Провадження № 22-ц/812/67/21 Суддя першої інстанції Бодрова О.П.
Суддя-доповідач апеляційного суду Царюк Л.М.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

12 січня 2021 року м. Миколаїв Справа № 468/550/20

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Царюк Л.М.,

суддів: Базовкіної Т.М., Яворської Ж.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Державної казначейської служби України на рішення Снігурівського районного суду Миколаївської області від 19 жовтня 2020 року, ухвалене під головуванням судді Бодрової О.П., в залі судового засідання в м. Снігурівка, о 18 год 45 хв, повний текст якого складено 23 жовтня 2020 року, за позовом ОСОБА_1 до Держави в особі Державної казначейської служби України (далі ДКСУ), Управління служби безпеки України в Миколаївській області, Миколаївської обласної прокуратури про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду,

В С Т А Н О В И В:

28 квітня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, який уточнив в подальшому, у якому зазначав, що 15 листопада 2016 року внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000065 відомості про те, що у період з червня 2016 року мешканець м. Снігурівка Миколаївської області ОСОБА_1 незаконно займається придбанням та збутом спеціальних технічних засобів негласного отримання інформації та 17 листопада 2016 року йому було повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 359 КК України.

В ході досудового розслідування кримінальних проваджень внесених прокурором в ЄРДР за № 0000033 та № 0000065, які в подальшому об`єднані за єдиним № 0000065, в період з червня по вересень 2016 року було проведено ряд незаконних негласних слідчих (розшукових) дій (далі - НСРД), незаконне повідомлення про підозру, незаконне обрання запобіжного заходу, незаконне проведення особистого огляду (обшуку особи), незаконне проведення огляду внутрішніх приміщень будинку (по суті обшуку), незаконне накладення арешту на майно, вилучення мисливської зброї необхідної йому в роботі та інші процесуальні дії, що обмежували його право на недоторканість приватного життя, які призвели до спричинення йому моральної шкоди.

Постановою від 15 листопада 2016 року про виділення матеріалів досудового розслідування прокурором з кримінального провадження № 0000033 виділено в окреме провадження матеріали за фактом вчинення ним кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 359 КК України під № 0000065.

23 листопада 2016 року слідчий СВ УСБУ в Миколаївській області Станков С.П. за погодженням з прокурором прокуратури Миколаївської області Іщуком А.О. звернувся з клопотанням про обрання йому запобіжного заходу у вигляді цілодобового домашнього арешту.

29 листопада 2016 року судом частково задоволено клопотання слідчого та йому обрано запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання.

Крім того в нього в ході досудового розслідування було вилучено особисту мисливську зброю, яка фактично використовувалась ним в роботі.

30 листопада 2016 року слідчим СВ УСБУ України Станковим С.П. складено та затверджено у прокурора Миколаївської області ОСОБА_2 обвинувальний акт та справа спрямована до суду.

У судовому засіданні переглянуто диски з відеозаписами та прослухано аудіозаписи проведених негласних слідчих (розшукових) дій, досліджено всі надані стороною обвинувачення докази, що кожний раз спричиняло йому додаткові моральні страждання.

Однак, вироком Баштанського районного суду Миколаївської області від 10 липня 2018 року в пред`явленому йому обвинуваченні за ч. 2 ст. 359 КК України визнано невинуватим і виправдано. Ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 28 серпня 2019 року, яка залишена без змін постановою Верховного Суду від 12 лютого 2020 року, вирок Баштанського районного суду Миколаївської області від 10 липня 2018 року було залишено без змін.

Таким чином, ОСОБА_1 протиправно перебував під слідством і судом з 29 червня 2016 року (проведення негласних слідчих (розшукових) дій) до 28 серпня 2019 року (постановлення ухвали Миколаївським апеляційним судом), що становить 37 календарних місяців та 29 днів.

Внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності йому завдано моральної шкоди, яка полягає в його душевних стражданнях, у зв`язку з протиправною поведінкою щодо нього, його честь та гідність, а також ділова репутація були принижені правоохоронними органами, які здійснювали досудове розслідування, так як він ніколи не притягувався до кримінальної відповідальності, відчув на собі втручання в приватне життя через проведення з 29 червня 2016 року на протязі всього розслідування негласних слідчих (розшукових) дій, незаконні огляди (обшуки), обрання запобіжного заходу, отримання в різноманітних державних та інших установах даних щодо його майна, що в умовах невеликого населеного пункту, в якому він проживає, фактично веде до оприлюднення інформації про притягнення до кримінальної відповідальності. Крім цього, позивач зазначав що його позбавили можливості займатись улюбленою справою полюванням, вилучивши в нього мисливську зброю з початку досудового розслідування. Вказане окрім того, потягло проблеми на роботі, так як він працював єгерем обходу № 1 Снігурівського мисливсько-рибальського господарства та мусив запрошувати інших осіб до проведення санітарних відстрілів та знову ж таки, розголошуючи причини відсутності особистої зброї.

На думку позивача, справедливою грошовою компенсацією заподіяних йому моральних страждань є сума в розмірі 179 316 грн 56 коп. (37 повний місяць * 4 723 грн + 4 565 грн 56 коп. (4 723 грн : 30 днів * 29 днів)), що визначена в мінімальних межах визначених законом, з розрахунку одного розміру мінімальної заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством та судом, станом на час розгляду справи.

Крім того, позивачем витрачено на професійну правничу (юридичну) допомогу під час досудового розслідування та в судах всіх інстанцій 55 387 грн 34 коп.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 просив суд стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання з Єдиного казначейського рахунку на його користь 179 316 грн 56 коп. на відшкодування моральної шкоди завданої йому незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду в кримінальних провадженнях № 0000033 від 14 травня 2016 року та № 0000065 від 14 листопада 2016 року та витрати на професійну правничу допомогу у вказаних кримінальних провадженнях у сумі 55 387 грн 34 коп.

Рішенням Снігурівського районного суду Миколаївської області від 19 жовтня 2020 року позов задоволено частково.

Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 157 590 грн 77 коп. в рахунок відшкодування моральної шкоди та 55 387 грн 34 коп. в рахунок відшкодування понесених витрат на правову допомогу в кримінальному провадженні. Також розподілено судові витрати.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності позивачу було заподіяно моральну шкоду, право на відшкодування якої він набув у зв`язку з ухваленням виправдального вироку. Період, за який позивачу підлягає відшкодуванню заподіяна моральна шкода слід обраховувати з дати оголошення позивачу підозри у вчинення кримінального правопорушення, тобто з 17 листопада 2016 року по 28 серпня 2019 року, який складатиме 33 місяці 11 днів, з врахуванням розміру мінімальної заробітної плати встановленої з 01 січня 2020 року в розмірі 4 723 грн.

Не погодившись з рішенням суду Державна казначейська служба України оскаржила його в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просило скасувати судове рішення та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовано тим, що судом першої інстанції повно встановлено всі обставини справи, але неправильно визначено грошовий розмір відшкодування. Так відповідно до пункту 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 06 грудня 2016 року № 1774-VІІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України», який набрав чинності з 01 січня 2017 року, мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників. Починаючи з 01 січня 2017 року, до внесення змін до законів України щодо застосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини, вона застосовується у розмірі прожиткового мінімуму, встановленого на 01 січня календарного року. Отже розрахунок завданої позивачу моральної шкоди суд першої інстанції повинен був зробити виходячи із прожиткового мінімуму на одну особу станом на 01 липня 2020 року (2 197 грн), а не із розміру мінімальної заробітної плати встановленої з 01 січня 2020 року (4 723грн).

