ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 554/5876/17 Номер провадження 22-ц/814/2265/21Головуючий у 1-й інстанції Блажко І. О. Доповідач ап. інст. Панченко О. О.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 листопада 2021 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді Панченка О.О.,

суддів Одринської Т.В., Пікуля В.П.,

при секретарі Філоненко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 19 грудня 2018 року, ухваленого у складі головуючого судді Блажко І.О., дата складання повного тексту рішення 28 грудня 2018 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - голова правління Акціонерного товариства «Українська залізниця» Балчун Войцех, про визнання наказу незаконним, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

В С Т А Н О В И В :

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Зміст позовних вимог

У липні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» (далі - ПАТ «Укрзалізниця»), правонаступником якого є Акціонерне товариство «Українська залізниця» (далі - АТ «Укрзалізниця») про визнання незаконним та скасувати наказу ВП «Полтавське будівельно-монтажне експлуатаційне управління» регіональної філії «Південна залізниця» ПАТ «Укрзалізниця» №36/ос від 30 червня 2017 року про його звільнення, поновлення на посаді юрисконсульта 1 категорії, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу з 01 липня 2017 року.

В обґрунтування позовних вимог вказував, що з 20 жовтня 2014 року він працював на посаді юрисконсульта 1 категорії відокремленого підрозділу «Полтавське будівельно-монтажне експлуатаційне управління» Державного підприємства «Південна залізниця», яке в подальшому реорганізоване шляхом злиття в АТ «Укрзалізниця».

30 червня 2017 року його було звільнено із займаної посади у зв`язку із скороченням штату працівників. Вважає, що звільнення відбулося з порушенням вимог чинного трудового законодавства, оскільки йому не було запропоновано наявні вакансії на підприємстві.

Судові рішення у справі

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 19 грудня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_1 до АТ «Українська залізниця» задоволено повністю.

Визнано незаконним та скасовано наказ ВП «Полтавське будівельно-монтажне експлуатаційне управління» регіональної філії «Південна залізниця» ПАТ «Укрзалізниця» №36/ос від 30 червня 2017 року про звільнення ОСОБА_1 відповідно до п.1 ст.40 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) у зв`язку зі скороченням штату працівників.

Поновлено ОСОБА_1 на посаді юрисконсульта 1 категорії ПАТ «Укрзалізниця» з 30 червня 2017 року.

Стягнуто з ПАТ «Укрзалізниця» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 151342,03 грн.

Рішення в частині поновлення на роботі та у межах суми стягнення заробітної плати за один місяць в розмірі 8158,66 грн. звернено до негайного виконання.

Вирішено питання про судові витрати.

Судове рішення мотивовано тим, що звільнення ОСОБА_1 відбулось із порушенням норм чинного трудового законодавства, оскільки йому не було запропоновано наявні вакансії на підприємстві.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку оскаржило АТ «Українська залізниця». Посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просило скасувати його та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 у повному обсязі, у зв`язку з розглядом справи неповноважним судом, а також відсутністю у підприємства обов`язку працевлаштовувати самозайняту особу, якою є позивач.

Постановою Полтавського апеляційного суду від 20 березня 2019 року апеляційну скаргу АТ «Українська залізниця» задоволено частково. Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 19 грудня 2018 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_1 до АТ «Українська залізниця» про визнання наказу незаконним, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задоволено.

Визнано незаконним та скасовано наказ виробничого підрозділу «Полтавське будівельно-монтажне експлуатаційне управління» регіональної філії «Південна залізниця» ПАТ «Українська залізниця» №36/ос від 30 червня 2017 року про звільнення ОСОБА_1 відповідно до п.1 ст.40 КЗпП України у зв`язку зі скороченням штату працівників.

Поновлено ОСОБА_1 на посаді юрисконсульта 1 категорії АТ «Українська залізниця» з 03 липня 2017 року.

Стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 175817,83 грн.

Рішення в частині поновлення на роботі та у межах суми стягнення заробітної плати за один місяць в розмірі 8158,60 грн. допущено до негайного виконання.

Стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь держави судовий збір у розмірі 8810 грн.

