Ухвала

11 листопада 2021 року
м. Київ

справа № 495/1922/19
провадження № 61-10623св20
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Мартєва С. Ю. (суддя-доповідач), Стрільчука В. А., Фаловської І. М.,
учасники справи:
позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
відповідач Виконавчий комітет Білгород-Дністровської міської ради,
третя особа Білгород-Дністровська квартирно-експлуатаційна частина району Міністерства оборони України,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Білгород-Дністровської квартирно-експлуатаційної частини району Міністерства оборони України на рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 07 серпня 2019 року у складі судді Боярського О. О. та постанову Одеського апеляційного суду від 25 лютого 2020 року у складі колегії суддів: Погорєлової С. О., Заїкіна А. П., Таварткіладзе О. М.,
ВСТАНОВИВ:

Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У березні 2019 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 звернулися до суду з позовом до Виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради, за участю третьої особи Білгород-Дністровської квартирно-експлуатаційної частини району Міністерства оборони України (далі Білгород-Дністровська КЕЧ району), про зобов`язання надати житлову кімнату.
Позовну заяву мотивували тим, що вони проживають у двох кімнатах трикімнатної квартири АДРЕСА_1 , які зайняли складом сім`ї три особи на підставі ордера від 04 квітня 2006 року № 77, виданого Білгород-Дністровською КЕЧ району. На теперішній час, донька ОСОБА_1 ОСОБА_3 вийшла заміж та проживає разом зі своїм чоловіком ОСОБА_4 також у вказаній квартирі.
Позивачі зазначали, що їхня родина складом чотири особи займає всього дві кімнати квартири АДРЕСА_1 житловою площею 21,0 кв. м, що значно менше, ніж площа, передбачена нормами ЖК Української РСР.
У трикімнатній квартирі, де вони мешкають, звільнилась третя кімната, а тому ОСОБА_1 звернулась до Виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради із заявою про надання вільної кімнати у квартирі, однак їй відмовили з огляду на те, що в першу чергу заселяються працівники, потребуючі поліпшення житлових умов. При цьому, позивачі знаходяться на квартирному обліку, як такі, що потребують поліпшення житлових умов з 28 травня 2004 року.
Позивачі просили суд зобов`язати Виконавчий комітет Білгород-Дністровської міської ради надати ОСОБА_1 , складом сім`ї чотири особи у складі дочки ОСОБА_5 , дочки ОСОБА_3 та зятя ОСОБА_4 , вільну кімнату площею 12,1 кв. м, у квартирі АДРЕСА_1 .
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішеннямвід 07 серпня 2019 року Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області позов задовольнив.
Зобов`язав Виконавчий комітет Білгород-Дністровської міської ради надати ОСОБА_1 , складом сім`ї чотири особи у складі дочки ОСОБА_2 , дочки ОСОБА_3 та зятя ОСОБА_4 вільну кімнату площею 12,1 кв. м, у квартирі АДРЕСА_1 .
Рішення суд першої інстанції мотивував тим, що позивачі проживають на законних підставах у квартирі на підставі ордера, виданого Білгород-Дністровською КЕЧ району, знаходяться на квартирному обліку, як такі, що потребують поліпшення житлових умов, а тому приймаючи до уваги наявність вільного житлового приміщення у вигляді третьої кімнати в квартирі, вимоги позивачів є обґрунтованими та доведеними.
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Постановоювід 25 лютого 2020 року Одеський апеляційний суд апеляційну скаргу Білгород-Дністровської КЕЧ району залишив без задоволення, рішення суду першої інстанції залишив без змін.
Постанову суд апеляційної інстанції мотивував тим, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що вимоги позивачів є обґрунтованими та доведеними, у зв`язку із чим підлягають задоволенню. Суд апеляційної інстанції враховував також те, що спірна квартира належить до комунальної власності, і у Білгород-Дністровської КЕЧ району відсутні повноваження щодо управління вказаним майном, а тому вона позбавлена права заперечувати проти передання спірної квартири у користування позивачам.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У касаційній скарзі, поданій у липні 2020 року до Верховного Суду, Білгород-Дністровська КЕЧ району просить, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм матеріального права, скасувати судові рішення та справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
Ухвалою від 07 серпня 2020 року Верховний Суд відкрив касаційне провадження, витребував справу з суду першої інстанції, надіслав учасникам справи копії касаційної скарги та доданих до неї документів, роз`яснив їм право подати відзив на касаційну скаргу.
