КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 листопада 2021 року місто Київ

єдиний унікальний номер справи: 372/3323/19

номер провадження: 22-ц/824/623/2021

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Верланова С.М. (суддя - доповідач),

суддів: Мережко М.В., Оніщука М.І.,

за участю секретаря - Владімірової О.К.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Дулапчій Світлани Сергіївни та апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - адвоката Дмитренка Олексія Володимировича на рішення Обухівського районного суду Київської області від 10 грудня 2020 року у складі судді Зінченко О.М., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , третя особа: приватний нотаріус Обухівського районного нотаріального округу Щур Олег Іванович, приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Одинцова Світлана Олександрівна, приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Кардаш Яна Олександрівна, про визнання недійсними довіреностей, визнання недійсними договорів купівлі-продажу, визнання права власності, витребування майна з чужого незаконного володіння, зобов`язання звільнення майна,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , третя особа: приватний нотаріус Обухівського районного нотаріального округу Щур О.І., приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Одинцова С.О., приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Кардаш Я.О., про визнання недійсними довіреностей, визнання недійсними договорів купівлі-продажу, визнання права власності, витребування майна з чужого незаконного володіння та зобов`язання звільнення майна

Позовна заява мотивована тим, що на підставі свідоцтв на право на спадщину за законом ОСОБА_1 являлась власником 1/2 частини житлового будинку з надвірними будівлями по АДРЕСА_1 , а також 1/2 частини земельної ділянки площею 0,1000 га, з цільовимпризначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер: :06:017:0053,яка розташована по АДРЕСА_1 та 1/2 частини земельної ділянки площею 0,1169 га, з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства,кадастровий номер: :06:017:0054, яка розташована за тією ж адресою.

Вказувала, що іншим співвласником 1/2 частини житлового будинку та земельних ділянок, які розташовані по АДРЕСА_1 , був її дядько - ОСОБА_1 , який помер у жовтні 2007 року. Зазначала, що вона є єдиним спадкоємцем ОСОБА_1 та під час оформлення спадщиниїй стало відомо, що вказаний вище житловий будинок з надвірними будівлями та земельні ділянки на підставі підроблених довіреностей були відчужені ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 , а саме, 30 липня 2014 року приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Кардаш Я.О. була посвідчена довіреністьта зареєстрована в реєстрі за № 560, згідно з якою ОСОБА_1 уповноважила ОСОБА_3 бути її представником в усіх без винятку питаннях, що стосуються продажу від її імені 1/2 частин вказаних вище земельних ділянок та 1/2 частини житлового будинку. Іншим приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Одинцовою С.О. 31 липня 2014 року була посвідчена довіреністьта зареєстрована в реєстрі за №1119, згідно з якою ОСОБА_1 уповноважив ОСОБА_3 бути його представником в усіх без винятку питаннях, що стосуються продажу від його імені 1/2 частини вказаних вище земельнихділянок та 1/2 частини житлового будинку.

Вказувала, що згідно договору купівлі-продажу земельної ділянки від 08 серпня 2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Обухівського міського нотаріального округу Щуром О.І., відповідачка ОСОБА_4 , яка діяла за згодою свого чоловіка ОСОБА_2 , придбала за 149 900 грн 00 коп. у ОСОБА_3 ,як представника ОСОБА_1 і ОСОБА_1 ,земельну ділянку площею 0,1000 га,з цільовимпризначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер: :06:017:0053 та земельну ділянку площею 0,1169 га, з цільовим призначення для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер: :06:017:0054,які розташовані по АДРЕСА_1 .

На підставі договору купівлі-продажу житлового будинку від 08 серпня 2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Обухівського міського нотаріального округу Щуром О.І., відповідачка ОСОБА_4 , яка діяла за згодою свого чоловіка ОСОБА_2 , придбала за 154 461 грн 00 коп. у ОСОБА_3 , як представника ОСОБА_1 та ОСОБА_1 ,житловий будинок з надвірними будівлями АДРЕСА_1 .