Короткий зміст рішення суду касаційної інстанції

У березні 2020 року АТ «Українська залізниця» подало до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій посилаючись на порушення апеляційним судом норм процесуального права, просило скасувати ухвалу Полтавського апеляційного суду від 18 лютого 2019 року, а справу передати до суду апеляційної інстанції для перегляду в апеляційному порядку ухвал суду першої інстанції, заперечення на які включені до апеляційної скарги на рішення суду.

Касаційна скарга мотивована тим, що АТ «Укрзалізниця» до апеляційної скарги на рішення суду включено заперечення на ухвали, проте апеляційний суд, вважаючи, що заявник подав окремі апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції, безпідставно не розглянув вказані заперечення.

У квітні 2019 року АТ «Укрзалізниця» подало до Верховного Суду касаційну скаргу в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення процесуального права, просило скасувати постанову Полтавського апеляційного суду від 20 березня 2019 року і направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що, ухвалюючи рішення про задоволення позову, апеляційний суд не встановив фактичних обставин справи, які мають значення для її правильного вирішення, не надав належної оцінки зібраним у справі доказам, що призвело до неправильного вирішення справи.

На думку заявника, апеляційний суд у порушення ст.367 ЦПК України прийняв і розглянув позовні вимоги з підстав позову, які не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Суд апеляційної інстанції неправильно обрахував розмір середньоденної заробітної плати, а також кількість днів, які враховуються при обчисленні середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Вказував на неврахування судом апеляційної інстанції при ухваленні рішення про поновлення позивача на посаді юрисконсульта І категорії АТ «Укрзалізниця» того, що такої посади на підприємстві не існує та не існувало і позивач таку посаду не займав.

Крім того, заявник у касаційній скарзі вказував на те, що ОСОБА_1 працював на цьому підприємстві за сумісництвом і отримував заробітну плату за фактично виконану роботу у відповідності до ст.102-1 КЗпП України, оскільки з дати отримання свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю (23 січня 2008 року) він є адвокатом і самозайнятою особою.

Не погоджувався заявник і з розміром судового збору, сплаченого ОСОБА_1 за подання позовної заяви.

Постановою Верховного Суду від 10 лютого 2021 року касаційну АТ «Українська залізниця» на ухвалу Полтавського апеляційного суду від 18 лютого 2019 року залишено без задоволення, а вказану ухвалу - без змін.

Касаційну скаргу АТ «Українська залізниця» на постанову Полтавського апеляційного суду від 20 березня 2019 року задоволено, а вказану постанову скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Короткий зміст доводів апеляційної скарги

В обґрунтування доводів апеляційної скарги АТ «Українська залізниця» посилалося на те, що місцевий суд розглянув справу неповноважним складом суду, а у ВП «Полтавське будівельно-монтажне експлуатаційне управління» регіональної філії «Південна залізниця» ПАТ «Укрзалізниця» на час звільнення ОСОБА_1 був відсутній обов`язок працевлаштовувати самозайняту особу, якою є останній.

Позиція інших учасників справи

04 жовтня 2021 року на адресу Полтавського апеляційного суду надійшли письмові пояснення ОСОБА_1 , у яких останній просить його позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Відповідно до ч.1 ст.367 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів, заслухавши пояснення позивача ОСОБА_1 , представника АТ «Українська залізниця» - Подобайло І.В., дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та з урахуванням висновків Верховного Суду, які є обов`язковими для суду апеляційної інстанції під час нового розгляду справи відповідно до положень ч.5 ст.411 ЦПК України приходить до наступного висновку.

Встановлені обставини справи

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 наказом від 20 жовтня 2014 року №42/ос прийнято на посаду юрисконсульта І категорії ВП «Полтавське будівельно- монтажне експлуатаційне управління» Державного підприємства «Південна залізниця» АТ «Укрзалізниця».

На виконання вимог Закону України від 23 лютого 2012 року № 4442-VI «Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування» та постанови Кабінету Міністрів України від 25 червня 2014 року № 200 ДП «Південна залізниця» реорганізоване шляхом злиття у АТ «Укрзалізниця» та утворено регіональну філію «Південна залізниця».