У вересні 2020 року справа надійшла до Верховного Суду.
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Підставою для відкриття касаційного провадження Білгород-Дністровська КЕЧ району зазначає неврахування судом апеляційної інстанції висновків щодо застосування статей 21, 47 Конституції України у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 06 червня 2018 року у справі № 752/5881/15-ц, від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц, постанові Верховного Суду від 15 січня 2020 року у справі № 754/613/18, постановах Верховного Суду України: від 18 травня 2016 року у справі № 6-2535цс15, від 15 травня 2017 року у справі № 6-1367цс16.

Касаційна скарга мотивована тим, що інтерес Білгород-Дністровської КЕЧ району полягає в організації забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями, при цьому КЕВ (КЕЧ) здійснює безпосереднє квартирно-експлуатаційне забезпечення військових частин, дислокованих у межах відповідальності;
переважне право на заселення жилих приміщень, що звільнилися, залишається за Білгород-Дністровською КЕЧ району, оскільки житловий будинок був побудований за кошти Міністерства оборони України;
втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законної метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людині самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими усталеного та безпечного місця в суспільстві;
ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду, а тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму (військовослужбовця Збройних Сил України ОСОБА_6 , який проходить дійсну військову службу у військовій частині НОМЕР_1 та мешкає у спірній кімнаті з 2007 року) є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла;
у суду не було підстав вважати спірну кімнату вільною у розумінні статті 54 ЖК Української РСР.
Відзив на касаційну скаргу не надходив.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Суд установив, що житловий будинок АДРЕСА_2 був побудований за рахунок коштів Міністерства оборони України та зданий в експлуатацію в 1994 році.
Рішенням Виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради від 16 червня 1997 року № 680 трикімнатна квартира АДРЕСА_1 , зареєстрована як гуртожиток для заселення молодих сімей військовослужбовців та закріплена за Білгород-Дністровською КЕЧ району.
Відповідно до рішення Виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради від 08 грудня 2005 року № 806 та акта приймання-передачі військового майна, зазначена квартира передана на баланс об`єднання багатоквартирних будинків «Південне».
Рішенням Виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради від 19 січня 2006 року № 14, квартиру АДРЕСА_1 житловою площею 33,6 кв. м виключено із переліку гуртожитків та передано до комунальної власності (а. с. 22).
Підставою для вселення позивачів в квартиру АДРЕСА_1 житловою площею 21,0 кв. м, з правом користування двома кімнатами, стала видача ОСОБА_1 в складі сім`ї ОСОБА_7 та ОСОБА_8 (доньки), ордера на житлове приміщення у комунальній власності № 77, виданого 04 квітня 2006 року Білгород-Дністровською КЕЧ району згідно з рішенням Виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради від 19 січня 2006 року № 14.
14 липня 2018 року ОСОБА_8 зареєструвала шлюб з ОСОБА_4 (змінивши прізвище на « ОСОБА_9 »), тому склад сім`ї позивачів змінився та станом на теперішній час позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 проживають вчотирьох у двох кімнатах трикімнатної квартири, що підтверджується довідкою з місця реєстрації про склад сім`ї від 05 серпня 2019 року № 106, виданою Об`єднанням співвласників багатоквартирного будинку «Южноє» та актом підтвердження сусідів.
Кімната площею 12,1 кв. м, що знаходиться у квартирі АДРЕСА_1 , яка була зайнята громадянином ОСОБА_6 , звільнена з травня 2019 року (акт комісії від 06 серпня 2019 року).
28 січня 2019 року ОСОБА_1 звернулась до Виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради із заявою про надання вільної кімнати у квартирі її родині у складі чотирьох осіб, як таким, що потребують покращення житлових умов.
Виконавчий комітет Білгород-Дністровської міської ради у листі від 27 лютого 2019 року № В-82/461 роз`яснив ОСОБА_1 , що переважне право на заселення жилих приміщень, що звільнилися, залишається за Білгород-Дністровською квартирно-експлуатаційною частиною району, оскільки вказаний житловий будинок був побудований за рахунок коштів Міністерства оборони України. При цьому, рекомендував звернутись до Білгород-Дністровської КЕЧ району з проханням надати згоду на передачу звільненої житлової площі її родині.
