Ухвала

03 листопада 2021 року

м. Київ

справа № 757/26707/17-ц

провадження № 61-4460св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Крата В. І.,

суддів: Антоненко Н. О., Дундар І. О., Краснощокова Є. В., Русинчука М. М. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа - Публічне акціонерне товариство «Всеукраїнський акціонерний банк»,

розглянув у судовому засіданні в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану його представником ОСОБА_3 , на рішення Печерського районного суду міста Києва від 08 листопада 2018 року у складі судді Новак Р. В. та постанову Київського апеляційного суду від 28 січня 2020 року у складі колегії суддів: Гуля В. В., Сліпченка О. І., Сушко Л. П.,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа - Публічне акціонерне товариство «Всеукраїнський акціонерний Банк» (далі - ПАТ «ВіЕйБі Банк»), про стягнення грошових коштів.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що 06 травня 2014 року між ним і банком укладено договір банківського вкладу «Швейцарський «Постійний» № 739687/2014 (в національній валюті України), у зв`язку з чим було відкрито вкладний рахунок № НОМЕР_1 , сума початкового вкладу становила 1 600 000,00 грн, дата вимоги вкладу - 06 травня 2014 року.

Зазначав, що за умовами цього договору банк відкрив йому вкладний рахунок за вкладом на вимогу «Для виплат» № НОМЕР_2 для перерахування нарахованих процентів та вкладу по закінченню строку його дії.

06 лютого 2014 року він вніс 1 600 000,00 грн на вкладний рахунок, що підтверджується відповідною квитанцією № 256797.

Того ж дня, він додатково вніс 40 000,00 грн на рахунок, що підтверджується квитанцією № 257118.

На підставі постанови Правління Національного банку України від 20 листопада 2014 року № 733 «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк» до категорії неплатоспроможних» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 20 листопада 2014 року № 123 «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «ВіЕйБі Банк», згідно з яким із 21 листопада 2014 року введено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду на здійснення тимчасової адміністрації в ПАТ «ВіЕйБі Банк».

Посилаючись на те, що на теперішній час коштів він не отримав, що обмежує його право розпоряджатися ними на власний розсуд, а також на те, що ОСОБА_2 , як власник істотної участі ПАТ «ВіЕйБі Банк», є пов`язаною з банком особою у розумінні статті 58 Закону України «Про банки і банківську діяльність», тобто несе відповідальність перед ним за неповернення банком вкладу та нарахованих відсотків, просив стягнути з нього грошові кошти у розмірі 1 601 015,86 грн.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 08 листопада 2018 року ОСОБА_1 відмовлено в задоволенні позову.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 понесені витрати на правову допомогу у розмірі 41 000,00 грн.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що належних і допустимих доказів на підтвердження факту заподіяння відповідачем шкоди позивачу внаслідок порушення ним, як власником істотної участі банку, Закону України «Про банки і банківську діяльність», розмір шкоди, причинно-наслідковий зв`язок між діями відповідача і заподіяною шкодою, позивачем не подано, в зв`язку з чим позовні вимоги є недоведеними.

Постановою Київського апеляційного суду від 28 січня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 , інтереси якого представляє адвокат Гладкий Р. В., задоволено частково.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 08 листопада 2018 року змінено в частині стягнення судових витрат.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 понесені витрати за надання правової допомоги в розмірі 5 000,00 грн.

В іншій частині рішення Печерського районного суду міста Києва від 08 листопада 2018 року залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову у зв`язку з недоведеністю позовних вимог. Разом з тим, оскільки позивач просив з урахуванням його матеріального стану, тих обставин, що він є особою, внутрішньо переміщеною у зв`язку із анексією Криму, має на утриманні двох дітей студентів, втратив кошти в ПАТ «ВіЕйБі Банк», зменшити розмір судових витрат, які були стягнуті з нього на користь ОСОБА_2 , апеляційний суд дійшов висновку про зменшення розміру витрат за надання правничої допомоги з 41 000,00 грн до 5 000,00 грн.