Крім того, скаржник не погоджується з позицією суду першої інстанції в частині задоволення понесених витрат на правову допомогу в кримінальному провадженні, оскільки позивачу було надано правову допомогу по кримінальній справі, відповідно до договору про надання правової допомоги, а витрати сплачені адвокату за надання правової допомоги у кримінальному провадженні є такими, що понесені особою у зав`язку із реалізацією своїх процесуальних прав при розгляді певної справи в суді. Такі процесуальні витрати віднесені до судових витрат, вони відшкодовуються в порядку, передбаченому відповідним процесуальним законом, їх не можна визнавати збитками чи шкодою в розумінні положень цивільного законодавства України та вони не можуть бути стягнуті за позовною заявою в іншому провадженні.

У відзиві на апеляційну скаргу, представник позивача ОСОБА_1 ОСОБА_3 вважав доводи скарги безпідставними, а рішення місцевого суду законним, обґрунтованим, постановленим з повним і всебічним дослідженням матеріалів справи.

Від інших учасників справи на час розгляду справи відзив на апеляційну скаргу не надходив.

За приписами ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено, що 15 листопада 2016 року прокурором прокуратури Миколаївської області до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000065 були внесені відомості про те, що в ході здійснення досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0000033 встановлено, що у період з червня 2016 року мешканець м.Снігурівка Миколаївської області ОСОБА_1 незаконно займався придбанням та збутом спеціальних технічних засобів негласного отримання інформації.

17 листопада 2016 року слідчим СВ УСБУ в Миколаївській області Станковим С.П. в рамках кримінального провадження № 0000065 ОСОБА_1 було повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 359 КК України (незаконне придбання та збут спеціальних технічних засобів негласного отримання інформації).

Вироком Снігурівського районного суду Миколаївської області від 13 травня 2017 року ОСОБА_1 було визнано винним у пред`явленому обвинуваченні за ч. 2 ст. 359 КК України та відповідно призначено покарання.

Ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 15 серпня 2017 року вирок Снігурівського районного суду Миколаївської області від 13 травня 2017 року було скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Вироком Баштанського районного суду Миколаївської області від 10 липня 2018 року ОСОБА_1 в пред`явленому йому обвинуваченні за ч. 2 ст. 359 КК України було визнано невинуватим та виправдано, у зв`язку з недоведеністю у вчиненні кримінального правопорушення.

Ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 28 серпня 2019 року виправдувальний вирок Баштанського районного суду Миколаївської області від 10 липня 2018 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 12 лютого 2020 року залишено без змін ухвалу Миколаївського апеляційного суду від 28 серпня 2019 року.

Статтею 56 Конституції України визначено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

Порядок відшкодування такої шкоди встановлюється законом (частина сьома статті 1176 ЦК України).

Таким спеціальним нормативно-правовим актом є Закон України від 01 грудня 1994 року № 266/94-ВР «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі - Закон № 266/94-ВР).

Відповідно до статті 1 Закону № 266/94 ВР підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок:

1) незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян;

2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу;

3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України «Про оперативно-розшукову діяльність», «Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю» та іншими актами законодавства. У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду.

У зазначених випадках громодянинові відшкодовуються (повертаються): заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій; майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в дохід держави судом, вилучене органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт; штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином; суми, сплачені громадянином у зв`язку з наданням йому юридичної допомоги; моральна шкода.

Право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених Законом № 266/94 ВР, виникає, зокрема, у випадку постановлення виправдувального вироку (пункт 1 частини 1 статті 2 цього Закону).

Суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку, що унаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності позивачу завдано моральної шкоди, оскільки вироком Баштанського районного суду Миколаївської області від 10 липня 2018 року ОСОБА_1 в пред`явленому йому обвинуваченні за ч. 2 ст. 359 КК України було визнано невинуватим та виправдано, у зв`язку з недоведеністю у вчиненні кримінального правопорушення.

Визначення розміру відшкодування моральної шкоди залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі.

Частиною третьою статті 13 Закону України від 01 грудня 1994 року № 266/94-ВР передбачено, що відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством і судом проводиться, виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством і судом.

Відшкодування моральної шкоди у цих випадках провадиться за рахунок коштів державного бюджету, незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду.

