Справа № 467/13/21
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.01.2021 року Арбузинський районний суд Миколаївської області в складі:

головуючого - судді Явіци І.В.,

за участю секретаря судового засідання Андросової А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Арбузинка заяву ОСОБА_1 подану через представника - адвоката Ковалик Марину Федорівну, про забезпечення позову,-

ВСТАНОВИВ :

05 січня 2021 року заявник ОСОБА_2 через свого представника адвоката Ковалик М.Ф. звернулась до Арбузинського районного суду Миколаївської області із заявою про забезпечення позову до його пред`явлення.

Зокрема, звернення обґрунтоване тим, що ОСОБА_1 має намір подати до ОСОБА_3 позов про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом та усунення від права на спадкування на земельну ділянку, розташовану в межах Новокрасненської сільської ради Арбузинського району Миколаївської області, площею 7,72 га із цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка на праві власності належала її померлому батькові ОСОБА_4 .

Як вказано у заяві, ОСОБА_4 здійснив «заповідальне розпорядження» на вказану земельну ділянку на користь своєї доньки ОСОБА_1 .

Проте, 31 жовтня 2007 року ОСОБА_4 здійснив «заповідальне розпорядження» на цю ж земельну ділянку на ім`я ОСОБА_3 .

Але враховуючи те, що «заповідальне розпорядження» ОСОБА_4 від 16 лютого 2018 року на ім`я ОСОБА_2 скасовує його ж попереднє «заповідальне розпорядження» від 31 жовтня 2007 року на ім`я ОСОБА_3 , то у останнього відсутнє право на спадкування згаданої вище земельної ділянки.

Заявник вважає, що якщо на цей час існує два заповіти на одну спадкову масу на різних спадкоємців, то є необхідність накладення арешту на спадкове майно, так як невжиття зазначеного заходу може унеможливити виконання судового рішення та позбавить можливості забезпечити ефективний захист і поновлення порушених прав або інтересів позивача, за захистом яких вона має намір звернутись до суду.

Заявник через свого представника також вказала, що між сторонами дійсно існує спір про право на спадщину за заповітом на одну й ту ж саму земельну ділянку, тому у цьому випадку метою вжиття заходу забезпечення позову є охорона матеріально правових інтересів позивача, «які гарантують за його позовом присудження реальне виконання позитивно прийнятого рішення, у разі прийняття такого».

Відповідно, забезпечення позову спрямоване проти несумлінних дій відповідача, який, знаючи про спір, може вчинити дії щодо заволодіння майном, тому існує реальна загроза невиконання або ускладнення виконання судового рішення, а незастосування заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно може спричинити виникнення нового спору.

Крім того, заява про забезпечення позову містить обґрунтування відсутності підстав для зустрічного забезпечення та зазначення ціни майбутнього позову у розмірі 235 000,00 грн.

За таких обставин, заявник просила забезпечити позов із ціною 235 000,00 грн., який буде пред`явлений до ОСОБА_3 про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом та усунення від права на спадкування шляхом накладення арешту на земельну ділянку із кадастровим номером :03:000:0126, розташовану в межах території Новокрасненської сільської ради Арбузинського району Миколаївської області, площею 7,72 га із цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, належну ОСОБА_4 .

Заявник та її представник в судове засідання не з`явились, про його дату, час і місце були повідомлені належно, з урахуванням визначеного законом строку розгляду такого роду заяв.

Крім цього, на підставі ч.3 ст. 153 ЦПК України до відома заявника та її представника було доведено про необхідність з`явитись в судове засідання для надання пояснень і додаткових доказів, що підтверджують необхідність забезпечення позову, з огляду на зміст поданої заяви про забезпечення позову та відсутність жодних ознак того, що додані до неї документи хоча б якимось чином кимось засвідчені.

Разом з цим, ужиті судом заходи не сприяли досягненню мети забезпечення участі в судовому засіданні заявника та/або її представника, хоча останні прямо та беззаперечно, у своїй сукупності указують на те, що вони мала б бути у силу вжитих заходів поінформовані завчасно і належно про цей цивільний процес, який здійснюється в Арбузинському районному суді Миколаївської області, з огляду на те, що вони були його ініціаторами.

Заява ж представника заявника про розгляд справи за її відсутності та відсутності ОСОБА_2 є недоречною у цьому випадку, оскільки необхідність виклику заявника в судове засідання у порядку ч.3 ст. 153 ЦПК України, визначається за розсудом суду, вже не кажучи про те, що розгляд заяви про забезпечення позову за відсутності заявника можливий, серед іншого, за умови чіткого дотримання вимог цивільного процесуального закону щодо змісту і форми заяви та порядку її подання.