У березні 2020 року до Верховного Суду від ОСОБА_1 надійшла касаційна скарга, у якій його представник, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення та постанову судів попередніх інстанцій, ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Ухвалою Верховного Суду від 30 квітня 2020 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали з суду першої інстанції.

В ухвалі Верховного Суду від 30 квітня 2020 року вказано, що підставами касаційного оскарження заявник зазначає порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права передбаченого пунктом 2 частини другої статті 389 ЦПК України, а саме необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 28 серпня 2019 року у справі № 295/12388/16-ц, від 20 червня 2018 року у справі № 757/3766/17-ц, від 06 грудня 2018 року у справі № 752/21254/15 та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішення

Ухвалою Верховного Суду від 29 вересня 2021 року справу призначено до судового розгляду у порядку письмового провадження.

Суди встановили, що 06 травня 2014 між ПАТ «ВіЕйБі Банк» та ОСОБА_1 укладено договір банківського вкладу «Швейцарський «Постійний» № 739687/2014 (в національній валюті України).

Предметом указаного договору відповідно до пункту 1.1 є розміщення вкладником ОСОБА_1 в банку строкового вкладу на 3 місяці з дня укладення договору, з виплатою 26 % річних по закінченню строку дії вкладу (пункти 1.1 та 1.5 договору). Для обліку вкладу банк відкриває на ім`я позивача вкладний рахунок та вкладний рахунок за вкладом на вимогу «Для виплат» № НОМЕР_2 для перерахування нарахованих процентів та вкладу по закінченню строку його дії (пункти 1.1 та 1.2 договору).

Сума початкового вкладу становить 1 600000,00 грн (пункт 1.3 договору), дата вкладу - 06 травня 2014 року.

На виконання взятих на себе зобов`язань за вказаним договором ОСОБА_1 вніс грошові кошти, що підтверджується квитанцією від 06 лютого 2014 року № 256797 про поповнення вкладного рахунку № НОМЕР_1 на суму 1 600 000,00 грн, квитанцією від 06 лютого 2014 року № 257118 про поповнення вкладного рахунку на суму 40 000,00 грн.

Відповідно до постанови Правління Національного банку України від 19 березня 2015 року № 188 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк», виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 20 березня 2015 року № 63 «Про початок процедури ліквідації ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» та призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію банку», згідно з яким було розпочато процедуру ліквідації ПАТ «ВіЕйБі Банк».

Фондом гарантування вкладів фізичних осіб позивачу була виплачена гарантована сума відшкодування у розмірі 200 000,00 грн, а залишок коштів у розмірі 1 601 015,86 грн були включені до реєстру акцептованих вимог кредиторів четвертої черги, що підтверджується довідкою від 28 вересня 2015 року № 86/215, виданою ПАТ «ВіЕйБі Банк».