Виконавчий комітет Білгород-Дністровської міської ради листом від 01 лютого 2019 року № В-82/227 на адресу Білгород-Дністровської КЕЧ району, повідомив про звернення ОСОБА_1 щодо надання квартири та просив розглянути питання щодо надання згоди на передачу звільненої кімнати сім`ї ОСОБА_1 , яка потребує поліпшення житлових умов (а. с. 49).
Білгород-Дністровська КЕЧ району листом від 22 лютого 2019 року вих. № 448, відмовила ОСОБА_1 у наданні звільненої кімнати, аргументуючи відмову необхідністю надання житлової площі військовослужбовцям Білгород-Дністровського гарнізону.
Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Відповідно до частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.
Пунктом першим частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадку якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційне провадження у справі підлягає закриттю з таких підстав.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
У цій справі касаційна скарга подана та касаційне провадження відкрито з підстав, передбачених положенням пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України.
Пунктом 5 частини першої статті 396 ЦПК України встановлено, що суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.
Так, підставою для відкриття касаційного провадження у цій справі є пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, а саме неврахування судом апеляційної інстанції висновків щодо застосування статей 21, 47 Конституції України у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 06 червня 2018 року у справі № 752/5881/15-ц, від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц, постанові Верховного Суду від 15 січня 2020 року у справі № 754/613/18, постановах Верховного Суду України: від 18 травня 2016 року у справі № 6-2535цс15, від 15 травня 2017 року у справі № 6-1367цс16.
Проте, зазначена підстава касаційного оскарження не знайшла свого підтвердження, під час перегляду справи в межах доводів касаційної скарги третьої особи, оскільки правовідносини у зазначених справах та у справі, яка переглядається, не є подібними.
Верховний Суд наголошує, що подібність правовідносин означає, зокрема, тотожність об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм. Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи.
При цьому, під судовими рішеннями у справах зі спорів, що виникли з подібних правовідносин, необхідно розуміти, зокрема, такі, де аналогічними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин. З`ясування подібності правовідносин у рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається з урахуванням обставин кожної конкретної справи. Категорія «подібні правовідносини» може означати як такі правовідносини, що мають лише певні спільні риси з іншими, так і такі, що є тотожними з ними, тобто такими самими, як інші. При визначенні справ із подібними правовідносинами враховується предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог, встановлені судами фактичні обставини справи, однакове правове регулювання спірних правовідносин.

Предметом позову в цій справі є зобов`язання виконавчого комітету ради надати позивачу на склад сім`ї з 4х осіб вільну кімнату у квартирі, яка є комунальною власністю як таким, що потребують покращення житлових умов.
Так, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 06 червня 2018 року у справі № 752/5881/15-ц (провадження № 14-169цс18), на яку вказує заявник, у справі за позовом особи до Національної академії Служби безпеки України про визнання протиправним та скасування рішення житлово-побутової комісії про зняття з квартирного обліку та поновлення на квартирному обліку для отримання житла позачергово, дійшла висновку про те, що основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей визначає Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», який також встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі. Норми цього закону та Інструкції про організацію забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями не передбачають підстав для залишення позивача на обліку громадян, потребуючих поліпшення житлових умов, з огляду на його звільнення у запас у зв`язку з закінченням строку дії контракту та наявністю в нього лише 13 років календарної вислуги.
Однак у цій справі, на яку вказав заявник, на відміну від справи, що переглядається виникли правовідносини щодо визнання протиправним та скасування рішення житлово-побутової комісії про зняття з квартирного обліку та поновлення на квартирному обліку для отримання житла позачергово, а тому є відмінність предмету спору, підстав позову, змісту позовних вимог та встановлених фактичних обставин, а також має місце неоднакове матеріально-правове регулювання спірних відносин.
Верховний Суд у постанові від 15 січня 2020 року у справі № 754/613/18 (провадження № 61-1634св19), на яку посилався заявник, за позовом особи до особи про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, враховуючи положення статті 47 Конституції України про те, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду, погодився з висновками суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову, оскільки тривалий час проживання відповідача у спірній квартирі, незалежно від її правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати спірну квартиру житлом відповідача в розумінні статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.
У постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц (провадження № 14-298цс19), зазначеній заявником, Велика Палата Верховного Суду у справі за позовом особи до особи про виселення дійшла висновку про те, що права членів сім`ї власника житла також підлягають захисту і позбавлення права на житло не лише має ґрунтуватися на вимогах закону, але таке втручання повинно бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та не покладати надмірний тягар на відповідача. Отже, сам факт переходу права власності на квартиру до іншої особи не є безумовною підставою для виселення членів сім`ї власника цього нерухомого майна, у тому числі і колишніх. Законність виселення, яке по факту є втручанням у право на житло та право на повагу до приватного життя у розумінні статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, має бути оцінено на предмет пропорційності такого втручання.
Оскільки у справі № 569/4373/16-ц позивач, придбаваючи житло, знав про проживання в ньому відповідача члена сім`ї колишнього власника цього житла, який є особою з інвалідністю ІІ групи, іншого житла не має та набув охоронюване законом право на мирне володіння майном у законний спосіб, але тим не менше не виявив розумну дбайливість про інтереси відповідача, не з`ясував, чи відмовляється відповідач від свого права користування жилим приміщенням, то апеляційний суд обґрунтовано відмовив у задоволенні позову про виселення відповідача, оскільки ні у ЦК України, ні у ЖК Української РСР не передбачена можливість виселення члена сім`ї колишнього власника без надання іншого жилого приміщення (стаття 116 ЖК Української РСР та стаття 405 ЦК України).
Разом з тим Велика Палата Верховного Суду у цій справі вважає за необхідне зазначити, що позивач не є таким, що самоправно вселився до жилого приміщення, тому підстави, передбачені у тому числі й статтею 116 ЖК Української РСР, для його виселення відсутні.
Тобто у цих справах виникли правовідносини щодо визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням з підстав припинення права власності на квартиру попереднього власника та набуттям права власності на квартиру позивачем (№ 754/613/18) та виселення новим власником осіб з підстав, передбачених статтею 825 ЦК України та статтею 116 ЖК Української РСР (569/4373/16-ц) на відміну від справи, що переглядається, що також свідчить про відсутність подібності правовідносин.
Верховний Суд України у постанові від 18 травня 2016 року у справі № 6-2535цс15, на яку посилався заявник, за позовом Державного підприємства «Антонов» в особі філії «Серійний завод «Антонов» до фізичних осіб про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги, дійшов висновку про те, що громадяни, які проживають у гуртожитку, зобов`язані своєчасно вносити плату за користування жилою площею і за комунальні послуги відповідно до пункту 38 Примірного положення про гуртожитки, затвердженого постановою Ради Міністрів Української РСР від 03 червня 1986 року № 208. Громадяни, які проживають у приміщеннях, що перебувають у їх відособленому користуванні, вносять плату за користування жилою площею і за комунальні послуги по ставках квартирної плати (тарифах), установлених для будинків державного та громадського житлового фонду (частина друга пункту 38 Примірного положення). Тариф на послуги розраховується окремо за кожним будинком залежно від запланованих кількісних показників послуг, що фактично повинні надаватися для забезпечення належного санітарно-гігієнічного, протипожежного, технічного стану будинків і споруд та прибудинкових територій з урахуванням переліку послуг згідно з додатком до Порядку формування тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 01 червня 2011 року № 869 «Про забезпечення єдиного підходу до формування тарифів на житлово-комунальні послуги». Під час установлення тарифу на послуги необхідно забезпечувати прозорість визначення вартості усіх послуг з розрахунку на 1 кв. метр загальної площі квартири, житлового приміщення у гуртожитку та нежитлового приміщення у житловому будинку (гуртожитку). Судові рішення не містять висновків щодо показників (складових), які включені до тарифів на комунальні та експлуатаційні послуги за розрахунком вартості розміщення та надання місця працівникам заводу для тимчасового проживання у гуртожитку (корпус 20) ОК «Сокіл» ДП «Антонов».
У постанові від 15 травня 2017 року у справі № 6-1367цс16, про яку вказав заявник, за позовом Київського національного університету імені Тараса Шевченка до фізичних осіб, третя особа Міністерство оборони України, про виселення та стягнення заборгованості, Верховний Суд України зазначив, що у кожного навчального закладу є право на встановлення розміру плати за проживання в гуртожитку самостійно на підставі та в порядку, визначеному самим навчальним закладом відповідно до законодавства. При цьому вартість проживання у гуртожитку складається з вартості його утримання та вартості обов`язкових побутових послуг і залежить від того, чим користується особа (окремим ліжком або окремим приміщенням), оскільки, відповідно до пункту 38 Примірного положення у випадку зайняття окремої кімнати особа сплачує за комунальні послуги за ставками (тарифами) квартирної плати, установленими для будинків державного та громадського житлового фонду.
