Постанова

Іменем України

03 листопада 2021 року

м. Київ

справа № 662/211/19

провадження № 61-6902св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Крата В. І.,

суддів: Антоненко Н. О., Дундар І. О., Краснощокова Є. В., Русинчука М. М. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - Приватно-орендне сільськогосподарське підприємство агрофірма «Тепло-Огарьовське»,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу Приватно-орендного сільськогосподарського підприємства агрофірми «Тепло-Огарьовське» на заочне рішення Новотроїцького районного суду Херсонської області від 18 грудня 2019 року у складі судді Решетова В. В. та постанову Херсонського апеляційного суду від 17 березня 2020 року у складі колегії суддів: Пузанової Л. В., Склярської І. В., Чорної Т. Г.,

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У січні 2019 року Приватно-орендне сільськогосподарське підприємство агрофірма «Тепло-Огарьовське» (далі - ПОСГП «Тепло-Огарьовське») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання дійсними договору оренди землі та додаткової угоди до нього.

Свої вимоги підприємство обґрунтовувало тим, що 10 червня 2007 року між ним та ОСОБА_1 укладено договір оренди земельної ділянки площею 9,77 га кадастровий номер :13:010:0014, який зареєстровано у Новотроїцькому районному відділі Херсонської регіональної філії центру ДЗК 05 лютого 2008 року за № 4АА72700043.

01 серпня 2011 року між сторонами укладено додаткову угоду до вказаного договору, зареєстровану Відділом Держкомзему у Новотроїцькому районі Херсонської області 17 липня 2012 року за №02624, відповідно до якої продовжено строк дії договору оренди до 06 лютого 2028 року.

ОСОБА_1 не визнає факт укладення вказаного договору та додаткової угоди до нього, стверджуючи, що він їх не підписував, у зв`язку з чим звернувся до підприємства з позовом до суду про визнання договору та додаткової угоди до нього недійсними (справа № 662/1944/17), у якій була призначена судова почеркознавча експертиза, проте питання щодо підпису оспорюваного договором дружиною чи матір`ю орендодавця судом було відхилено, оскільки вони не є сторонами у справі.

З урахуванням наданих ОСОБА_1 пояснень у судовому засіданні представник підприємства вважав, що іншими особами, хто міг підписати договір оренди та додаткову угоду до нього, є дружина та мати

ОСОБА_1 .

Дружина ОСОБА_1 мала право підписувати вищезазначений договір оренди, оскільки спірна земельна ділянка є спільною сумісною власністю подружжя, тому з урахуванням положень статті 64 СК України вона є законним представником чоловіка під час вчинення правочинів щодо розпорядження об`єктами спільної сумісної власності подружжя.

На переконання представника підприємства, відповідно до статті 154 СК України мати ОСОБА_1 ОСОБА_3 є його законним представником, яка має право на вчинення правочину.

Крім того, навіть якщо припустити, що сторона, від імені якої підписано договір, особисто його не підписувала, але у подальшому схвалила його, такий договір є вчиненим та може бути визнано дійсним.

Ураховуючи, що ОСОБА_1 після укладення зазначених правочинів схвалив їх - починаючи з 2008 року щорічно приймав орендну плату від ПОСГП «Тепло-Огарьовське», про що свідчать його підписи у відповідних відомостях про отримання орендної плати, то договір оренди та додаткова угода до нього підлягають визнанню судом дійсними та створюють правові наслідки для ОСОБА_1 з моменту їх укладення.

Представник ПОСГП «Тепло-Огарьовське» просив визнати дійсними договір оренди землі сільськогосподарського призначення на території Сивашівської сільської ради Новотроїцького району Херсонської області від 10 червня 2007 року та додаткову угоду до нього від 01 серпня 2011 року.

Короткий зміст рішення та постанови судів попередніх інстанцій

Заочним рішенням Новотроїцького районного суду Херсонської області від 18 грудня 2019 року в задоволенні позову ПОСГП «Тепло-Огарьовське» відмовлено.

Постановою Херсонського апеляційного суду від 17 березня 2020 року апеляційну скаргу ПОСГП «Тепло-Огарьовське» залишено без задоволення.