Відповідно до офіційної відкритої інформації НБУ Компанія «Квікком Лімітед» є учасником і власником 86,7780 % статутного капіталу ПАТ «ВіЕйБі Банк», в той час як ОСОБА_2 є єдиним 100 % власником Компанії «Квікком Лімітед», тобто особою, яка опосередковано володіє істотною участю банку.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, Верховний Суд дійшов наступних висновків.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 липня 2020 року на розгляд Великої Палати Верховного Суду передано справу № 761/45721/16-ц відповідно до частини п`ятої статті 403 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду мотивуючи необхідність передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду вказує на те, що у справі № 761/45721/16-ц, предметом позову є стягнення з відповідача, як власника істотної участі ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» у порядку статті 58 Закону України Закону України «Про банки і банківську діяльність», заборгованості по вкладу. З Єдиного державного реєстру судових рішень вбачається, що у судах касаційної інстанції перебували на розгляді справи щодо застосування положень частини шостої статті 58 Закону України «Про банки і банківську діяльність». При їх розгляді суди зазначали, що відповідальність власників істотної участі та керівників банку не є автоматичною. Вона може бути застосована до власників істотної участі лише в разі віднесення банку до категорії неплатоспроможних з їх вини. Таким чином, особа, яка вимагає стягнення шкоди з власників істотної участі в банку та/або їх керівників, має довести факт заподіяння такої шкоди указаними особами внаслідок дій або бездіяльності, розмір зазначеної шкоди, надати докази зв`язку між невиконанням зобов`язань та заподіяною шкодою та докази вини власника (зокрема, у постановах Верховного Суду від 01 квітня 2020 року у справі № 761/6321/17-ц (провадження № 61-16884св19), від 28 травня 2020 року у справі № 757/23256/17-ц (провадження № 61-48713св18), від 30 червня 2020 року у справі № 712/13267/17 (провадження № 61-39135св18)). У деяких судових рішеннях суди касаційної інстанції указували, що на власників істотної участі в банку та/або їх керівників може бути покладена відповідальність лише за наявності в сукупності певних умов, які разом утворюють склад цивільного правопорушення, а саме: наявність шкоди, протиправної поведінки, причинного зв`язку між поведінкою і шкодою, а також вини. Такий елемент, як наявність шкоди, полягає у будь-якому знеціненні блага, що охороняється законом. Протиправна поведінка заподіювача шкоди полягає у порушенні правової норми, що виявляється у здійсненні заборонених правовою нормою дій або в утриманні в здійсненні наказів правової норми діяти певним чином. Наявність такої умови цивільно-правової відповідальності, як причинний зв`язок між протиправною поведінкою і шкодою (збитками), зумовлена необхідністю встановлення факту, що саме протиправна поведінка конкретної особи, на яку покладається така відповідальність, є тією безпосередньою причиною, що з необхідністю та невідворотністю спричинила збитки. Вина є суб`єктивним елементом відповідальності і полягає у психічному ставленні особи до вчинення нею протиправного діяння і проявляється у вигляді умислу або необережності. У деяких випадках неплатоспроможність банку пов`язана з діями не тільки власників істотної участі, але й менеджменту банку. Негативний вплив на стан банку можуть мати і дії регулятора (НБУ) чи самого Фонду. Більш того, зменшення ліквідної маси, внаслідок чого вимоги вкладника залишилися непогашеними, може бути пов`язане і з неналежним виконанням Фондом своїх обов`язків на стадії ліквідації банку. Тому відкритим залишається питання, яким чином суд має встановити причинно-наслідковий зв`язок незаконних дій акціонера - власника істотної участі із завданими вкладнику або банку збитками. Ускладнюється вирішення цього питання в разі, якщо банк протягом певного періоду неодноразово перебував у проблемному стані і за цей період відбулася зміна акціонерного складу та менеджменту. Неоднаковою є й судова практика щодо визначення моменту, з якого у вкладника виникає право вимагати компенсації збитків від власника істотної участі: після включення до реєстру акцептованих вимог банку чи після здійснення Фондом усіх розрахунків з кредиторами і незадоволення вимоги вкладника-кредитора внаслідок недостатності коштів банку. Крім того, відсутній єдиний підхід і щодо того, яким чином особа визнається такою, що є власником істотної участі чи контролером банку, чи має бути рішення НБУ або Фонду з цього питання і чи це питання належить до дискреції суду. Вирішення цих питань тісно пов`язане з визначенням виду відповідальності власника істотної участі перед вкладниками банку: чи така відповідальність є солідарною або субсидіарною, або чи є самостійною відповідальністю за збитки, завдані вкладнику, тобто не пов`язаною з відповідальністю за зобов`язаннями банку. Від вирішення цього питання залежить і визначення предмета доказування: наявності збитків, противоправних дій, вини, причинно-наслідкового зв`язку між діями власника істотної участі та збитками. Згідно із частиною п`ятою статті 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Фонд має право звернутися з вимогою до власників істотної участі, контролерів та керівників банку про задоволення за рахунок їх майна частини вимог кредиторів банку в разі, якщо дії чи бездіяльність таких осіб призвели до понесення банком збитків та/або завдання шкоди інтересам вкладників та інших кредиторів банку. У разі отримання Фондом відмови у задоволенні таких вимог або невиконання вимоги у строк, встановлений Фондом, Фонд має право звернутися до суду з вимогою про стягнення майна з таких осіб для задоволення вимог кредиторів. Стаття 58 Закону України «Про банки і банківську діяльність» містить загальні положення про відповідальність власників істотної участі і не визначає осіб, які мають право звертатися з вимогою про відшкодування шкоди. Натомість стаття 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» прямо встановлює право Фонду гарантування вкладів звертатися з відповідним позовом до власників істотної участі, контролерів та інших осіб. Зазначену позицію підтримує і Фонд гарантування вкладів фізичних осіб. При вирішенні цієї категорії спорів суди застосовують різні підходи щодо того, яка особа має право звертатися з вимогою про відшкодування шкоди, завданої власником істотної участі, - безпосередньо вкладник або тільки Фонд, а також стосовно того, чи можуть вони звертатися одночасно. Не вирішеним залишається й питання, чи не призведе звернення з відповідними вимогами і вкладника, і Фонду до подвійної відповідальності власника істотної участі за зобов`язаннями банку. Окрім цього, колегія суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду зазначає, що на сьогодні, у Верховному Суді у складі Касаційного цивільного суду перебувають на розгляді справи № № 761/41925/17, 761/28061/17, 761/11792/16-ц, правильність вирішення яких, залежить від вирішення питання, яким саме чином вкладник може довести вину власника істотної участі: 1) таким доказом може слугувати виключно вирок суду, який набув законної сили; 2) таким доказом може бути постанова НБУ із зазначенням причин виведення банку з ринку (невирішеним залишається питання, чи може бути такою причиною, наприклад, відмова акціонера докапіталізовувати банк); 3) таким доказом може бути судове рішення, яке набуло законної сили в іншій справі, тощо; 4) будь-які інші докази, надані позивачем-вкладником. Таким чином, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду зазначає, що виключною правовою проблемою є загальне визначення підстав, меж, принципів відповідальності власника істотної участі в банку, зокрема відповідальності за бездіяльність та її наслідки (частина четверта статті 58 Закону України «Про банки і банківську діяльність» або дії та їх наслідки (частина п`ята цієї статті Закону), тягар доведення вини тощо та зважаючи на кількість справ, які перебували та продовжують перебувати в суді касаційної інстанції, вирішення цієї справи має важливе значення для розвитку судової практики, пов`язаної з економічним розвитком держави, банківського сектору економіки, а також добробутом громадян України, які постраждали через масове виведення банків з ринку, що відбувалося протягом останніх років, та має значний суспільний інтерес.

