Провадження № 2/712/2573/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 грудня 2020 року м. Черкаси

Соснівський районний суд м. Черкаси в складі:

головуючого судді - Романенко В.А.

за участю секретаря - Назаренко М.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Черкаси цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності, посилаючись на те, що вона, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , перебували в зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про одруження від 23.07.1971 року, серії НОМЕР_1 .

Відповідно свідоцтва про розірвання шлюбу, шлюб між ними розірвано 04.09.2018 року.

Під час спільного проживання з відповідачем за спільні кошти та спільними зусиллями було придбано квартиру АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі - продажу, посвідченого Черкаською філією товарної біржі «Українська біржа нерухомості» 10.10.1997 року за № 376-2, зареєстрованого в Комунальному підприємстві «Черкаське обласне бюро технічної інвентаризації» 14.10.1997 року КН № 29-510-106.

Договір був укладений та посвідчений на товарній біржі «Українська біржа нерухомості» згідно вимог ст. 15 ЗУ «Про товарну біржу» та зареєстрований на товарній біржі «Українська біржа нерухомості» (Черкаська філія) відповідно до протоколу відкритих торгів № 9 від 10.10.1997 року.

Пунктом 5 договору встановлено, що покупець набуває права власності на квартиру з дня реєстрації цього договору на товарній біржі «Українська біржа нерухомості» (Черкаська філія).

Відповідно п. 11 договору, даний договір на підставі ст. 227 ЦК України (в редакції чинній на той час) підлягає державній реєстрації Черкаському об`єднаному Бюро технічної інвентаризації що і було виконано ОСОБА_2 .

Реєстрацію договору в Комунальному підприємстві «Черкаське обласне бюро технічної інвентаризації» підтверджує відмітка на договорі, на якій зазначено, що він зареєстрований 14.10.1997 року КН №29-510-106.

Також зміну власника зафіксовано на Технічному паспорті, про що свідчить печатка Черкаського об`єднаного Бюро технічної інвентаризації.

Договір купівлі-продажу квартири обома сторонами виконаний повністю, продавці звільнили квартиру, передали ключі ОСОБА_2 та знялися з реєстрації за вказаною адресою. ОСОБА_2 передав продавцю кошти в сумі 8400 грн. 00 коп., а від них отримав документи на квартиру.

З моменту придбання вказаної квартири в ній проживали позивачка з відповідачем, але після розлучення в даній квартирі продовжила проживати позивачка і проживає там до цього часу, сплачує комунальні платежі та утримує її в належному санітарно-технічному стані. Відповідач по справі отримав грошову компенсацію за квартиру і за усною домовленістю визнав, що дана квартира належить саме позивачці, але до цього часу юридично перехід права власності не оформив.

Не зважаючи на усну домовленість між сторонами на адресу позивачки надійшли матеріали цивільної справи, з яких стало відомо, що відповідач звернувся до Соснівського районного суду м. Черкаси з позовною заявою про визнання дійсним договору та визнання права власності на квартиру.

В даному випадку, права позивача порушуються невизнанням його прав відповідачем на квартиру АДРЕСА_1 , придбану на підставі договору купівлі - продажу, посвідченого Черкаською філією товарної біржі «Українська біржа нерухомості» 10.10.1997 року за № 376-2, зареєстрованого в Комунальному підприємстві «Черкаське обласне бюро технічної інвентаризації» 14.10.1997 року в книзі № 29-510-106.

Просить визнати за ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі - продажу, посвідченого Черкаською філією товарної біржі «Українська біржа нерухомості» 10.10.1997 року за № 376-2, зареєстрованого в Комунальному підприємстві «Черкаське обласне бюро технічної інвентаризації» 14.10.1997 року КН №29-510-106.

16 грудня 2020 року позивачем скеровано до суду заяв про зменшення позовних вимог, в якій просить визнати спільним майном подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 придбану на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Черкаською філією товарної біржі «Українська біржа нерухомості» 10.10.1997 року за № 376-2, зареєстровану в Комунальному підприємстві «Черкаське обласне бюро технічної інвентаризації» 14.10.1997 року за КН № 29-510-106.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Черкаською філією товарної біржі «Українська біржа нерухомості» 10.10.1997 року за № 376-2, зареєстрованого в Комунальному підприємстві «Черкаське обласне бюро технічної інвентаризації» 14.10.1997 року за КН № 29-510-106 іншу Ѕ частину квартири залишити за ОСОБА_2 .