30 червня 2017 року наказом №36/ос ОСОБА_1 звільнено із займаної посади у зв`язку зі скороченням штату працівників на підставі пункту 1 частини першої ст.40 КЗпП України. З цим наказом ОСОБА_1 ознайомлений під особистий підпис в день його видання.

Зі змісту вказаного наказу вбачається, що ОСОБА_1 звільнено у зв`язку з реорганізацією відповідного підрозділу та його відмовою перейти на іншу роботу. Звільнення проведено за попередньою згодою профспілкової організації, членом якої він є, що підтверджується протоколом профспілкового комітету від 29 червня 2017 року №16. Після звільнення позивачу виплачено грошову допомогу у розмірі середньомісячного заробітку.

Задовольняючи позов ОСОБА_1 до ПАТ «Укрзалізниця», правонаступником якого є АТ «Укрзалізниця» про визнання незаконним та скасування наказу про його звільнення, поновлення на посаді та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, суд першої інстанції виходив з того, що звільнення останнього відбулось із порушенням норм чинного трудового законодавства, оскільки йому не було запропоновано наявні вакансії на підприємстві.

Однак, колегія суддів вважає такий висновок місцевого суду частково невірним з наступних підстав.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права, що регулюють спірні правовідносини

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення, ухвалене у справі, не повною мірою відповідає вказаним вимогам.

Відповідно до пунктів 1 та 5 частини 3 статті 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу розглянуто неповноважним складом суду та, якщо судове рішення не підписано будь-ким із суддів або підписано не тими суддями, які зазначені у рішенні.

Ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 26 листопада 2018 року, постановленою у складі судді Блажко І.О., цивільну справу №554/5876/17 за позовом ОСОБА_1 до ПАТ «Укрзалізиця» про визнання наказу незаконним, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу передано керівнику апарату Октябрського районного суду м. Полтави для передачі до канцелярії суду для вирішення питання щодо повторного розподілу (а.с.113 т.1).

Зі змісту вказаної ухвали вбачається, що справа не може бути розглянута за участі судді Блажко І.О., оскільки остання вважає, що нею було фактично заявлено самовідвід та вирішено його в порядку статті 40 ЦПК України. При цьому, всупереч вимог статті 41 ЦПК України, справа не була передана іншому судді, визначеному в порядку статті 33 ЦПК України, а розгляд справи продовжено суддею Блажко І.О.

Окрім того, всупереч вимог частини 7 статті 268 ЦПК України, скорочене рішення місцевого суду, яке було ухвалене 19 грудня 2018 року, не було підписано суддею Блажко І.О. (а.с.141-142 т.1).

Таким чином, справа була розглянута неповноважним складом суду, а ухвалене судове рішення (скорочене) не підписане суддею, що відповідно до частини 3 статті 376 ЦПК України є обов`язковою підставою для скасування ухваленого рішення.

Отже, оскаржуване рішення підлягає скасуванню, а справа належному розгляду апеляційним судом.

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 51 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Положеннями частини 2 статті 40 КЗпП України визначено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Відповідно до статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату працівників є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини 2 статті 40, частини 3 статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

Оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини 3 статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

Колегія суддів зазначає, що у матеріалах справи відсутні відомості про те, що на момент попередження про звільнення та на момент самого звільнення відповідачем пропонувались позивачеві усі наявні вакантні посади для працевлаштування.

На наданій до суду апеляційної інстанції від АТ «Укрзалізниця» копії попередження про звільнення ОСОБА_1 від 26 квітня 2017 року зазначено рукописним текстом від імені останнього про те, що роботодавцем запропоновано 29 червня 2017 року (за день до звільнення) перейти на іншу посаду без зазначення її назви та істотних умов.

Однак, зазначене не може свідчити про належне виконання АТ «Укрзалізниця» вимоги частини 2 статті 40, частини 3 статті 49-2 КЗпП України щодо обов`язку працевлаштування працівника та відповідно належним чином оформлння відмови ОСОБА_1 від запропонованих вакансій.

Інших письмових документів, які б підтверджували факт пропонування позивачеві усіх наявних вакантних посад для працевлаштування та його відмови від них скаржник не надав.