Ухвалою Великої Палати Верховного Суду від 02 вересня 2020 року справу

№ 761/45721/16-ц прийнято та призначено до судового розгляду.

Правовідносини, спір з приводу яких вирішується у цій справі, прийнятій до розгляду Великою палатою Верховного Суду, є подібними до правовідносин, які є предметом розгляду у справі № 761/45721/16-ц (провадження № 14-122цс20).

У пункті 10 частини першої статті 252 ЦПК України встановлено, що у випадку перегляду судового рішення у подібних правовідносинах (у іншій справі) у касаційному порядку палатою, об`єднаною палатою, Великою Палатою Верховного Суду, суд може за заявою учасника справи, а також з власної ініціативи зупинити провадження у справі. Відповідно до пункту 14 частини першої статті 253 ЦПК України провадження у справі зупиняється в випадку, встановленому пунктом 10 частини цього Кодексу до закінчення перегляду в касаційному порядку.

Керуючись пунктом 10 частини першої статті 252, пунктом 14 частини першої статті 253, статтею 260 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Зупинити касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , поданою його представником ОСОБА_3 , на рішення Печерського районного суду міста Києва від 08 листопада 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 28 січня 2020 року у справі № 757/26707/17 до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи № 761/45721/16-ц (провадження

№ 14-122цс20).

Ухвала набирає законної сили з моменту її прийняття і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді: Н. О. Антоненко

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков

М. М. Русинчук