Посилаючись на те, що вона та її дядько ОСОБА_1 нотаріальної згоди на укладення вказаних вище правочинів не давали, ОСОБА_1 просила:

визнати недійсною з моменту видачі довіреність від 30 липня 2014 року, посвідчену приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Кардаш Я.О. та зареєстровану в реєстрі за № 560, згідно з якою ОСОБА_1 уповноважила ОСОБА_3 бути її представником в усіх без винятку питаннях, що стосуються продажу від її імені 1/2 частини земельної ділянки площею 0,1000 га, кадастровий номер :06:017:0053, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд; 1/2 частини земельної ділянки площею 0,1169 га, кадастровий номер :06:017:0054, з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства та 1/2 частини житлового будинку, які розташовані по АДРЕСА_1 ;

визнати недійсною з моменту видачі довіреність від 31 липня 2014 року, посвідчену приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Одинцовою С.О. та зареєстровану в реєстрі за № 1119, згідно з якою ОСОБА_1 уповноважив ОСОБА_3 бути його представником в усіх без винятку питаннях, що стосуються продажу від його імені 1/2 частини земельної ділянки площею 0,1000 га, кадастровий номер :06:017:0053, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд; 1/2 частини земельної ділянки площею 0,1169 га, кадастровий номер :06:017:0054, з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства та 1/2 частини житлового будинку, які розташовані по АДРЕСА_1 ;

визнати недійсним з моменту укладення договір купівлі-продажу земельної ділянки від 08 серпня 2014 року, посвідчений приватним нотаріусом Обухівського міського нотаріального округу Щуром О.І. та зареєстрований в реєстрі за № 871;

визнати недійсним з моменту укладення договір купівлі-продажу житлового будинку від 08 серпня 2014 року, посвідчений приватним нотаріусом Обухівського міського нотаріального округу Щуром О.І. та зареєстрований в реєстрі за № 861.

визнати за ОСОБА_1 право власності на земельну ділянку площею 0,1000 га, кадастровий номер :06:017:0053, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та на земельну ділянку площею 0,1169 га, кадастровий номер :06:017:0054, з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, а також житловий будинок, які розташовані по АДРЕСА_1 ;

витребувати із чужого незаконного володіння ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , земельну ділянку площею 0,1000 га, кадастровий номер :06:017:0053, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, земельну ділянку площею 0,1169 га, кадастровий номер :06:017:0054, з цільовим призначення для ведення особистого селянського господарства, а також житловий будинок, які розташовані по АДРЕСА_1 ;

зобов`язати ОСОБА_4 та ОСОБА_2 звільнити земельні ділянки та житловий будинок, які розташовані по АДРЕСА_1 .

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 10 грудня 2020 року позовну заяву ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано недійсною з моменту видачі довіреність від 30 липня 2014 року, посвідчену приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Кардаш Я.О. та зареєстровану в реєстрі за № 560, якою ОСОБА_1 уповноважила ОСОБА_3 бути її представником в усіх без винятку питаннях, що стосуються продажу від її імені 1/2 частини земельної ділянки площею 0,1000 га, кадастровий номер :06:017:0053, цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд; 1/2 частини земельної ділянки площею 0,1169 га, кадастровий номер :06:017:0054, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства, та 1/2 частини житлового будинку, які розташовані по АДРЕСА_1 .

Визнано недійсною з моменту видачі довіреність від 31 липня 2014 року, посвідчену приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Одинцовою С.О. та зареєстровану в реєстрі за № 1119, якою ОСОБА_1 уповноважив ОСОБА_3 бути його представником в усіх без винятку питаннях, що стосуються продажу від його імені 1/2 частини земельної ділянки площею 0,1000 га, кадастровий номер :06:017:0053, цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд; 1/2 частини земельної ділянки площею 0,1169 га, кадастровий номер :06:017:0054, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства, та 1/2 частини житлового будинку, які розташовані по АДРЕСА_1 .

Визнано недійсним з моменту укладення договір купівлі-продажу земельної ділянки від 08 серпня 2014 року, посвідчений приватним нотаріусом Обухівського міського нотаріального округу Щуром О.І. та зареєстрований в реєстрі за № 871.