Позивач в судове засідання не з`явилась, в заяві про зменшення позовних вимог зазначила, в зв`язку з неможливістю явки в судове засідання, що обумовлено карантинними заходами на території України, просить справу розглядати без її участі за наявними матеріалами в справі.

Відповідач в судове засідання не з`явився, скерував до суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги викладені в заяві про зменшення позовних вимог визнає в повному обсязі.

Дослідивши матеріали справи та оцінивши зібрані докази в їх сукупності, суд приходить до наступного.

Згідно зі ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

За змістом ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Водночас, відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК).

У відповідності з ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Згідно зі статтею 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» №14 від 18 грудня 2009 року передбачено, що рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв`язку з цим суди повинні неухильно додержувати вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі (частина перша статті 263 ЦПК).

Судом встановлено, що 23 липня 1971 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був зареєстрований шлюб, що підтверджується копією свідоцтв про одруження серії НОМЕР_2 .

04 вересня 2018 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано, та Черкаським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції у Черкаській області проведено реєстрацію розірвання шлюбу.

Під час спільного проживання, сторонами по справі, за спільні кошти було придбано квартиру АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі - продажу, посвідченого Черкаською філією товарної біржі «Українська біржа нерухомості» 10.10.1997 року за № 376-2, зареєстрованого в Комунальному підприємстві «Черкаське обласне бюро технічної інвентаризації» 14.10.1997 року КН № 29-510-106.

Договір був укладений та посвідчений на товарній біржі «Українська біржа нерухомості» згідно вимог ст. 15 ЗУ «Про товарну біржу» та зареєстрований на товарній біржі «Українська біржа нерухомості» (Черкаська філія) відповідно до протоколу відкритих торгів № 9 від 10.10.1997 року.

Пунктом 5 договору встановлено, що покупець набуває права власності на квартиру з дня реєстрації цього договору на товарній біржі «Українська біржа нерухомості» (Черкаська філія).

Відповідно п. 11 договору, даний договір на підставі ст. 227 ЦК України (в редакції чинній на той час) підлягає державній реєстрації Черкаському об`єднаному Бюро технічної інвентаризації що і було виконано ОСОБА_2 .

Реєстрацію договору в Комунальному підприємстві «Черкаське обласне бюро технічної інвентаризації» підтверджує відмітка на договорі, на якій зазначено, що він зареєстрований 14.10.1997 року КН №29-510-106.

Також зміну власника зафіксовано на Технічному паспорті, про що свідчить печатка Черкаського об`єднаного Бюро технічної інвентаризації.

Договір купівлі-продажу квартири обома сторонами виконаний повністю, продавці звільнили квартиру, передали ключі ОСОБА_2 та знялися з реєстрації за вказаною адресою. ОСОБА_2 передав продавцю кошти в сумі 8400 грн. 00 коп., а від них отримав документи на квартиру.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (ч. 2 ст. 60 СК України).

Частиною 1 статті 61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 2 статті 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Частиною 1 ст. 69 СК України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Частинами 1, 2 статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку.

Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися обставинами, що мають істотне значення, якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості.

Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11).

Зі змісту п.п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя (постанова Верховного Суду України від 25 листопада 2015 року №6-2333цс15).

Аналізуючи наведені норми закону, суд дійшов висновку, що придбана сторонами під час шлюбу квартира АДРЕСА_1 є об`єктом спільної сумісної власності подружжя і підлягає поділу.

Відтак, виходячи з рівності часток та обраного позивачем способу захисту свого порушеного права, а також приймаючи до уваги те, що обставини, на які посилається позивач, як на підставу своїх позовних вимог, знайшли своє підтвердження у судовому засіданні, оскільки, ґрунтуються на достатніх, належних та допустимих доказах, суд вважає позов обґрунтований та законний, в зв`язку з чим останній підлягає задоволенню в повному обсязі.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 60, 61, 69 СК України, ст.ст. 317, 319, 358, 368, 372, 377 ЦК України, ст.ст. 10, 12, 13, 76-81, 206, 247, 263-268 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності задоволити.

Визнати квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 32,9 кв.м, житловою площею 17,1 кв.м. спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

В порядку поділу майна подружжя визнати за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 загальною площею 32,9 кв.м, житловою площею 17,1 кв.

В порядку поділу майна подружжя визнати за ОСОБА_2 право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 загальною площею 32,9 кв.м, житловою площею 17,1 кв.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Черкаського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення через суд першої інстанції. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження , якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Головуючий:

Повний текст рішення виготовлено 06 січня 2021 року.