Дата документу 09.11.2021 Справа № 334/2642/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 22-ц/807/3173/21 Головуючий у 1-й інстанції: Баруліна Т.Є.
Є.У.№ 334/2642/19 Суддя-доповідач: Кочеткова І.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 листопада 2021 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:

головуючого: Кочеткової І.В.,

суддів: Кримської О.М.,

Дашковської А.В.,

секретар: Семенчук О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 23 червня 2021 року,

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя. Зазначила, що з 06.07.2005 сторони перебували у шлюбі, вели спільне господарство до 21.03.2018 року. Рішенням суду від 09.11.2018 шлюб розірвано.

В період шлюбу за спільні кошти сторони придбали у спільну сумісну власність квартиру АДРЕСА_1 , вартістю 471 660 грн. та автомобіль Citroen С4 Cactus, 2017 року випуску, вартістю 463 600 грн., який відповідач продав без її згоди після фактичного припинення шлюбних стосунків.

Крім того ОСОБА_2 отримав у борг від ОСОБА_3 10 000 доларів США, які були витрачені на потреби сім`ї, та який вона повернула власними коштами після фактичного припинення шлюбних стосунків.

Враховуючи проживання з нею неповнолітньої дитини сторін, неможливість спільного користування квартирою внаслідок негідної поведінки відповідача просила суд в порядку поділу майна подружжя виділити їй спірну квартиру, в відповідачеві грошові кошти, виручені від продажу автомобіля, та стягнути з останнього 133 800,0 грн. в рахунок відшкодування 1/2 частки витрат, понесених нею за рахунок особистих коштів після фактичного припинення шлюбних стосунків на виконання зобов`язання за договором позики, укладеним між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в інтересах сім`ї під час зареєстрованого шлюбу.

Заперечуючи проти позову, ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом та просив визнати за ним право власності на 1/ 2 частку квартири АДРЕСА_1 .

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 23 червня 2021 року первісний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя задоволений частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 188 586,18 грн., отримані від продажу автомобіля CITROEN С4 Cactus, 2017 року випуску.

В інший частині позовних вимог відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя задоволено.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 .

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу в якій вказала, що суд не врахував доводи позову стосовно того, що ОСОБА_2 ухилявся від участі в утриманні дитини, приховав, знищив та пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї, що є підставою для застосування норм частин 2,3 статті 70 СК України. Окрім того, ОСОБА_1 вважає, що суд першої інстанції мав врахувати частку вартості автомобілю CITROEN С4 Cactus, 2017 року випуску, яка належала ОСОБА_1 та збільшити її частку в праві власності на квартиру. Просила скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким позов ОСОБА_1 задовольнити частково, визнати за останньою право власності на 9/10 часток квартири АДРЕСА_1 . Зустрічний позов ОСОБА_2 задовольнити частково та визнати за ним право власності на 1/10 частини квартири АДРЕСА_1 .

Відзив на апеляційну скаргу не надходив, проте це не заважає її розгляду за наявними матеріалами справи.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Встановлено, що 06.07.2005 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу НОМЕР_1 , виданим 06 липня 2005 року відділом реєстрації актів цивільного стану Запорізького районного управління юстиції Запорізької області. Актовий запис № 09 від 06 липня 2005 року. (а.с.15)

Рішенням Хортицького районного суду міста Запоріжжя від 09.11.2018 (ЄУН 337/2044/18, пр. № 2/337/1211/2018) шлюб між сторонами було розірвано, та судом встановлено, що між сторонами фактично припинено шлюбні стосунки 21.03.2018 (а.с. 16).

Після розірвання шлюбу 19.12.2018 прізвище позивача змінено з « ОСОБА_4 » на « ОСОБА_5 » (а.с. 17).

Від спільного подружнього життя сторони мають доньку ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка залишилася проживати з матір`ю (а.с. 18).

12.03.2018 сторонами було придбано квартиру АДРЕСА_1 , що підтверджується Договором купівлі-продажу від 12.03.2018, посвідченим приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Вовк І.І., зареєстрованим в реєстрі за № 1616, право власності на яку зареєстровано за ОСОБА_7 в цілому на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, номер 40072895 від 12.03.2018. ОСОБА_2 підписав заяву, що договір укладається дружиною в інтересах сім`ї, на що він дає свою згоду, яка нотаріально завірена нотаріусом (а.с.22-26).

03.01.2018 сторони придбали автомобіль Citroen С4 Cactus, 2017 року випуску, зареєстрований на ім`я ОСОБА_2 , що підтверджується договором купівлі-продажу від 03.01.2018 № 03-01/2018 року. Вартість автомобіля на час придбання складала 463 600 грн. Платником по рахунку №03/01 від 03.01.2018 зазначена ОСОБА_8 (а.с.27-31).

20.07.2018 ОСОБА_2 продав спірний автомобіль за ціною 377 172,35 грн. що підтверджується договором купівлі-продажу. (а.с. 117-118).

Належних і допустимих доказів на підтвердження доводів про те, що автомобіль продано за згодою дружини і що виручені від продажу кошти були витрачені на потреби сім`ї матеріали справи не містять.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення первісного та зустрічного позовів,суд першої інстанції виходив із того, що автомобіль Citroen С4 Cactus, 2017 року випуску та квартира АДРЕСА_1 , які були придбані під час шлюбу сторін по справі є спільним майном подружжя, а тому підлягають поділу в рівних частках.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Майнові відносини, які складаються між подружжям урегульовано у нормах СК України.

Відповідно до статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований в органі державної реєстрації актів цивільного стану.

У сімейному законодавстві передбачено два режими власності подружжя особиста приватна власність дружини, чоловіка, тобто кожного з подружжя, та спільна сумісна власність подружжя.

Згідно зі статтею 57 СК України у редакції на час укладення сторонами шлюбу особистою приватною власністю дружини, чоловіка є:

1) майно, набуте нею, ним до шлюбу;

2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування;

3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто;

4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»;

5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

У частині сьомій названої статті передбачено, якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю.

У статті 60 СК України зазначено підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Також вказано, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 СК України).

Можна зробити висновок, що за загальним правилом майно, набуте одним з подружжя до шлюбу, є його особистою приватною власністю, як і доходи, які воно приносить, тоді як спільною сумісною власністю подружжя є майно, набуте під час шлюбу.

Конституція України у статті 41 гарантує право кожному володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод ( далі - Конвенція) в статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у ряді рішень зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льон рот проти Швеції», пункти 69 і 73).

У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Тлумачення та застосування національного законодавства - прерогатива національних судів, але спосіб, у який це тлумачення і застосування відбувається, повинен призводити до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики ЄСПЛ.

Отже, першою умовою виправданості втручання у права, гарантовані статтею першою Протоколу №1 до Конвенції є те, що воно має бути передбачене законом.

Встановивши , що і квартира і автомобіль були придбані ОСОБА_1 та ОСОБА_2 під час шлюбу, суд першої інстанції прийшов до правильного та обґрунтованого висновку, що вказане майно є спільним майном подружжя, а тому підлягає поділу в рівних частках.

Вирішуючи питання щодо стягнення грошової компенсації за продаж відповідачем автомобіль без згоди другого подружжя, суд першої інстанції обґрунтовано врахував, що відповідачем не надано доказів витрати виручених від продажу коштів на потреби сім`ї.

Згідно з частиною третьою статті 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї (частина четверта статті 65 СК України).

У випадку коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Саме такі правові висновки містяться у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 у справі № 554/8023/15-ц.

ОСОБА_2 був відчужений автомобіль після фактичного припинення шлюбних стосунків між подружжям та за відсутністю письмової згоди дружини, за ціною 377 172,35 грн., а тому ОСОБА_1 має право на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім`ї майна, тобто грошові кошти отримані від реалізації цього майна підлягають поділу. Отже з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суд обґрунтовано стягнув грошові кошти в розмірі 188 586,18 грн., отримані від продажу автомобіля CITROEN С4 Cactus, 2017 року випуску.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 щодо не застосуванням судом першої інстанції до вказаних правовідносин ч.2,3 ст. 70 СК України колегія суддів вважає неспроможними.

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Аналогічні положення містяться у частині другій статті 372 ЦК України.

Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Тобто, той із подружжя, який заявляє про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують, на підставі належних та допустимих доказів.

Вирішуючи вказаний спір, суд першої інстанції встановив відсутність підстав для відступу від рівності часток сторін у праві власності на квартиру.

Аналізуючи викладені вище норми права та зібрані докази у їх сукупності, колегія суддів прийшла до висновку, що ОСОБА_1 не надала жодних належних і допустимих доказів на підтвердження існування підстав для відступлення від засад рівності часток а ні під час розгляду справи в суді першої інстанції, а ні під час розгляду її апеляційної скарги.

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Посилання ОСОБА_1 на те, що ОСОБА_2 ухилявся від участі в утриманні дитини, приховав, знищив та пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї, не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи ні в суді першої, ні в суді апеляційної інстанцій.

Вимоги ОСОБА_1 про збільшення її частки у спільній частковій власності з Ѕ на 9/10 в рахунок належної їй грошової компенсації вартості Ѕ частки автомобіля є безпідставними.

Відповідно до ст. 71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України.

Норми СК України та норми ЦК України не передбачають право одного з подружжя при поділі майна подружжя в рахунок відшкодування вартості певного рухомого майна, збільшити власну частку у спільному нерухомому майні за рахунок зменшення частки іншого співвласника.

Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

З огляду на вищевказане вимоги апеляційної скарги ОСОБА_1 про визнання за нею права власності на 9/10 часток спірної квартири в рахунок відшкодування вартості Ѕ частки проданого відповідачем автомобіля не ґрунтуються на вимогах закону.

Таким чином, при розгляді справи апеляційним судом встановлено, що рішення суду першої інстанції постановлено з додержанням вимог матеріального і процесуального права, а доводи апеляційної скарги не спростовують його висновків.

Немає передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції та для ухвалення нового рішення по справі.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 23 червня 2021 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повний текст постанови складено 10 листопада 2021 року

Головуючий: І.В. Кочеткова

Судді: А.В. Дашковська

О.М. Кримська