Визнано недійсним з моменту укладення договір купівлі-продажу житлового будинку від 08 серпня 2014 року, посвідчений приватним нотаріусом Обухівського міського нотаріального округу Щуром О.І. та зареєстрований в реєстрі за № 861.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 судовий збір у сумі 3 073 грн 60 коп. на користь Державної судової адміністрації України.

Цим же рішенням суду скасовано заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Обухівського районного суду Київської області від 09 жовтня 2020 року, а саме, накладення арешт на земельні ділянки площею 0,1000 га, кадастровий номер :06:017:0053, призначену для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та земельну ділянку площею 0,1169 га, кадастровий номер :06:017:0054, призначену для ведення особистого селянського господарства, які розташовані по АДРЕСА_1 , та заборони іншим особам вчиняти будь-які дії щодо вказаного майна, після набрання рішенням законної сили.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 - адвокат Дулапчій С.С. подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог про витребування спірного майна з чужого незаконного володіння та ухвалити нове рішення в цій частині, яким витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_4 та ОСОБА_2 спірне майно на користь ОСОБА_1 , визнати за ОСОБА_1 право власності на вказане майно та зобов`язати ОСОБА_4 і ОСОБА_2 з моменту набрання законної сили судовим рішенням звільнити майно, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не звернув належної уваги на те, що згідно з вимогами ст.ст. 321, 387, 388, 391 ЦК України та ч.3 ст.26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» позивачка має право витребувати своє майно від відповідачів, оскільки вона є власником цього майна, яке вибуло з її володіння без її згоди.

В апеляційної скарзі представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Дмитренко О.В. просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим що, суд першої інстанції ухвалив оскаржуване рішення на підставі висновку судово-почеркознавчої експертизи № 17-3/1379 від 28 серпня 2019 року, складеного Київським науково-дослідним експертно-криміналістичним центром за результатами почеркознавчої експертизи документів, яка проведена у кримінальному провадженні №0000938 від 20 листопада 2014 року. Проте вважає, що суд не врахував, що вказане вище кримінальне провадження закрите, обвинувальний акт до суду не передано, а тому судово-почеркознавча експертиза, яка проведена в рамках цього кримінального провадження, не може мати преюдиційне значення для даної справи.

Вказує, що на замовлення ОСОБА_2 09 лютого 2021 року Київською незалежною судово-експертною установою проведено аналіз (дослідження) висновку експерта № 17-3/1379 від 28 серпня 2019 року, за результатами якого встановлено, що вказаний висновок експерта від 28 серпня 2019 року не відповідає принципам об`єктивності, всебічності і повноти дослідження, передбачених законодавством, що регламентує судово-експертну діяльність, так як виконано не в повному обсязі (на всіх стадіях дослідження), науково і методично не обґрунтовано, містить логічні суперечності і висновки, необґрунтовані дослідницької частиною висновку. Викладені у дослідженні факти свідчать про невідповідність висновку експерта від 28 серпня 2019 року принципам об`єктивності, всебічності та повноти дослідження, передбаченим законодавством, що регламентує судово-експертну діяльність. Тому вважає, що висновок експерта від 28 серпня 2019 року є недопустимим доказом.

Представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Гаврик А.В. подав відзив на апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвокатаДулапчій С.С., в якому зазначає, що зі змісту її апеляційної скарги не зрозуміло, які саме порушення норм матеріального та процесуального права допустив суд першої інстанції. Вважає, що рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про витребування майна з чужого незаконного володіння та визнання права власності, ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права. Просить апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Дулапчій С.С. залишити без задоволення.