Наданий АТ «Укрзалізниця» до апеляційного суду перелік вакансій містить інформацію про наявність 13 вакантних посад юрисконсульта 1 категорії загалом по установі в різних населених пунктах лише станом на 01 листопада 2021 року, а тому також не дає можливості встановити факт наявності цих посад саме на день звільнення ОСОБА_1 (на 30 червня 2017 року) та надання письмової пропозиції останньому щодо перведення на якусь із них.

У судовому засіданні апеляційного суду представник відповідача ОСОБА_2 не змогла пояснити наявності інших даних про існування вакантних посад на АТ «Укрзалізниця» на час звільнення ОСОБА_1 .

Відповідно до частини 3 статті 12, частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З урахуванням вимог трудового законодавствау справах, у яких оспорюється звільнення, саме відповідач повинен довести, що звільнення відбулося без порушення законодавства про працю (постанова Верховного Суду від 23 січня 2018 року по справі №273/212/16-ц).

Таким чином, вказуючи, що працівнику перед звільненням пропонувались будь-які наявні на підприємстві посади, роботодавець зобов`язаний надати докази на підтвердження таких тверджень.

Проте, всупереч вимогам частини 3 статті 12, частини 1 статті 81 ЦПК України, АТ «Українська залізниця» ні в суді першої, ні в суді апеляційної інстанції не надало доказів належного виконання приписів частини 2 статті 40 та частини 3 статті 49-2 КЗпП України, а тому колегія суддів приходить до висновку, що наказ ВП «Полтавське будівельно-монтажне експлуатаційне управління» регіональної філії «Південна залізниця» ПАТ «Українська залізниця» № 36/ос від 30 червня 2017 року про звільнення ОСОБА_1 відповідно до пункту 1 статті 40 КЗпП України у зв`язку зі скороченням штату працівників є незаконним та підлягає скасуванню.

Відповідно до частини 1 та 2 статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Тож скасування наказу про звільнення працівника із займаної посади, у силу вимог частини 1 статті 235 КЗпП України, є підставою для його поновлення на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При цьому, колегія суддів звертає увагу, що закон не наділяє орган, який розглядає трудовий спір, повноваженнями на обрання іншого способу захисту прав, ніж зазначений в частині 1 статті 235 КЗпП України, а отже, установивши, що звільнення відбулося із порушенням установленого законом порядку, суд зобов`язаний поновити працівника на попередній роботі.

Поновлення на роботі полягає в тому, що працівнику надається та ж робота, яку він виконував до звільнення його з роботи. Однак повноваження суду при вирішенні трудового спору про поновлення працівника на попередній роботі не слід ототожнювати із процедурою призначення на посаду, що належить до компетенції роботодавця.

Зважаючи на те, що ОСОБА_1 протиправно звільнено з посади юрисконсульта 1 категорії АТ «Укрзалізниця», він має бути поновлений на цій посаді з 01 липня 2017 року.

Крім того, за змістом частини 2 статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Вимушеним прогулом у розумінні статті 235 КЗпП України є період часу протягом якого працівник з вини власника або уповноваженого ним органу був позбавлений можливості виконувати свою роботу з незалежних від нього причин, який триває з дня звільнення працівника до дня винесення рішення суду про поновлення його на роботі.

При цьому, вирішуючи питання про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд має визначити розмір такого заробітку за правилами Порядку обчислення середньої заробітної плати затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 (далі - Порядок № 100), навівши відповідний розрахунок.

Згідно абзацами 1, 3 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 (далі - Порядок № 100), обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні дванадцять календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Згідно довідки АТ «Укзалізниця» середньомісячна заробітна плата ОСОБА_1 перед звільненням складала 7123,50 грн.

Частиною 8 цього Порядку встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Отже, середній заробіток ОСОБА_1 за період з 01.04.2017 по 31.05.2017 за один робочий день складає 365,31 грн., (7123,50 грн. / 19,5 відпрацьованих робочих днів у період або ж 155,38 год.)

Відповідно до листа Міністерства соціальної політики України від 05 серпня 2016 року №11535/0/14-16/13 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2017 рік» кількість робочих днів з липня по грудень 2017 року становила 128 днів.

Згідно з листом Міністерства соціальної політики України «Про надання роз`яснення» від 19 жовтня 2017 року №224/0/103-17/214 кількість робочих днів у 2018 році становила 250 днів.

Відповідно до листа Міністерства соціальної політики України від 08 серпня 2018 року №78/0/206-18 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2019 рік» кількість робочих днів у 2019 році становила 250 днів.

Згідно з листом Міністерства соціальної політики України від 29 липня 2019 року №1133/0/206-19 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2020 рік» кількість робочих днів у 2020 році становила 251 день.

Відповідно до листа Міністерства соціальної політики України від 12 серпня 2020 року №3501-06/219 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2021 рік» кількість робочих днів з січня по 11 листопада 2021 року (день ухвалення судового рішення) становить 215 днів.

У свою чергу, загальна кількість робочих днів в період з 03 липня 2017 року (наступний робочий день після звільнення) по день ухвалення судового рішення (11 листопада 2021 року) становить 1094 дні.

Таким чином, сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу при звільненні по день винесення судового рішення становить 399649,14 грн. (365,31 грн. * 1094 дні).

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вбачає наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги АТ «Укрзалізниця» та скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням нового рішення у звязку з порушенням вимог частини 3 статті 376 ЦПК України.

ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ

Відповідно до п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до п. 4 ч.1 та ч.3 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неправильне застосування місцевим судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо: справу розглянуто неповноважним складом суду; в ухваленні судового рішення брав участь суддя, якому було заявлено відвід, і підстави його відводу визнано судом апеляційної інстанції обґрунтованими, якщо апеляційну скаргу обґрунтовано такою підставою; справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою; суд прийняв судове рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі; судове рішення не підписано будь-ким із суддів або підписано не тими суддями, які зазначені у рішенні; судове рішення ухвалено суддями, які не входили до складу колегії, що розглядала справу; суд розглянув в порядку спрощеного позовного провадження справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження.

З урахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги, скасування рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 19 грудня 2018 року та ухвалення нового рішення про задоволення позову ОСОБА_1 до АТ «Українська залізниця» про визнання наказу незаконним та поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Щодо судових витрат

За приписами ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі.

При подачі позову, у липні 2017 року, ОСОБА_1 мав сплати судовий збір за дві вимоги немайнового і одну майнового характеру, однак був звільнений від сплати судового збору, оскільки є інвалідом 2 групи.

Розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб на 01 січня 2017 року складав 1600 грн.

Відповідно до ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір» (у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) вказана сума мала б становити 1920 грн. (1600 грн.*0,4)*3, яка підлягаю стягненню на користь держави з АТ «Укрзалізниця».

Оскільки фактично всі позовні вимоги ОСОБА_1 були задоволені апеляційним судом при новому розгляді, то судові витрати АТ «Укрзалізниця», пов`язані з розглядом справи в судах, компенсації не підлягають.

Керуючись ст.367, п.2 ч.1 ст. 374, ст.376, ст.382, ст.384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» задовольнити частково.

Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 19 грудня 2018 року скасувати.

Ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» про визнання наказу незаконним та поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задовольнити повністю.

Визнати незаконним та скасувати наказ виробничого підрозділу «Полтавське будівельно-монтажне експлуатаційне управління» регіональної філії «Південна залізниця» публічного акціонерного товариства «Укрзалізниця» №36/ос від 30 червня 2017 року, щодо звільнення ОСОБА_1 , у відповідності до пункту 1 статті 40 Кодексу законів про працю України у зв`язку зі скороченням штату працівників.

Поновити ОСОБА_1 на посаді юрисконсульта І категорії публічного акціонерного товариства «Укрзалізниця» з 01 липня 2017 року.

Стягнути з публічного акціонерного товариства «Укрзалізниця» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 399649,14 (триста дев`яносто девять тисяч шістсот сорок дев`ять) грн. 14 коп.

Рішення підлягає негайному виконанню в частині поновлення на роботі та у межах суми стягнення заробітної плати за один місяць в розмірі 7641,47 (сім тисяч шістсот сорок одна) грн. 47 коп.

Стягнути з публічного акціонерного товариства «Укрзалізниця» на користь держави судовий збір у розмірі 1920 (одна тисяча дев`ятсот двадцять) грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 11 листопада 2021 року.

Головуючий О.О. Панченко

Судді Т.В. Одринська

В.П. Пікуль