Заочне рішення Новотроїцького районного суду Херсонської області від 18 грудня 2019 року залишено без змін.

Відмова у задоволенні позову мотивована тим, що:

- позивач не довів будь-якої підстави представництва як дружини ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , так і його матері ОСОБА_3 . Позивач не заперечував, що довіреності на право укладання правочину щодо орендних правовідносин ОСОБА_1 нікому не надавав;

- положення статті 154 СК України про права батьків по захисту дитину, в тому числі і повнолітньої дитини, не надають підстав для представництва ОСОБА_1 його матір`ю ОСОБА_3 щодо укладання договору оренди та додаткової угоди до нього;

- особливості набуття права власності на земельні ділянки для ведення товарного та сільськогосподарського виробництва, визначені законодавством (статті 5, 6, 23 ЗК України 1990 року, Указ Президента України від 08 серпня 1995 року № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» та іншим) спростовують доводи позивача про наявність підстав для застосування у спірних правовідносинах положень статей 60, 64 СК України, на які посилається агрофірма в обґрунтування представницьких повноважень дружини у розпорядженні спільним майном подружжя.

Аргументи учасників справи

Зміст та доводи касаційної скарги

У квітні 2020 року до Верховного Суду від ПОСГП «Тепло-Огарьовське» надійшла касаційна скарга, у якій його представник, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення та постанову судів попередніх інстанцій, ухвалити нове рішення про задоволення позову.

У касаційній скарзі представник ПОСГП «Тепло-Огарьовське» зазначає, що:

- відповідачі ніколи не висловлювали заперечень проти обробки його землі підприємством, орендодавець визнавав існування договору оренди землі та отримував орендну плату, допускав орендаря до обробки землі;

- суди попередніх інстанцій не врахували конклюдентних дій, які свідчать про схвалення відповідачами оспорюваного правочину, зосередившись на висновках експертизи, яка нібито підтвердила, що власник землі не підписував договору оренди землі та додаткової угоди до нього. Зокрема, товариство надало судам належні докази отримання орендодавцем орендної плати за тривалий період, що свідчить про схвалення ОСОБА_1 орендних відносин;

- товариство, скориставшись своїми процесуальними правами, передбаченими статтею 93 ЦПК України, поставило у порядку письмового опитування у позовній заяві ряд питань відповідачам для з`ясування обставин, чи підписував будь-хто з них оспорювані правочини, чи отримували вони орендну плату та за які роки. Однак відповідачі проігнорували такі питанні, у зв`язку з чим суди мали б вважати встановленими обставини, для з`ясування яких ставилися питання, а саме: відповідачами в інтересах та за дорученням ОСОБА_1 підписано оспорювані правочини; відповідачі отримували в інтересах та за відома ОСОБА_1 орендну плату за землю, щодо якої укладено оспорювані правочини;

- суд першої інстанції у порушення норм процесуального права ухвалою від 25 вересня 2019 року відмовив у призначенні судової почеркознавчої експертизи. Апеляційний суд допустився такої ж помилки - відмовив у задоволенні клопотання про проведення судової почеркознавчої експертизи. Наведене свідчить про те, що суди не встановили усіх фактичних обставин справи, які мають значення для правильного вирішення спору;

- суди не врахували, що спірна земельна ділянка перебуває у спільній сумісній власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , тому відповідно до статті 64 СК України остання мала право діяти в інтересах чоловіка та могла підписати оспорювані правочини в інтересах ОСОБА_1 . Так само і мати ОСОБА_1 ОСОБА_3 згідно зі статтю 154 СК України вправі була підписати ці договори в інтересах сина як законний представник;

- у висновку експерта у справі № 662/1944/17 не міститься чіткої та однозначної відповіді, чи ОСОБА_1 вчинив чи не вчинив підпис на угоді, тому відмова у задоволенні даного позову є передчасною.

Рух справи

Ухвалою Верховного Суду від22 травня 2020 року відкрито касаційне провадження та витребувано справу із суду першої інстанції.

Ухвалою Верховного Суду від 27 жовтня 2021 року справу призначено до судового розгляду у порядку письмового провадження у складі колегії із п`яти суддів.