Суди встановили, що після закінчення строку дії договорів відповідачі продовжували проживати в окремих кімнатах гуртожитку та користуватися житлово-комунальними послугами, а тому зобов`язання щодо сплати за спожиті послуги відповідно до положень глави 50 ЦК України вони повинні бути виконати в повному обсязі з дотриманням положень законодавства, яке регулює зазначені правовідносини з урахуванням дії у часі. Суд касаційної інстанції, узявши до уваги помилковий висновок судів попередніх інстанцій лише про те, що відповідачі не були належним чином повідомлені про підвищення тарифів, не перевірив правильності встановлення судами фактичних обставин справи щодо дотримання університетом порядку зміни розміру оплати, визначеного умовами договорів, надання упродовж усього часу належним чином послуг, визначених у договорі; не обґрунтував, яким чином неналежне повідомлення відповідачів щодо підвищення тарифів впливає на їх право не виконувати договірних зобов`язань щодо здійснення оплати за отримані послуги; та не встановив, за яким тарифом повинні сплачувати відповідачі оплату комунальних послуг.
На відміну від справ № № 6-2535цс15, 6-1367цс16, на які вказував заявник, у справі, яка переглядається, суди не вирішували питання оплати житлово-комунальних послуг за користування кімнатами, тобто є відмінність предмету спору, підстав позову, змісту позовних вимог та встановлених фактичних обставин, а також має місце неоднакове матеріально-правове регулювання спірних відносин.
Задовольняючи позовні вимоги у справі, що переглядається, суди попередніх інстанцій виходили з того, що позивачі проживають на законних підставах у квартирі на підставі ордера, виданого Білгород-Дністровською КЕЧ району, знаходяться на квартирному обліку, як такі, що потребують поліпшення житлових умов, а тому приймаючи до уваги наявність вільного житлового приміщення у вигляді третьої кімнати в квартирі, вимоги позивачів є обґрунтованими та доведеними. При цьому суд апеляційної інстанції також виходив з того, що спірна квартира належить до комунальної власності, і у Білгород-Дністровської КЕЧ району відсутні повноваження щодо управління вказаним майном, а тому вона позбавлена права заперечувати проти передання спірної квартири у користування позивачам.
Наведене дає підстави для висновку, що у цій справі відсутня подібність змісту, встановлених фактичних обставин та матеріально-правового регулювання спірних правовідносин зі справами, які наведені заявником як приклад неоднакового застосування норм матеріального права.
Касаційна скарга не містить посилань на постанови Верховного Суду, висновки в яких щодо застосування статей 21, 47 Конституції України у подібних правовідносинах не врахував апеляційний суд в цій справі.

Тому, враховуючи вимоги статті 400 ЦПК України щодо меж розгляду справи судом касаційної інстанції, у Верховного Суду відсутні підстави для перегляду оскаржених судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій. Передбачених частиною третьою статті 400 ЦПК України підстав для виходу за межі доводів та вимог касаційної скарги Верховним Судом не встановлено.

Європейський суд з прав людини зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (рішення від 21 жовтня 2010 року у справі «DIYA 97 v. UKRAINE», № 19164/04, пункт 47).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
За таких обставин, з урахуванням того, що після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався заявник в касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними, то відповідно до пункту 5 частини першої статті 396 ЦПК України касаційне провадження щодо перегляду судових рішень за касаційною скаргою Білгород-Дністровської КЕЧ району підлягає закриттю.
Керуючись статтями 389, 396, 400, 401 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:

Касаційне провадження у справі № 495/1922/19 за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до Виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради, за участю третьої особи Білгород-Дністровської квартирно-експлуатаційної частини району Міністерства оборони України, про зобов`язання надати житлову кімнату, за касаційною скаргою Білгород-Дністровської квартирно-експлуатаційної частини району Міністерства оборони України на рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 07 серпня 2019 року та постанову Одеського апеляційного суду від 25 лютого 2020 року закрити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.
Судді: С. Ю. Мартєв В. А. Стрільчук І. М. Фаловська