КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа №361/2737/19 Головуючий 1 інстанція - Сердинський В.С.
Провадження №22-ц/824/8285/2021 Доповідач 2 інстанція - Суханова Є.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 листопада 2021 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді: Суханової Є.М.,

суддів: Олійника В.І., Мостової Г.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 17 грудня 2019 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини

В С Т А Н О В И В :

У квітні 2019 року ОСОБА_2 звернулась до Броварського міськрайонного суду Київської області з позовом до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання дитини.

В обґрунтування позову зазначила, що між нею та відповідачем 19 вересня 2008 року було зареєстровано шлюб, від якого у сторін народився син - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Відповідно до рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 24 березня 2017 року шлюб між сторонами було розірвано. Неповнолітня дитина проживає разом з позивачкою і перебуває на її утриманні. Оскільки батько дитини у добровільному порядку не виконує зобов`язання по утриманню неповнолітнього сина, позивачка просила стягнути з відповідача аліменти на утримання неповнолітнього сина у твердій грошовій сумі в розмірі 2500,00 гривень щомісячно, починаючи з дня подання позовної заяви до повноліття сина. Зазначила, що відповідач має нерегулярний, мінливий дохід, позивачці невідомо місце його роботи.

Заочним рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 17 грудня 2019 року позов задоволено частково.

Стягнуто із ОСОБА_1 аліменти у твердій грошовій сумі в розмірі 2000 гривень, але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісячно, з відповідною індексацією згідно закону, на утримання неповнолітнього сина: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , починаючи з дня пред`явлення позову і до досягнення дитиною повноліття, тобто з ІНФОРМАЦІЯ_2 по ІНФОРМАЦІЯ_3 , на користь матері дитини ОСОБА_2 . Стягнуто із ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 768,40 грн. Рішення в частині стягнення аліментів за один місяць підлягає негайному виконанню.

На обґрунтування ухваленого рішення місцевим судом зазначено, що у сторін є неповнолітній син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . На підставі ст.180 Сімейного кодексу України, відповідач зобов`язаний утримувати неповнолітнього сина до досягнення ним повноліття.

Відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2019 рік», прожитковий мінімум для дитини віком від 6 до 18 років становить: з 01 січня 2019 року 2027 грн, з 01 липня 2019 року 2118 грн, з 01 грудня 2019 року 2218 грн.

За таких обставин, відповідно до ст. 182, ч. 1 ст. 183, ч.1 ст.184, ч.1 ст.191 Сімейного кодексу України, з розрахунку на одну дитину та з урахуванням того, що приймати участь в утриманні дитини повинні двоє батьків, суд першої інстанції дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача на користь позивача аліментів у твердій грошовій сумі в розмірі 2000 ( дві тисячі ) грн, але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісячно, з відповідною індексацією згідно закону, на утримання неповнолітнього сина починаючи з дня пред`явлення позову і до досягнення дитиною повноліття, тобто з 16 квітня 2019 року по ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, а також неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а також не врахування правових висновків Верховного Суду при його ухваленні.

При цьому, ОСОБА_1 просить скасувати заочне рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 17 грудня 2019 року і ухвалити нове судове рішення, яким закрити провадження у справі, та стягнути з позивачки на його користь витрати відповідача пов`язані з оскарженням заочного рішення.

Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч.1. ст.369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість заочного рішення суду першої інстанції в частині його оскарження та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Частина перша статті 15 Цивільного кодексу України закріплює право кожної особи на захист свого права в разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Разом з тим, вимогами цивільного процесуального законодавства суд зобов`язаний установити: чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача; у чому полягає таке порушення прав; якими доказами воно підтверджується. Залежно від встановленого суд повинен вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Судами першої та апеляційної інстанції встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 19 вересня 2008 року, який рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 24 березня 2017 року розірвано ( а.с. 7, 9 ).

Від шлюбу сторони мають неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 ( а.с. 8 ).