Межі та підстави касаційного перегляду

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).

В ухвалі Верховного Суду від 22 травня 2020 року вказано, що підставами касаційного оскарження позивач зазначає порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права передбаченого пунктами 3, 4 частини другої статті 389 ЦПК України, що відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, оскаржене судове рішення ухвалене з порушенням пункту 3 частини третьої статті 411 ЦПК України.

Фактичні обставини справи

Суди встановили, що ОСОБА_1 є власником земельної ділянки площею 9,77 га для ведення товарного та сільськогосподарського виробництва на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії ІІІ-ХС № 018537 від 03 березня 2003 року.

06 квітня 2002 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено шлюб.

Відповідно до судової почеркознавчої експертизи, проведеної під час розгляду іншої справи № 662/1944/17 між тими самими сторонами з приводу того ж самого договору та додаткової угоди до нього, про що вказав сам позивач у своєму позові, за результатами проведеного дослідження експерт склав висновок від 14 грудня 2018 року № 18-969/970, в якому вказав, що підпис від імені ОСОБА_1 у договорі оренди від 10 червня 2007 року виконано не самим ОСОБА_1 , а іншою особою, підпис від імені ОСОБА_1 у додатковій угоді від 01 серпня 2011 року до договору оренди землі від 10 червня 2007 року ймовірно виконано не самим ОСОБА_1 , а іншою особою.

Позиція Верховного Суду

Колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення касаційної скарги з таких мотивів.

Щодо позовних вимог ПОСГП «Тепло-Огарьовське» до ОСОБА_1 .

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15 та частина перша статті 16 ЦК України).

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Згідно частини другої статті 207 ЦК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно з частиною першою статті 14 Закону України «Про оренду землі» (у редакції, чинній на момент укладення оспорюваного договору оренди землі) договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 серпня 2021 року у справі № 757/39249/17-ц (провадження № 61-8680св21) зазначено: «підпис є обов`язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підпису підтверджує наміри та волю й фіксує волевиявлення учасника (-ів) правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документу, в якому втілюється правочин. Внаслідок цього підписання правочину здійснюється стороною (сторонами) або ж уповноваженими особами».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 серпня 2021 року у справі № 305/1468/16-ц (провадження № 61-9087св21) зазначено, що «юридичними фактами є певні факти реальної дійсності, з якими нормою права пов`язується настання правових наслідків, зокрема виникнення, зміна або припинення цивільних прав та обов`язків. Тлумачення частини третьої статті 11 ЦК України свідчить, що правові норми самі по собі не можуть створювати суб`єктивних прав та обов`язків, оскільки необхідна наявність саме юридичного факту. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини (пункт 1 частини другої статті 11 ЦК України). Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами) (абзац перший частини першої статті 207 ЦК України). Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта статті 202 ЦК України). У письмовій формі належить вчиняти, зокрема, правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу (пункт 3 частини першої статті 208 ЦК України). Нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. Така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним». Нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, не створює юридичних наслідків, тобто, не «породжує» (змінює чи припиняє) цивільних прав та обов`язків. Недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом (абзац 1 частини першої статті 218 ЦК України). Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків (абзац 2 частини першої статті 218 ЦК України). Якщо правочин, для якого законом встановлена його недійсність у разі недодержання вимоги щодо письмової форми, укладений усно і одна із сторін вчинила дію, а друга сторона підтвердила її вчинення, зокрема шляхом прийняття виконання, такий правочин у разі спору може бути визнаний судом дійсним (частина друга статті 218 ЦК України). Визнання дійсним дво- чи багатостороннього правочину (конвалідація) на підставі частини другої статті 218 ЦК України норми допускається тільки для нікчемних правочинів (тобто для яких недотримання письмової форми без нотаріального посвідчення зумовлює їх нікчемність). Конвалідація, згідно частини другої статті 218 ЦК України, можлива за наявності таких умов: 1) вчинення однією стороною правочину дії, зокрема спрямованої на виконання правочину; 2) підтвердження вчинення цієї дії іншою стороною, зокрема шляхом прийняття виконання. Визнання дійсним дво- чи багатостороннього правочину (конвалідація) на підставі частини другої статті 218 ЦК України є окремим способом захисту і висновок суду про визнання дійсним має міститися і як в мотивувальній, так і в резолютивній частині судового рішення».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19) зроблено висновок, що «за частиною першою статті 15 Закону України «Про оренду землі» істотними умовами договору оренди землі є: об`єкт оренди (місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату; умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду; умови збереження стану об`єкта оренди; умови і строки передачі земельної ділянки орендарю; умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки; визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об`єкта оренди чи його частини; відповідальність сторін; умови передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки. Відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, а також порушення вимог статей 4-6, 11, 17, 19 цього Закону є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним відповідно до закону (частина друга цієї ж статті). У разі ж якщо сторони такої згоди не досягли, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини. Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено. Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що такий спосіб захисту, як визнання правочину неукладеним, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом».