Також адвокат Гаврик А.В. подав письмові пояснення, у яких зазначає, що судом першої інстанції не було встановлено обставин прийняття ОСОБА_1 спадщини після смерті ОСОБА_1 , що може свідчити про не набуття нею права, як спадкоємиці ОСОБА_1 , на оспорювання довіреності від 31 липня 2014 року, посвідченої приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Одинцовою С.О., зареєстрованої в реєстрі за № 1119, оспорювання договору купівлі-продажу земельної ділянки від 08 серпня 2014 року в частині майна ОСОБА_1 та договору купівлі - продажу житлового будинку від 08 серпня 2014 року в частині майна ОСОБА_1 . Тому вважає, що ОСОБА_1 не може оспорювати правочини від імені ОСОБА_1 .

Інші учасники справи не скористались своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційні скарги, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направили.

Згідно з ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до положень ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, враховуючи доводи, наведені у відзиві на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають залишенню без задоволення з таких підстав.

Установлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалено із додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи скарг цих висновків не спростовують.

Судом першої інстанції встановлено та не заперечується сторонами, що на підставі свідоцтв на право на спадщину за законом ОСОБА_1 була власником 1/2 частини житлового будинку з надвірними будівлями по АДРЕСА_1 .

Також ОСОБА_1 була власником 1/2 частини земельної ділянки площею 0,1000 га, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер: :06:017:0053, яка розташована по АДРЕСА_1 та 1/2 частини земельної ділянки площею 0,1169 га, з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер: :06:017:0054, яка розташована за тією ж адресою.

Іншим співвласником 1/2 частини вказаного вище спірного житлового будинку та земельних ділянок по АДРЕСА_1 був дядько позивачки - ОСОБА_1 .

Встановлено, що у жовтні 2007 року ОСОБА_1 помер, про що відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Вишгородського районного управління юстиції у Київській області 10 жовтня 1008 року був складений актовий запис № 21.

Також встановлено, що 30 липня 2014 року приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Кардаш Я.О. була посвідчена довіреність та зареєстрована в реєстрі за № 560, згідно з якою ОСОБА_1 уповноважила ОСОБА_3 бути її представником в усіх без винятку питаннях, що стосуються продажу від її імені 1/2 частини земельної ділянки площею 0,1000 га, кадастровий номер: :06:017:0053, цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд; 1/2 частини земельної ділянки площею 0,1169 га, кадастровий номер: :06:017:0054, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства; 1/2 частини житлового будинку, які розташовані по АДРЕСА_1 (а.с.16-17, т.1)

Частиною 1 ст.76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ч.1 ст.80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до ст.ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

За змістом ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно з ч.1 ст.102 ЦПК України висновок експерта може бути підготовлений на замовлення учасника справи або на підставі ухвали про призначення експертизи.

В ході розгляду справи представником позивачки було надано суду висновок експерта № 17-3/1379 від 28 серпня 2019 року, складений судовим експертом Київського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України на виконання ухвали суду про призначення судово-почеркознавчої експертизи у кримінальному провадженні №0000938 від 20 листопада 2014 року, відповідно до якого підпис у графі «Підпис:» від імені ОСОБА_1 в оригіналі довіреності від 30 липня 2014 року, зареєстрованій в реєстрі за №560, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Кардаш Я.О., якою ОСОБА_1 уповноважила ОСОБА_3 бути її представником в усіх без винятку питань що стосуються продажу від її імені 1/2 частини земельної ділянки площею 0,1000, надана для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер :06:017:0053, за ціною та на умовах на його розсуд; 1/2 частини земельної ділянки площею 0,1169 га, надана для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер :06:017:0054; та 1/2 частини житлового будинку, які розташовані по АДРЕСА_1 (з правом підписання від її імені відповідних договорів купівлі-продажу вказаних земельних ділянок та договору купівлі-продажу житлового будинку), виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою (а.с.66-71, т.1).

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано прийняв як належний доказ вказаний вище висновок експерта № 17-3/1379 від 28 серпня 2019 року, який складений відповідно вимог чинного законодавства в рамках кримінального провадження, експерта попереджено про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок та відмову без поважних причин від виконання покладених обов`язків за ст.ст. 384, 385 КК України.