Зазначене дає підстави для висновку, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Саме такий правовий висновок, викладений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц.

Оскільки відшкодування моральної шкоди, заподіяної позивачу, не є його посадовим окладом, заробітною платою чи іншою виплатою, доводи апеляційної скарги про не застосування судом першої інстанції до спірних правовідносин положень Закону України від 06 грудня 2016 року № 1774-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України», відповідно до пункту 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» якого мінімальна заробітна плата не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат, є безпідставними.

Згідно з пунктом 4 статті 3 Закону № 266/94-ВР у наведених у статті 1 цього Закону випадках громадянинові підлягають також поверненню суми, сплачені ним у зв`язку з наданням юридичної допомоги. До цих сум відносяться суми, сплачені ним адвокату за участь адвоката у справі, написання скарг, підготовка процесуальних документів під час проведення слідчих дій та розгляду справи.

Отже чинним законодавством чітко визначено порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, у тому числі й відшкодування (повернення) сум, сплачених за надання йому юридичної допомоги.

Кримінальне провадження - досудове розслідування і судове провадження, процесуальні дії у зв`язку із вчиненням діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (пункт 10 частини першої статті 3 КПК України)).

У статті 42 КПК України міститься широке коло прав, одним із яких є право вимагати відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, в порядку, визначеному законом, а також відновлення репутації, якщо підозра, обвинувачення не виправдалися. У чинному КПК України це право закріплене вперше.

Також згідно зі статтею 130 КПК України шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою за рахунок Державного бюджету України у випадках та в порядку, передбачених законом.

На день розгляду справи єдиним таким законом є Закон № 266/94-ВР сфера дії якого поширюється на широке коло суб`єктів, у тому числі й на осіб, відносно яких постановлено виправдувальний вирок.

Зважаючи на вказане, помилковими є наведені в апеляційній скарзі доводи про те, що визначений розмір суми, сплаченої громадянином у зв`язку з наданням йому правової допомоги у кримінальному провадженні, не може бути стягнуто в іншому провадженні, тобто при розгляді цивільного позову.

Про такі випадки застосування норм Закону № 266/94-ВР роз`яснено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 383/596/15, від 05 червня 2019 року у справі № 478/2586/16-ц, від 03 грудня 2020 року у справі № 335/9784/19.

Отже, суд першої інстанції, правильно вирішив позовну вимогу про стягнення витрат на правову допомогу в кримінальному провадженні у розмірі 55 387.34 грн, оскільки позивачем подано належне документальне підтвердження понесення вказаних витрат, зокрема угоди між позивачем та адвокатом про надання юридичної допомоги у конкретному кримінальному провадженні, акти про надані послуги (виконані роботи) та квитанції про оплату таких послуг у сумі 55 387.34 грн. Надання адвокатом правової допомоги також підтверджується вироком Баштанського районного суду Миколаївської області від 10 липня 2018 року, ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 28 серпня 2019 року, де учасником справи зазначено адвоката Павленка В.М., як захисника ОСОБА_1 .

Враховуючи належне документальне підтвердження витрат ОСОБА_1 на правову допомогу, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог у цій частині та стягнення з Державного бюджету України на користь позивача 55 387.44 грн.

Таким чином, доводи апеляційної скарги Державної казначейської служби України, що були підставою для відкриття апеляційного провадження, не підтвердились.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення суду першої інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно зі ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу Державної казначейської служби України залишити без задоволення, а рішення Снігурівського районного суду Миколаївської області від 19 жовтня 2020 року залишити без змін.

Частиною 13 ст. 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до пункту «в» ч. 1 ст. 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, відсутні підстави для нового розподілу судових витрат.

Керуючись статтями 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Державної казначейської служби України залишити без задоволення, а рішення Снігурівського районного суду Миколаївської області від 19 жовтня 2020 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Л.М. Царюк

Судді Т.М. Базовкіна

Ж.М. Яворська

Повний текст постанови складено 12 січня 2021 року.