У справі, що переглядається:

- суди не врахували, що визнання дійсним дво- чи багатостороннього правочину (конвалідація) на підставі частини другої статті 218 ЦК України норми допускається тільки для нікчемних правочинів (тобто для яких недотримання письмової форми без нотаріального посвідчення зумовлює їх нікчемність);

- оскільки ОСОБА_1 не підписував договір оренди землі від 10 червня 2007 року та додаткову угоду до нього від 01 серпня 2011 року, то такий договір та додаткова угода до нього є неукладеними, а тому стаття 218 ЦК України, яка поширюється на нікчемні правочини не може бути застосована.

За таких обставин суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ПОСГП «Тепло-Огарьовське» до ОСОБА_1 , проте помилися щодо мотивів такої відмови. Тому оскаржені рішення у цій частині належить змінити, шляхом викладення їх мотивувальних частин у редакції цієї постанови.

Стосовно позовних вимог ПОСГП «Тепло-Огарьовське» до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 .

Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (стаття 48 ЦПК України).

Суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд справи починається спочатку (стаття 51 ЦПК України).

Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження.

Відповідно до частини другої статті 202 ЦК України правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта статті 202 ЦК України).

У справі за позовом сторони договору про визнання договору дійсним як відповідач має залучатися інша сторона (інші сторони) договору, а тому належним відповідачем є інша сторона (інші сторони) договору.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року по справі № 752/3612/19 (провадження № 61-1129св20) вказано, що «пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача».

У справі, що переглядається, зміст і характер відносин між учасниками справи, встановлені судами попередніх інстанцій обставини справи, підтверджують, що спір виник між ПОСГПА «Тепло-Огарьовське» та ОСОБА_1 стосовно визнання дійсним договору оренди землі та додаткової угоди до нього. Будь-яких позовних вимог до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ПОСГПА «Тепло-Огарьовське» не пред`явило. Тому ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є неналежними відповідачами і у зв`язку з цим у задоволенні позовних вимог ПОСГПА «Тепло-Огарьовське» до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 необхідно відмовити із зазначеної підстави, а тому оскаржені рішення у цій частині підлягають змінів мотивувальній частині.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги (частина третя статті 400 ЦПК України).

Беручи до уваги необхідність врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 серпня 2021 року у справі № 757/39249/17-ц (провадження № 61-8680св21), постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 серпня 2021 року у справі № 305/1468/16-ц (провадження № 61-9087св21), постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19), постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року по справі № 752/3612/19 (провадження № 61-1129св20), колегія суддів вважає, що:

касаційну скаргу належить задовольнити частково;

оскаржені судові рішення змінити, виклавши їх мотивувальні частини у редакції цієї постанови, а тому судовий збір за подання касаційної скарги покладається на особу, яка подала касаційну скаргу.

Керуючись статтями 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Приватно-орендного сільськогосподарського підприємства агрофірми «Тепло-Огарьовське» задовольнити частково.

Заочне рішення Новотроїцького районного суду Херсонської області від 18 грудня 2019 року та постанову Херсонського апеляційного суду від 17 березня 2020 року змінити, виклавши їх мотивувальні частини у редакції цієї постанови.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді: Н. О. Антоненко

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков

М. М. Русинчук