Судом також встановлено, що після розірвання шлюбу сторони проживають окремо, неповнолітня дитина проживає разом з матір`ю та перебуває на її утриманні, відповідач коштів на утримання дитини не надає ( а.с. 9 ).

При вирішенні зазначеного спору між сторонами суд апеляційної інстанції вважає за необхідне вказати наступне правове обґрунтування свого рішення.

Відповідно до ч.1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789 -Х11 від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до ч. 2 ст. 51 Конституції України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняється державою.

Відповідно до положень ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення повноліття.

Згідно ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини ( аліменти ) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини разом з яким проживає дитина.

Відповідно до ст. 8 ЗУ «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку.

Згідно зі ст. 182 СК України при призначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатного чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів.; інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до ч.ч 1, 2 ст. 184 СК України передбачено, що суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом або домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, щорічно підлягає індексації відповідно до закону, якщо платник і одержувач аліментів не домовилися про інше. За заявою одержувача аліментів індексація може бути здійснена судом за інший період. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку ( доходу ) платника аліментів.

Відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» визначено у 2019 році прожитковий мінімум на дітей віком від 6 до 18 років: з 1 січня 2019 року - 2027 грн, з 1 липня - 2118 грн, з 1 грудня - 2218 грн.

Задовольняючи частково позові вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання неповнолітнього сина у твердій грошовій сумі в розмірі 2000 грн, але не менше 50 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісячно, з відповідною індексацією згідно закону, суд першої інстанції, на переконання апеляційного суду, правильно виходив з принципу рівності прав та обов`язків батьків, а також врахував розрахунок на одну дитину, передбачений законодавством України. З висновками суду першої інстанції погоджується і колегія суддів апеляційної інстанції, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи, а також узгоджуються з вимогами законодавства.

Наведені у апеляційній скарзі доводи апелянта про те, що у матеріалах справи відсутні докази того, що відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання спростовуються матеріалами справи, зокрема, телефонограмою від 22 жовтня 2019 року ( а.с. 25 ), в якій зазначено, що 22 жовтня 2019 року ОСОБА_1 у телефонному режимі був повідомлений про те, що судове засідання призначено на 09 грудня 2019 року 08 год. 55 хв., про що секретарем судового засідання складено відповідну телефонограму, при цьому, в матеріалах справи відсутні належні і допустимі докази протилежного.

Крім того, на офіційному веб-сайті Броварського міськрайонного суду Київської області 09 грудня 2019 року було розміщено оголошенням про виклик відповідача по цій справі ОСОБА_1 в судове засідання призначене на 17 грудня 2019 року ( а.с. 28 ).

Відповідно до частини 11 статті 128 ЦПК України з опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи.

Крім того, апелянт, своє право на подання відзиву, пояснень та доказів, мав можливість реалізувати в повному обсязі в суді першої інстанції при перегляді заочного рішення на підставі його заяви, а також в суді апеляційної інстанції.

Доводи апеляційної скарги про те, що неповнолітній син проживає разом з відповідачем, а не з позивачкою, колегія суддів відхиляє з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Частиною 2 статті 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно ч. 1 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

На переконання суду апеляційної інстанції, Відповідач не надав суду належні і допустимі докази на підтвердження того, що неповнолітній син проживає разом з ним.

Згідно ч. 3 ст. 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом апеляційної інстанції лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Посилаючись як на підставу закриття провадження у цій справі, апелянт зазначив в апеляційній скарзі, що неповнолітній син проживає з ним, при цьому, апелянтом не було подано до суду першої інстанції при поданні заяви про перегляд заочного рішення ( а.с. 61 ) доказів зазначеного твердження, в порядку та строки, передбачені ЦПК України.

Апелянт у якості доказів, що неповнолітній син проживає з ним, додав до апеляційної скарги копію довідки від 04.02.2021 № 06-15/1267 про реєстрацію місця проживання дитини - ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1 з 26 серпня 2010 року по теперішній час ( а.с. 142 ). Суд апеляційної інстанції, звертає увагу на те, що в зазначеній довідці відсутні дані, що дитина проживає разом з батьком.