Висновок суду щодо обґрунтованості прийняття у цивільній справі в якості належного та допустимого доказу вказаного вище висновку експерта, який складено відповідно вимог чинного законодавства в рамках кримінального провадження та якого було попереджено про відповідальність за ст.ст.384, 385 КК України,узгоджуються з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 08 вересня 2021 року у справі № 757/40111/19-ц (провадження № 61-15131св20).

Згідно з вимогами ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Колегія суддів вважає, що та обставина, що в подальшому кримінальне провадження №0000938, в рамках якого було складено висновок експерта № 17-3/1379 від 28 серпня 2019 року, було закрито на підставі постанови старшого слідчого СВ Обухівського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Київській області від 08 травня 2020 року (а.с.180-185, т.1), не спростовує того, що висновок експерта від 28 серпня 2019 року є належним та допустимими доказом у даній справі з наведених вище підстав.

За таких обставин колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що ОСОБА_1 надала належні, достовірні та допустимі докази на підтвердження того, що довіреність від 30 липня 2014 року, яка посвідчена приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Кардаш Я.О. та зареєстрована в реєстрі за №560, позивачка ОСОБА_1 не підписувала, а відповідач не надав доказів на спростування зазначених обставин.

Посилання представника відповідача - адвокатаДмитренкаО.В. на доданий до апеляційної скарги аналіз (дослідження) висновку експерта № 17-3/1379 від 28 серпня 2019 року, який складений 08 лютого 2021 року експертом-криміналістом Київської незалежної судово-експертної установи Кривошеїною О.П. за заявою ОСОБА_2 від 02 лютого 2021 року (а.с.64-70, т.2), не приймаються судом апеляційної інстанції до уваги, оскільки вказаний документ поданий представником відповідача з порушенням процесуальних строків подання доказів.

Згідно з ст.83 ЦПК України позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

Статтею 367 ЦПК України визначено межі розгляду справи судом апеляційної інстанції.

Так, відповідно до ч.3 ст. 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

З матеріалів справи вбачається, що наданий представником відповідача апеляційному суду вказаний вище документ не був поданий до суду першої інстанції та він не був предметом розгляду у суді першої інстанції.

Та обставина, що аналіз (дослідження) висновку експерта № 17-3/1379 від 28 серпня 2019 року був складений 08 лютого 2021 року експертом-криміналістом Київської незалежної судово-експертної установи Кривошеїною О.П., тобто після винесення судом оскаржуваного рішення, не свідчить про те, що відповідач ОСОБА_2 об`єктивно не мав можливості звернутися до Київської незалежної судово-експертної установи для складання відповідного дослідження з метою його подання до суду в порядку та у строки, визначені ст.83 ЦПК України.

За таких обставин цей доказ не може бути прийнятий апеляційним судом відповідно до ч.3 ст.367 ЦПК України.

Також по справі встановлено, що 31 липня 2014 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Одинцовою С.О. була посвідчена довіреність та зареєстрована в реєстрі за № 1119, якою ОСОБА_1 уповноважив ОСОБА_3 бути його представником в усіх без винятку питаннях, що стосуються продажу від його імені 1/2 частини земельної ділянки площею 0,1000 га, наданої для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер: :06:017:0053; 1/2 частини земельної ділянки площею 0, 1169 га, наданої для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер: :06:017:0054, та 1/2 частини житлового будинку, які розташовані по АДРЕСА_1 (а.с.15, т.1).

Як зазначалось вище, у жовтні 2007 року ОСОБА_1 помер, про що відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Вишгородського районного управління юстиції у Київській області 10 жовтня 1008 року був складений актовий запис № 21.

13 серпня 2014 року на підставі рішення Обухівського районного суду Київської області ОСОБА_1 було визначено двохмісячний строк з дня набрання рішенням законної сили для подачі заяви про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_1 , померлого у жовтні 2007 року (а.с.14, т.1).

Згідно з ч.4 ст.24 ЦК України цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті.

Оскільки цивільна правоздатність ОСОБА_1 припинилася у момент його смерті, тобто, у жовтні 2007 року, то колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що довіреність від 31 липня 2014 року, яка посвідчена приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Одинцовою С.О. та зареєстрована в реєстрі за № 1119, не могла бути підписана ОСОБА_1 .