При цьому, заявник направила на адресу суду заяву про відкладення судового засідання, посилаючись на те, що вона була повідомлена про нього 06 січня 2021 року об 11 год. 10 хв., на віддаленість місця її проживання від місця розгляду справи, перебування на роботі до 15 год. 30 хв. та знаходження її представника на лікарняному.

Проте, норми ЦПК України не установлюють заборони для вирішення питання про повернення заяви за відсутності заявника чи то представника, ураховуючи те, що останні повинні були і могли розраховувати на їх виклик в судове засідання протягом строку, установленого ч.1 ст. 153 ЦПК України.

Вказане узгоджується з позицією Європейського суду з прав людини, висловленою ним у рішенні від 08.11.2005 у справі «Смірнов проти України», відповідно до якого в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції.

У справах «Осман проти Сполученого королівства» та «Креуз проти Польщі» Європейський суд з прав людини роз`яснив, що реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя, держави-учасниці цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони й обмеження, зміст яких полягає в запобіганні безладного руху у судовому процесі.

Відповідно, суд у цій справі, забезпечивши право заявника та/або її представника приймати особисту участь в судовому засіданні, оскільки ужив усіх доступних йому заходів для поінформованості їх про даний процесс, вважає за можливе завершити провадження на підставі наявних у справі матеріалів.

Тому, суд, піддавши аналізу зміст заяви про забезпечення позову, перевіривши долучені до неї документи, ураховував наступне.

На підставі ч.1 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду (ч.2 ст. 149 ЦПК України).

Заява про забезпечення позову подається в письмовій формі, підписується заявником і повинна містити: 1) найменування суду, до якого подається заява; 2) повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, ім`я та по батькові - для фізичних осіб) заявника, його місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), поштові індекси, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України, реєстраційний номер облікової картки платника податків (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серію паспорта для фізичних осіб - громадян України, номери засобів зв`язку та адресу електронної пошти, за наявності; 3) предмет позову та обґрунтування необхідності забезпечення позову; 4) захід забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності; 5) ціну позову, про забезпечення якого просить заявник; 6) пропозиції заявника щодо зустрічного забезпечення; 7) інші відомості, потрібні для забезпечення позову (ч.1 ст. 151 ЦПК України).

Якщо заява про забезпечення позову подається до відкриття провадження у справі, в такій заяві додатково зазначаються повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, ім`я та по батькові) (для фізичних осіб) інших осіб, які можуть отримати статус учасника справи, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), поштові індекси, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України, реєстраційний номер облікової картки платника податків (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серія паспорта для фізичних осіб - громадян України, відомі номери засобів зв`язку та адреси електронної пошти.

Реєстраційний номер облікової картки платника податків або паспортні дані інших сторін - фізичних осіб, які не є підприємцями, вказуються у випадку, якщо вони відомі заявнику (ч.2 ст. 151 ЦПК України).

Проте, у цій справі було установлено, що заява про забезпечення позову подана без додержання вимог ст. 151 ЦПК України, зокрема, через таке.

І. Заява не відповідає вимогам п. 3. ч.1 ст. 151 ЦПК України, оскільки не містить належного обґрунтування необхідності забезпечення позову.

Сам по собі факт наявності двох заповітів на різних спадкоємців, на що посилається заявник, ще не вказує на необхідність застосування заходу забезпечення позову, оскільки він (заявник) повинен послатись на дійсність реальної загрози унеможливлення чи утруднення виконання майбутнього судового рішення або ж ефективність захисту прав та інтересів заявника у конкретній ситуації.

У цій заяві заявник лише стверджує, що незабезпечення позову може утруднити виконання судового рішення або у подальшому перешкодити ефективному захисту прав, однак, жодним чином не вказує у який спосіб і яким чином це може мати місце і що про таке свідчить на цей час.

До того ж, заявник посилається на необхідність забезпечення позову як перепону несумлінним діям відповідача, проте, жодних конкретних обставин, вже не кажучи про належні, допустимі і достовірні докази, стосовно того, що ОСОБА_3 вживає заходи, направлені на відчуження земельної ділянки, не наводить.

Відповідно слід констатувати, що у заяві відсутнє належне обґрунтування необхідності забезпечення позову у цьому випадку, оскільки самі по собі лише загальні твердження, які наведені у заяві, як то, утруднення чи унеможливлення виконання судового рішення, необхідність ефективного захисту прав та інтересів, не є вагомими аргументами на користь досить серйозного втручання у права володіння особи.

ІІ. Заява також не відповідає вимогам п.4 ч.1 ст. 151 ЦПК України, оскільки не містить у собі обґрунтування необхідності застосування обраного заявником виду забезпечення позову, тобто, саме накладення арешту.

Так, ч.1 ст. 150 ЦПК України визначає види забезпечення позову, серед яких, окрім накладення арешту на майно, є накладення арешту на активи, які є предметом спору, чи інші активи відповідача, які відповідають їх вартості, у справах про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави; заборона вчиняти певні дії; встановлення обов`язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник із сімейних правовідносин; заборона іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання; зупинення продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; зупинення стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; зупинення митного оформлення товарів чи предметів; арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; інші заходи у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Застосування усіх цих заходів спрямоване на досягнення мети забезпечення позову, що визначена законом.

Однак, в силу дії імперативної вимоги п.4 ч.1 ст. 151 ЦПК України, заявник, заявивши застосування конкретного заходу забезпечення позову (у даному випадку накладення арешту на майно) повинен обгрунтувати у заяві необхідність застосування саме цього виду, ураховуючи наявність ряду передбачених законом інших видів забезпечення позову, які за тих чи інших обставин можуть бути дієвими без накладення арешту на майно.

ІІІ. Щодо ціни позову, яка зазначена у заяві, то вона взагалі невідомо звідки узята заявником та/або представником.

Заявник, діючи у межах завдань і основних засад цивільного судочинства, визначених ст. 2 ЦПК України, має надати на підтвердження ціни майбутнього позову, належні, допустимі і достовірні докази, з огляду на те, що через ціну позову, серед іншого, визначається домірність застосування заходу забезпечення позову.

Як наслідок, слід вказати, що заява у цій частині не відповідає вимогам п.5 ч.1 ст. 151 ЦПК України.

З цих мотивів, заяву про забезпечення позову належить повернути заявнику на підставі ч.10 ст. 153 ЦПК України, як таку, що не відповідає вимогам ст. 151 цього ж Кодексу.

Крім того, слід вкотре наголосити, що Цивільний процесуальний кодекс України не передбачає можливості обґрунтування судового рішення із посиланням на ксерокопії документів.

Натомість, він вказує, що письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії (ч.2 ст. 95 ЦПК України).

У свою чергу, ч. 4 ст. 95 ЦПК України передбачає, що копії документів вважаються засвідченими належним чином, якщо їх засвідчено в порядку, встановленому чинним законодавством.

Сам же порядок засвідчення копій документів визначено Національним стандартом України Державної уніфікованої системи документації, Уніфікованої системи організаційно-розпорядчої документації «Вимоги до оформлення документів» (ДСТУ 4163-2003, затвердженого наказом Держспоживстандарту України № 55 від 07.04.2003 року).

Напис про засвідчення копії складається зі слів «Згідно з оригіналом», назви посади, підпису особи, яка засвідчує копію, її ініціалів (ініціалу імені) та прізвища, дати засвідчення копії.

Засвідчення документів із використанням іншого алгоритму або інших словосполучень не наділяє їх статусом доказу у справі, так як копія набуває юридичної сили лише в разі її засвідчення в установленому порядку, на що неодноразово звертав увагу Верховний Суд (наприклад, постанова КГС ВС від 11 липня 2018 року у справі № 904/8549/17).

Але до цієї заяви із незрозумілих причин і мотивів додано жодним чином не засвідчені ксерокопії документів, які, як вказав суд вище, не набувають статусу доказів у справі, а заява про забезпечення позову за такого не може вважатись такою, що відповідає закону.

З цих мотивів, керуючись ст.ст. 151, 153, 258 -261 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Заяву ОСОБА_1 подану через представника - адвоката Ковалик Марину Федорівну, про забезпечення позову повернути заявнику на підставі ч.10 ст. 153 ЦПК України.

Ухвала може бути оскаржена учасниками справи, а також особами, які не брали участь у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки шляхом подання апеляційної скарги до Миколаївського апеляційного суду через Арбузинський районний суд Миколаївської області протягом 15 (п`ятнадцяти) днів з дня її проголошення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом 15 (п`ятнадцяти ) днів з дня вручення йому відповідної ухвали.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Суддя І.В. Явіца