Крім того, доводи апелянта щодо проживання сина разом з ним за адресою: АДРЕСА_1 вказаною в цій довідці, суперечать іншим доводам апеляційної скарги ( а.с. 136 ), де зазначено, що відповідач на протязі розгляду цієї справи фактично проживав разом із сином, дружиною та неповнолітньою донькою за іншою адресою, а судові повістки про виклик відповідача ОСОБА_1 направлялися судом на адресу, вказану позивачем та за якою він не проживав, а саме за адресою: АДРЕСА_1 ( а.с. 1, 18 ).

Отже, із цих пояснень апеляційний суд робить висновок, що апелянт не проживає за адресою, зазначеною в довідці з 16.04.2019 по теперішній час, а тому, ця довідка не підтверджує факт проживання неповнолітнього сина з відповідачем.

Апелянт, у якості доказів, що неповнолітній син проживає разом з ним, також додав до апеляційної скарги копію довідки від 14.04.2021 № 57 виданої Броварською загальноосвітньою школою І-ІІІ ступенів № 10 Броварської міської ради Київської області про те, що ОСОБА_3 навчається в 6-Є класі цієї школи ( а.с. 144 ), при цьому, суд апеляційної інстанції, зауважує, що в зазначеній довідці відсутні дані, що дитина проживає разом з батьком.

Вказані довідки, які долучені апелянтом до апеляційної скарги, належним чином не засвідчені, в порушення вимог ч.ч. 2, 4 ст. 95 ЦПК України, а тому є неналежними та недопустимими доказами. Крім того, на переконання суду апеляційної інстанції, вищезазначені довідки є копіями невідомого походження, справжність яких неможливо перевірити шляхом співставленням із оригіналом, аналогічна правова позиція зазначена у правових висновках Верховного суду України у справах №6-57743св10, №6-29420св10. Разом з тим, суду апеляційної інстанції такої можливості щодо перевірки справжності цих довідок шляхом співставленням із оригіналом відповідачем не надано.

Таким чином, доводи апелянта про незаконність та необґрунтованість судового рішення, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, а також неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, зокрема, ст.ст. 8-12, 13, 81, 175, 177, 185, ч. 1 cт. 280, ч. 1 ст. 281, 128-130, 255, 257, 264, 372 ЦПК України, ст.ст. 180-181, 182, 184 СК України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також неврахування зазначених ним правових висновків Верховного Суду при його ухваленні, з точки зору суду другої інстанції, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи у суді другої інстанції.

Інші доводи апеляції, зокрема, про те, що відповідач був позбавлений права на доступ до правосуддя і справедливий, публічний розгляд його справи, про те, що неповнолітній син проживає разом з відповідачем, позивач не просила суд стягнути аліменти з відповідача, про те, що суд хибно стягнув аліменти з відповідача, який утримує неповнолітнього сина та проживає разом з ним, а не з позивачки, про те, що у цій справі відсутній предмет спору, про те, що позовна заява не відповідає вимогам ст. 175, ч. 5 ст. 177 ЦПК України, з точки зору суду другої інстанції, правового значення для правильного вирішення заявлених апеляційних вимог не мають, а тому - не спростовують законність та обґрунтованість заочного рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 17 грудня 2019 року.

Відтак, викладені у апеляції доводи, суд другої інстанції відносить до числа формальних, відповідно, рішення, ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, не може бути скасоване у відповідності до положень ст. 375 ЦПК України.

Апеляційний суд також вважає за необхідне відмітити, що Європейський суд з прав людини наголошує, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ( рішення ЄСПЛ у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року ).

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст. 5, 10-13, 77-82, 263, 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 17 грудня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів до суду касаційної інстанції.

Повна постанова виготовлена 03.11.2021 року

Головуючий Є.М. Суханова

Судді: Г.І. Мостова

В.І. Олійник