Відповідно до ч.1 ст.11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Згідно із ч.1 ст.202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до вимог ч.ч.1-3 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Правочин, відповідно до ст.204 ЦК України, є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно вимог ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст.237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.245 ЦК України форма довіреності повинна відповідати формі, в якій відповідно до закону має вчинятися правочин.

Установивши, що позивачка ОСОБА_1 довіреністьвід 30 липня 2014 року, яка посвідчена приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Кардаш Я.О. та зареєстрована в реєстрі за №560, щодо уповноваження ОСОБА_3 розпоряджатися спірними земельними ділянками не підписувала і такого правочину не вчиняла, що підтверджується висновком експерта № 17-3/1379 від 28 серпня 2019 року, а правоздатність ОСОБА_1 припинилася у момент його смерті (у жовтні 2007 року), у зв`язку з чим він не міг підписати довіреність від 31 липня 2014 року, яка була посвідчена приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Одинцовою С.О. та зареєстрована в реєстрі за № 1119, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для визнання цих довіреностей недійсними.

По справі встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу земельної ділянки від 08 серпня 2014 року відповідачка ОСОБА_4 , яка діяла за згодою свого чоловіка ОСОБА_2 , придбала за 149 900 грн 00 коп. у ОСОБА_3 , який діяв як представник ОСОБА_1 та ОСОБА_1 , земельну ділянку площею 0,1000 га, кадастровий номер: :06:017:0053, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, земельну ділянку площею 0,1169 га, кадастровий номер: :06:017:0054, з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, які розташовані по АДРЕСА_1 . Вказаний договір посвідчений приватним нотаріусом Обухівського міського нотаріального округу Щуром О.І. та зареєстрований в реєстрі за №871.

Також відповідно до договору купівлі-продажу житлового будинку від 08 серпня 2014 року відповідачка ОСОБА_4 , яка діяла за згодою свого чоловіка ОСОБА_2 , придбала за 154 461 грн 00 коп. у ОСОБА_3 , як представника ОСОБА_1 та ОСОБА_1 , житловий будинок з надвірними будівлями по АДРЕСА_1 . Вказаний договір посвідчений приватним нотаріусом Обухівського міського нотаріального округу Щуром О.І. та зареєстрований в реєстрі за №861.

Враховуючи, що нотаріально посвідчені довіреності від 30 липня 2014 року та від 31 липня 2014 року, на підставі яких ОСОБА_3 , діючи від імені ОСОБА_1 та ОСОБА_1 , уклав вказані вище договори купівлі-продажу від 08 серпня 2014 року, є недійсними, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов привального висновку про те, що вказані правочини, які вчинені на підставі цих довіреностей також є недійсними на підставі пунктів 1, 3 ст.203, ч.1 ст.215 ЦК України.

Аналогічного висновку у подібних правовідносинах дійшов Верховний Суд у постанові від 10 березня 2020 року у справі № 363/2224/17 (провадження № 61-1030св19).

За таких обставин, колегія вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 в частині визнання недійсними довіреностей та визнання недійсними договорів купівлі-продажу.

Що стосується посилання представника ОСОБА_2 - адвоката Гаврика А.В. на те, що суд першої інстанції не встановив обставин прийняття ОСОБА_1 спадщини після смерті ОСОБА_1 , а тому вважає, що вона не може від імені ОСОБА_1 оспорювати наведені вище правочини щодо спірного майна, апеляційний суд не приймає до уваги, виходячи з такого.

За змістом ст.ст.215, 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Відповідно до ч.1 ст.1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто (ч.2 ст.1269 ЦК України).

За змістом п.2.1 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, спадкова справа заводиться нотаріусом за місцем відкриття спадщини на підставі поданої (або такої, що надійшла поштою) першою заяви (повідомлення, телеграми) про прийняття спадщини.

З листа Української міської державної нотаріальної контори №280/01/-16 від 27 жовтня 2021 року вбачається, що згідно з документами спадкової справи № 127/2014 до майна померлого в жовтні 2007 року ОСОБА_1 , спадкоємицею за законом є племінниця померлого ОСОБА_1 (а.с.244, т.2).

