ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/8600/21 Справа № 204/7064/19 Суддя у 1-й інстанції - Токар Н. В. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 листопада 2021 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Городничої В.С.,

суддів: Лаченкової О.В., Петешенкової М.Ю.,

при секретарі Панасенко С.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпрі апеляційну скаргу Дніпровської міської ради на рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 08 грудня 2020 року у цивільній справі за позовом Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , треті особи: Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Шуваєва Олена Станіславівна, ОСОБА_3 , про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири та визнання спадщини відумерлою, -

ВСТАНОВИЛА:

У жовтні 2019 року Дніпровська міська рада звернулась до суду з вищевказаним позовом, в обґрунтування якого посилалася на те, що ОСОБА_4 власник квартири АДРЕСА_1 , померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

При цьому, заочним рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 21 серпня 2017 року позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання права власності задоволено: визнано договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений 30 грудня 2015 року між ним та ОСОБА_4 , дійсним; припинено право власності й скасовано реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_4 та визнано й зареєстровано право власності на зазначену квартиру за ОСОБА_1 21 вересня 2017 року, на підставі вказаного рішення, ОСОБА_1 зареєстровано право власності на спірну квартиру.

09 жовтня 2018 року, між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено нотаріальний договір купівлі-продажу спірної квартири, право власності на яку було зареєстровано за ОСОБА_2 .

Згодом, постановою Дніпровського апеляційного суду від 05 березня 2019 року частково задоволено апеляційну скаргу прокуратури Дніпропетровської області в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради, а заочне рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 21 серпня 2017 року скасовано та провадження у справі закрито.

У зв`язку з чим, Дніпровська міська рада просила суд визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_2 , укладений 09 жовтня 2018 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , та посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Шуваєвою О.С., зареєстрований за №1179; скасувати державну реєстрацію права власності від 09 жовтня 2018 року, номер запису про право власності: 28311113, та скасувати державну реєстрацію права власності від 21 вересня 2017 року, номер запису про право власності: 22501790, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101; а також визнати спадщину, яка складається з квартири АДРЕСА_1 , відумерлою та передати її у комунальну власність територіальної громади м.Дніпра в особі Дніпровської міської ради.

Рішенням Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 08 грудня 2020 року в задоволенні позовної заяви Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , треті особи: Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Шуваєва О.С., ОСОБА_3 , про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири та визнання спадщини відумерлою відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням, Дніпровська міська рада подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просила його скасувати і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

ОСОБА_2 , відповідно до ст. 360 ЦПК України, подав відзив, в якому просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, оскільки, в процесі розгляду справи суд першої інстанції не порушив норм ні матеріального, ні процесуального права, тому вважає доводи скарги безпідставними, а оскаржуване рішення законним і обґрунтованим.

Інші учасники процесу не скористалися своїм правом подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу у цій справі станом на час її розгляду апеляційним судом, але в силу вимог ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Заслухавши доповідь судді-доповідача та пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, з огляду на таке.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 була власником квартири АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності: б/н від 31 березня 2009 року, виданого Комунальним житлово-експлуатаційним підприємством «Південне» Дніпропетровської міської ради (а.с.68, 155-156).

ІНФОРМАЦІЯ_1 громадянка ОСОБА_4 померла, що підтверджується листом ВДРАЦС УДР ГТУЮ у Дніпропетровській області №23431/1661/03.1-41 від 21 жовтня 2019 року (а.с.103).

ОСОБА_2 спірна квартира належить на підставі договору купівлі-продажу квартири від 09 жовтня 2018 року, укладеного між ним та ОСОБА_1 , й посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Шуваєвою О.С. та зареєстрованого в реєстрі за № 1179 (а.с.66, 69-72).

ОСОБА_1 квартира АДРЕСА_1 належала на підставі заочного рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 21 серпня 2017 року у цивільній справі №202/4559/17-ц, яке набрало законної сили 31 серпня 2017 року, що підтверджується також п.1.3. договору купівлі-продажу квартири від 09 жовтня 2018 року та інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав (а.с.66-68,69-72).

Так, заочним рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 21 серпня 2017 року, в рахунок погашення боргу за договором позики, позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання права власності задоволено в повному обсязі. Визнано договір купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_2 , укладений 30 грудня 2015 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 дійсним. Визнано за ОСОБА_1 право власності на вказану квартиру та зобов`язано органи нотаріату (державним або приватним нотаріусам), які здійснюють функції державного реєстратора прав на нерухоме майно, здійснити державну реєстрацію права власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , за ОСОБА_1 (а.с.69-72).

Разом з тим, постановою Дніпровського апеляційного суду від 05 березня 2019 року частково задоволено апеляційну скаргу прокуратури Дніпропетровської області в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради, а заочне рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 21 серпня 2017 року скасовано та провадження у справі закрито (а.с.73-75).

Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції виходив з того, що Дніпровська міська рада не зверталась до суду з вимогою про встановлення нікчемності правочину та вимога про застосування наслідків недійсного правочину не була заявлена у встановленому порядку, тобто, не може бути предметом розгляду і щодо неї не може бути ухвалено рішення, тому вважав за необхідне відмовити у задоволенні позовних вимог в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 09 жовтня 2018 року, укладеного між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Шуваєвою О.С. й зареєстрованого в реєстрі за №1179, та скасування державної реєстрації права власності за ОСОБА_1 ..

Водночас, у задоволенні позовних вимог щодо скасування державної реєстрації договору купівлі-продажу спірної квартири від 09 жовтня 2018 року, визнання спадщини відумерлою та передання її у власність територіальної громади міста Дніпра, вважав за необхідне теж відмовити, оскільки вони є похідними від вимоги про визнання недійсним зазначеного договору.

Однак, колегія суддів не може погодитися із такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

За змістом статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона - продавець передає майно у власність другій стороні - покупцю, покупець приймає майно і сплачує за нього певну суму.

Відповідно до статті 658 ЦК України право продажу товару належить лише власникові товару.

Це випливає із загального правила, встановленого частиною 1 статті 317 ЦК України, про те, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно з частинами 1, 3 статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 216 ЦК України визначено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Як вбачається з матеріалів справи, постановою Дніпровського апеляційного суду від 05 березня 2019 року частково задоволено апеляційну скаргу прокуратури Дніпропетровської області в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради та заочне рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 21 серпня 2017 року, яким позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання права власності було задоволено: визнано договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений 30 грудня 2015 року між ним та ОСОБА_4 , дійсним; припинено право власності й скасовано реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_4 та визнано й зареєстровано право власності на зазначену квартиру за ОСОБА_1 скасовано, а провадження у справі закрито.

Відповідно до ч. 4, 5 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Також обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Однак, відповідачами не було спростовано ні в суді першої ні в суді апеляційної інстанції посилання позивача на обставини, встановлені постановою Дніпровського апеляційного суду від 05 березня 2019 року у цивільній справі №202/4559/17, яке набрало законної сили, зокрема, щодо визнання права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 .

В ході судового розгляду справи судом апеляційної інстанції було встановлено, що ОСОБА_4 не мала процесуальної дієздатності під час вирішення справи №202/4559/17 за позовом ОСОБА_1 до неї, щодо права власності на належну їй квартиру АДРЕСА_1 , тобто, право власності на зазначену квартиру ОСОБА_1 набув на підставі рішення суду, яке внаслідок неврахування зазначених обставин було скасовано постановою апеляційного суду та закрито провадження у справі, а тому, на момент укладання договору купівлі-продажу спірної квартири з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 не мав необхідного обсягу повноважень власника квартири.

Так, договір купівлі-продажу від 09 жовтня 2018 року, укладений між відповідачами, посвідчений приватним нотаріусом ДМНО Шуваєвою О.С. і зареєстрований в реєстрі за № 1179, не відповідає вимогам закону, оскільки, під час його укладення ОСОБА_1 не був власником спірної квартири, а розпорядився чужою власністю, адже не мав правових підстав для укладання цього договору.

Таким чином, перехід права власності відбувся з порушенням вимог закону, що є підставою для визнання вищевказаного договору купівлі-продажу недійсним відповідно до статті 215 ЦК України.

З урахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений 09 жовтня 2018 року між ОСОБА_1 й ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Шуваєвою О.С., та зареєстрований за №1179, слід визнати недійсним, оскільки такий спосіб захисту є належним та відповідатиме змісту порушеного права позивача.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що згідно із Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству», який набрав чинності 16 січня 2020 року, статтю 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» викладено у новій редакції.

Відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини третьої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції, чинній із 16 січня 2020 року) відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Отже, у розумінні положень наведеної норми права у чинній редакції (яка діяла на час ухвалення судом першої інстанції оскарженого рішення), на відміну від положень частини другої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у попередній редакції, яка передбачала такі способи судового захисту порушених прав, як скасування записів про проведену державну реєстрацію прав та скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, належними нині способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є саме скасування рішення державного реєстратора щодо державної реєстрації прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав.

Аналогічні правові висновки наведені в постановах Верховного Суду від 03 вересня 2020 року у справі № 914/1201/19, від 23 червня 2020 року у справах № 906/516/19, № 905/633/19, № 922/2589/19, від 30 червня 2020 року у справі № 922/3130/19, від 14 липня 2020 року у справі № 910/8387/19, від 20 серпня 2020 року у справі № 916/2464/19, від 03 лютого 2021 року у справі № 278/3367/19-ц.

Таким чином, за встановлених судом обставин та, оскільки, колегія суддів дійшла висновку про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладеного 09 жовтня 2018 року між ОСОБА_1 й ОСОБА_2 , посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Шуваєвою О.С., та зареєстрованого за №1179, на підставі якого право власності на спірну квартиру було зареєстровано за ОСОБА_2 , також слід скасувати державну реєстрацію права власності від 09 жовтня 2018 року, номер запису про право власності: 28311113, та від 21 вересня 2017 року, номер запису про право власності: 22501790, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101.

В своїй апеляційній скарзі позивач посилається, зокрема, на те, що судом першої інстанції безпідставно було відмовлено у задоволенні позовних вимог щодо визнання недійсним договору купівлі-продажу спірної квартири, чим порушено право територіальної громади міста Дніпра в особі Дніпровської міської ради на визнання спадщини відумерлою.

Колегія суддів погоджується з такими доводами апелянта, з наступних підстав.

Відповідно до ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав і обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, за виключенням тих прав і обов`язків, що зазначені у ст. 1219 ЦК України (ст. ст. 1218, 1231 ЦК України).

Згідно з положеннями статті 1277 ЦК України у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, а якщо до складу спадщини входить нерухоме майно за його місцезнаходженням, зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою. Заява про визнання спадщини відумерлою подається після спливу одного року з часу відкриття спадщини.

Відповідно до ст. 1221 ЦК України місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця, а якщо місце проживання спадкодавця невідоме, місцем відкриття спадщини є місцезнаходження нерухомого майна або основної його частини.

Відповідно до ст. 334 ЦПК України, заява про визнання спадщини відумерлою у випадках, встановлених Цивільним кодексом України, подається до суду за місцем відкриття спадщини або за місцезнаходженням нерухомого майна, що входить до складу спадщини.

Відповідно до положень статі 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою.

Згідно зі ст. 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» міська рада є органом місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування.

Таким чином, спірним договором купівлі-продажу порушуються інтереси держави в особі Дніпровської міської ради, яка є представницьким органом територіальної громади м.Дніпра і через яку остання реалізує свою цивільну та господарську компетенцію набуває права та обов`язки, у тому числі ті, що випливають з встановленого статтею 1277 ЦК України порядку визнання спадщини відумерлою.

Відповідно до ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини. Підставою для набуття права комунальної власності є передача майна територіальним громадам безоплатно державою, іншими суб`єктами права власності, а також майнових прав, створення, придбання майна органами місцевого самоврядування в порядку, встановленому законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 338 ЦПК України суд, встановивши, що спадкоємці за заповітом і за законом відсутні або спадкоємці усунені від права на спадкування, або спадкоємці не прийняли спадщину чи відмовилися від її прийняття, ухвалює рішення про визнання спадщини відумерлою та про передачу її територіальній громаді відповідно до закону.

Як вбачається з листа КП «ДМБТІ» ДМР №7650 від 17 липня 2020 року, станом на 31 грудня 2012 року, в інвентаризаційній справі за адресою: АДРЕСА_2 , містяться відомості про право власності в цілому: гр. ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право власності від 24 листопада 2010 року, виданого КЖЕП «Південне», згідно розпорядження №109-10, зареєстровано в Реєстрі прав власності на нерухоме майно за реєстраційним №32451086 (том 1 а.с.155).

Згідно листа-відповіді Центрального відділу державної реєстрації актів цивільного стану Управління державної реєстрації Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) та долученої до нього копії актового запису про смерть № 704 від 02 червня 2017 року по Самарському районному у місті Дніпрі відділу державної реєстрації актів Цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), складеного стосовно ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , остання померла у віці 76 років ІНФОРМАЦІЯ_1 (том 1 а.с.182-183).

Згідно листа-відповіді Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради № 2/5-506 від 23 жовтня 2019 року про надання інформації щодо зареєстрованих осіб за адресою: АДРЕСА_2 , повідомлено, що відповідно до даних картотеки з питань реєстрації осіб, переданої до відділу формування та ведення реєстру територіальної громади департаменту комунальним підприємством «Жилсервіс-2», за адресою: АДРЕСА_2 , зареєстровані особи відсутні.

Крім того, згідно листа Третьої дніпровської державної нотаріальної контори за №1860/01-16 від 23 липня 2020 року, із заявою про відмову/прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 , до Третьої Дніпровської державної нотаріальної контори ніхто не звертався, спадкова справа до майна померлої ОСОБА_4 не відкривалась та свідоцтва про право на спадщину за законом/заповітом не видавалися (том 1 а.с. 180).

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що оскільки свідоцтво про право на спадщину на майно померлої ОСОБА_4 не видавалось, будь-яка реєстрація речових прав та їх обтяжень, про об`єкти та суб`єктів таких прав, в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно не проводилась, а отже, спадщина, яка відкрилась після її смерті та складається з квартири АДРЕСА_1 , є відумерлою, тому відповідно до правил ст. 1277 ЦК України має бути передана територіальній громаді міста Дніпра в особі Дніпровської міської ради.

Разом з тим, на викладене вище суд першої інстанції уваги не звернув та у повному обсязі обставини справи не встановив, у зв`язку з чим дійшов до помилкового висновку про відмову у задоволенні заявлених позовних вимог.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду - скасуванню, з ухваленням нового судового рішення про задоволення позовних вимог Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , треті особи: Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Шуваєва О.С., ОСОБА_3 , про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири та визнання спадщини відумерлою.

Водночас, відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне вирішити питання щодо розподілу судових витрат та стягнути з відповідачів на користь позивача судовий збір за розгляд справи в суді першої та апеляційної інстанції в сумі по 3 361 грн 75 коп з кожного.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 376 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Дніпровської міської ради задовольнити.

Рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 08 грудня 2020 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позовні вимоги Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , треті особи: Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Шуваєва Олена Станіславівна, ОСОБА_3 , про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири та визнання спадщини відумерлою задовольнити.

Визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , від 09 жовтня 2018 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Шуваєвою Оленою Станіславівною, та зареєстрований в реєстрі за №1179.

Скасувати державну реєстрацію права власності від 09 жовтня 2018 року, номер запису про право власності: 28311113, та від 21 вересня 2017 року, номер запису про право власності: 22501790, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101.

Визнати спадщину, яка складається з квартири АДРЕСА_1 , відумерлою та передати її у власність територіальної громади міста Дніпра в особі Дніпровської міської ради.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_3 ) та ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_4 ) на користь Дніпровської міської ради (, адреса: 49000, м.Дніпро, просп. Дмитра Яворницького, буд.75) судовий збір за розгляд справи в суді першої та апеляційної інстанцій в сумі по 3 361 (три тисячі триста шістдесят одній) грн 75 коп з кожного.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: О.В. Лаченкова

М.Ю. Петешенкова