладнання, прийняття в експлуатацію та визнання права власності на об`єкт нерухомого майна - промисловий магазин по АДРЕСА_5 .

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 06 вересня 2013 року в справі № 1915/5467/2012 визнано за ОСОБА_2 та ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину будівельних матеріалів, обладнань, конструктивних елементів вартістю 31 447 грн із загальної вартості 62 894 грн, які були використані в процесі будівництва прибудови нежитлового приміщення у АДРЕСА_4 , загальною площею 56,6 м2, а саме: підвал площею 26,2 м2: підлога - цементна стяжка; стеля - плити перекриття; стіни - стінові бетонні блоки. І поверх площею 30,4 м2: - підлога - плити перекриття; - стіни - цегляні, не оштукатурені; - стеля - підшивка із дерев`яних дощок; - вікна - дерев`яні, роздільні, не засклені, ролети.

ОСОБА_4 та ОСОБА_3 у судовому засіданні підтвердили факт того, що позивачі не мають вільного доступу до спірних приміщень, оскільки вважають, що ними зроблений ремонт, встановлено сигналізацію, а позивачі можуть їм занедбати приміщення.

10 березня 2017 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 надіслали на адресу ОСОБА_4 та ОСОБА_3 вимоги, у яких просили надати їм доступ до квартир, прибудови нежитлового приміщення у АДРЕСА_4 , загальною площею 56,6 м2, а також дублікати ключів вхідних дверей, всіх внутрішніх замків, квартир, прибудови, доступ до сигналізації та її паролю, а також ключів до всіх ролетів. ОСОБА_4 та ОСОБА_3 відмовились отримувати ці вимоги, що підтверджується відповідними звітами «Expres Mail».

Позиція Верховного Суду

Колегія суддів частково приймає аргументи, які викладені в касаційній скарзі, з таких мотивів.

Предметом спору є право користування чотирьох співвласників двома квартирами АДРЕСА_1 , АДРЕСА_2 , незаконно переобладнанили в два окремих нежитлових приміщення з прибудовою.

Переобладнання квартир здійснене за згодою всіх чотирьох співвласників на підставі рішень Тернопільської міської ради, які скасовані у встановленому законом прядку.

Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої статті 16 ЦК України).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду від 12 жовтня 2021 року в справі № 742/1034/19 (провадження № 61-1001св21) вказано, «що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Як правило, суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (пункт 5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16 (провадження № 12-158гс18). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18) зазначено, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів позивача у цивільному процесі можливий за умови, що такі права, свободи чи інтереси справді порушені, а позивач використовує цивільне судочинство саме для такого захисту, а не з іншою метою. Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 грудня 2020 року в справі № 759/7564/17 (провадження № 61-16776св19) зазначено, що «спільна часткова власність є специфічною конструкцією оскільки, існує: (а) множинність суб`єктів. Спільна часткова власність завжди відзначається множинністю суб`єктів (наприклад, один будинок - два співвласники); (б) єдність об`єкта. Декільком учасникам спільної часткової власності завжди належить певна сукупність майна. Причому право спільної часткової власності може стосуватися як подільних/неподільних речей, так і майнових прав та обов`язків».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20) вказано, що «відповідно до частин першої, другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Відповідно до частин першої, другої статті 5 ГПК України, здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. З наведених норм права вбачається, що держава забезпечує захист порушених або оспорюваних прав суб`єктів господарювання. Такі права захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Отже, розглядаючи справу суд має з`ясувати: 1) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 2) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 3) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право позивача підлягає захисту обраним ним способом».

У постанові Верховного суду від 31 березня 2021 року в справі № 401/1241/19 (провадження № 61-6514св20) міститься висновок про те, що «з урахуванням встановлених судами обставин: ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є співвласниками нерухомості; між співвласниками виник спір щодо об`єктів, на які поширюється правовий режим спільної часткової власності; для захисту прав/інтересів позивача ефективним є пред`явлення, зокрема, вимоги про поділ спільного майна».

Оскільки у справі, що переглядається встановлено, що переобладнання спірних квартир у нежитлові приміщення та прибудову до них здійснено за згодою всіх чотирьох співвласників, а тому позов двох співвласників про зобов`язання інших двох співвласників відновити їх попередній стан, є неефективним способом захисту.

З урахуванням встановлених судами обставин: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 є співвласниками квартир АДРЕСА_1 , АДРЕСА_2 ; між співвласниками виник спір щодо об`єктів на які поширюється правовий режим спільної часткової власності; для захисту прав/інтересів позивачів ефективним є пред`явлення, зокрема, вимоги про поділ спільного майна або визначення часток кожного з них у праві власності.

Таким чином, рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного суду підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні вказаних позовних вимог, оскільки позивачами обрано неналежний спосіб захисту порушених прав.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги (частина третя статті 400 ЦПК України).

З урахуванням необхідності врахування висновків щодо застосування норми права, викладених у постановах Верховного Суду від 09 грудня 2020 року в справі № 759/7564/17 (провадження № 61-16776св19), Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20), Верховного суду від 31 березня 2021 року в справі № 401/1241/19 (провадження № 61-6514св20) колегія суддів вважає, що оскаржені судові рішення ухвалені з порушенням норм процесуального права, тому касаційну скаргу слід задовольнити частково, оскаржені судові рішення суду першої та апеляційної інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

З урахуванням часткового задоволення вимог касаційної скарги з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 , ОСОБА_4 підлягають стягненню 3200 грн судового збору за подання апеляційної та касаційної скарги.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 , ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 04 листопада 2019 року та постанову Тернопільського апеляційного суду від 16 березня 2020 року в частині позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні квартирами АДРЕСА_1 , АДРЕСА_2 шляхом зобов`язання надати ключі від вхідних дверей квартир, захисних ролетів, внутрішніх замків міжкімнатних дверей, сигналізації та її паролю й надання доступу до будівельних матеріалів, які використані в процесі будівництва прибудови вхідного тамбура з кафетерієм та підвального приміщення на АДРЕСА_4 та про відновлення попереднього стану квартир, який існував на день їх придбання, відповідно до технічних паспортівскасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні вказаних вимог.

З моменту прийняття постанови суду касаційної інстанції рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 04 листопада 2019 року та постанова Тернопільського апеляційного суду від 16 березня 2020 року втрачають законну силу.

Стягнути з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 1600 грн в рівних частках (по 800 грн) судового збору.

Стягнути з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 1600 грн в рівних частках (по 800 грн) судового збору.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді Н. О. Антоненко

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков

М. М. Русинчук