Отже, з урахуванням вказаних вище вимог закону та встановлених обставин справи, ОСОБА_1 вважається такою, що прийняла спадщину після смерті ОСОБА_1 , а тому має право оспорювати правочини щодо спірного майна, які були укладені від імені ОСОБА_1 .

Також колегія суддів погоджується з рішенням суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання права власності, витребування майна з чужого незаконного володіння та зобов`язання звільнення майна, з таких підстав.

Відповідно до ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Обґрунтовуючи позовні вимоги в цій частині, ОСОБА_1 зазначала, що оскільки на підставі недійсних правочинів спірне нерухоме вибуло із її володіння поза її волею, то відповідно до положень ст.388 ЦК України вона має право на витребування цього майна від ОСОБА_4 і ОСОБА_2 , які його придбали.

Відповідно до ч.1 ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Застосування наслідків недійсності правочину, передбачених ст.216 ЦК України, а саме, реституції як способу захисту цивільного права (ч.1 ст.216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним.

Норма ч.1 ст.216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину.

На практиці слід розмежовувати випадки застосування двосторонньої реституції як наслідку недійсності правочину та витребування майна від добросовісного набувача, як способу захисту прав власника, порушених незаконним відчуженням цього майна. Так, реституція як спосіб захисту цивільного права (ч.1 ст.216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв`язку із цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред`явлена тільки стороні недійсного правочину.

Натомість відповідно до ч.1 ст.388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала право його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Отже, важливою умовою звернення з віндикаційним позовом (ст.388 ЦК України) є відсутність між позивачем і відповідачем зобов`язально-правових відносин.

Вказані вище висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду від 05 серпня 2021 року у справі № 757/19016/15-ц (провадження № 61-4407св21).

Оскільки у даній справі між позивачкою ОСОБА_10 та відповідачами ОСОБА_4 , ОСОБА_2 існують зобов`язально-правові відносини, щодо застосування передбачених ч.1 ст.216 ЦК України наслідків недійсності правочину (реституція), то у даному випадку належним способом захисту права власності ОСОБА_10 на спірні земельні ділянки та житловий будинок є не звернення з віндикаційним позовом на підставі ст.388 ЦК України до володільців цього майна на підставі недійних правочинів - ОСОБА_4 і ОСОБА_2 , а звернення з позовними вимогами про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину на підставі ч.1 ст.216 ЦК України.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції про відсутність підстав для витребування спірного майна з незаконного володіння ОСОБА_4 і ОСОБА_2 відповідно до положень ст.388 ЦК України, є правильними.

Враховуючи, що у даному випадку належним способом захисту права власності ОСОБА_10 на спірні земельні ділянки та житловий будинок є звернення до ОСОБА_4 і ОСОБА_2 з вимогами про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину (ч.1 ст.216 ЦК України), то задоволення заявлених ОСОБА_1 позовних вимог про визнання права власності не спірне нерухоме майно і зобов`язання відповідачів звільнити це майно не узгоджуватиметься із приписами ст.216 ЦК України та суперечитиме положенням ч.1 ст.16 ЦК України щодо права особи на захист своїх прав лише у спосіб визначений законом.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції виконав вимоги ст.263 ЦПК України щодо законності та обгрунтованості рішення суду, повно і всебічно дослідив та оцінив докази, правильно встановив обставини у справі тадійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовучастково.

При вирішенні справи судом правильно визначено характер спірних правовідносини між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює.

Матеріали справи та зміст оскаржуваного рішення суду не дають підстав для висновку про неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими у справі, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права, які передбачені ЦПК України як підстави для скасування рішення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, а тому це рішення суду відповідно до ст.375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст.374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Дулапчій Світлани Сергіївни та апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Дмитренка Олексія Володимировича - залишити без задоволення.

Рішення Обухівського районного суду Київської області від 10 грудня 2020 рокузалишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий

Судді: