Справа № 632/1073/19
провадження № 2/632/5/21

Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

28 жовтня 2021 року м. Первомайський

Первомайський міськрайонний суд Харківської області у складі: головуючого судді Библіва С.В., за участю секретаря Кузьменко М.В., без участі сторін та без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Первомайського Харківської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Первомайської міської ради Харківської області, третя особа Державний нотаріус Первомайського нотаріального округу Харківської області Мірошниченко О.М., про визнання свідоцтва про право на спадщину за заповітом та свідоцтва про право власності на нерухоме майно недійсними, -

В С Т А Н О В И В:

15.07.2019 року позивач звернувся до суду із позовом, після уточнення 12.08.2020 року його підстав, до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та Первомайської міської ради Харківської області, про визнання свідоцтва про право на спадщину за заповітом та свідоцтва про право власності на нерухоме майно недійсними. Позовні вимоги обґрунтував тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його мати ОСОБА_4 , після якої залишилася спадщина, яка складається, зокрема, і із житлового будинку з надвірними будівлями, розташованого в АДРЕСА_1 . Спадкування відбулося за заповітом дітьми спадкодавиці в рівних частках по 1/3 частці, а саме: ним позивачем ОСОБА_1 та відповідачками ОСОБА_5 і ОСОБА_3 , які прийняли спадщину, подавши відповідні заяви до Первомайської державної нотаріальної контори Харківської області в передбачений Законом термін. 19.02.2019 року спадкоємці отримали у нотаріуса свідоцтво про право на спадщину за заповітом на вказаний вище житловий будинок у вказаних частках. Тоді позивач і дізнався про підставу належності матері цього будинку, а саме про наявність свідоцтва про право власності на нерухоме майно, видане виконавчим комітетом Грушинської сільської ради Первомайського району Харківської області від 26.03.2007 року на підставі рішення тієї ж ради від 26.02.2007 року №10. Спочатку вважав, що матір здійснила приватизацію вказаного будинку без його відома та участі, оскільки на момент видачі вказаного свідоцтва він проживав та був зареєстрований на цій житловій площі ще з 1993 року. Дізнавшись у підготовчому засіданні, що акту приватизації не було, а будинок мати успадкувала після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 її чоловіка ОСОБА_6 , який придбав його 21.02.1975 року за договором купівлі-продажу у ОСОБА_7 , позивач надалі уточнив підставу позову. Просить визнати свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 19.02.2019 року та свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 26.03.2007 року недійсними саме з підстави того, що Грушинська сільська рада незаконно видала ОСОБА_4 свідоцтво про право власності в порядку спадкування у 2007 році, оскільки тільки нотаріальні контори мали право видавати такі документи. Крім того, предметом даного позову є крім іншого житловий будинок, який розташований в АДРЕСА_1 , площею 106,2 м2, а предметом договору купівлі-продажу від 21.02.1975 року є житловий будинок площею 50 м2, що унеможливлює в законному порядку видання свідоцтва про право власності на нерухоме майно. Вважає, що через недійсність свідоцтва про право власності необхідно визнати недійсним і свідоцтво про право на спадщину за заповітом. Порушення своїх законних інтересів обґрунтовує тим, що діями відповідачів порушується його право з огляду на те, що він будував /перебудовував/ вказаний будинок, влаштував там систему опалення, мешкав там понад 15 років, відкрито володів будинком та мав на меті визнання права власності на вказане майно за собою. Спосіб захисту позивач обрав саме ч.1 ст. 21 ЦК України, згідно якої суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

25.07.2019 року провадження у справі за ухвалою судді відкрито і справу призначено в порядку загального позовного провадження до підготовчого засідання на 20.08.2019 року, та було відкладене через відсутність електроенергії на 18.09.2019 року.

22.08.2019 року від відповідачки ОСОБА_2 до суду надано відзив на позовну заяву. Потім з різних причин підготовче засідання відкладалося, а в останнє на 24.11.2020 року. Відкладення відбувалися здебільшого через карантин, а також у зв`язку із поданням позивачем 12.08.2020 року уточненої позовної заяви, зокрема, із зміною підстави позовних вимог.

24.11.2020 року закрите підготовче засідання та призначено справу до розгляду по суті на 17.12.2020 року. З різних причин, в тому числі через карантин, а також через заміну відповідача його правонаступником 16.03.2021 року, розгляд справи по суті відкладався з останнім призначенням на 28.10.2021 року

В судове засідання позивач та його представник адвокат Лозовський С.В. не прибули, однак від представника надійшла заява про проведення засідання без участі сторони позивача, наполягають на задоволенні позову з підстав, викладених у заявах по справі.

Представник відповідача Первомайської міської ради Харківської області у судове засідання не прибув, проте надано заяву про розгляд справи без його участі, при ухваленні рішення покладається на розсуд суду.

Відповідачка ОСОБА_3 до судового засідання не прибула, відзив на позовну заяву не надала, проте надала письмову заяву про розгляд справи без її участі, заперечує проти задоволення позову.

Відповідачка ОСОБА_2 та її представник адвокат Тимошенко Н.І. у судове засідання не прибули, але від представника надійшла заява про розгляд справи без участі сторони відповідачки, заперечують проти задоволення позову у зв`язку із безпідставністю. Так, вважають із наданих заяв, що при ухваленні рішення № 10 від 26.02.2007 року про оформлення права приватної власності на будинок за ОСОБА_4 Грушинська сільська рада керувалася Тимчасовим положенням про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженим наказом МЮУ від 28.01.2003 року за № 6/5, зареєстрованого в МЮУ від 28.01.2003 року за № 66/7387, та Порядком реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, що встановлений інструкцією, яка була затверджена Міністерством комунального господарства Української РСР 31.01.1966 року. Сільрада діяла в межах нормативно-правових актів, які діяли на момент внесення запису про зміну голови домогосподарства та видачі померлій свідоцтва про право власності на нерухоме майно, саме з підстав записів у по господарській книзі, де головою домогосподарства після померлого чоловіка була вже ОСОБА_4 . Зазначили, що свідоцтва, які є предметом позову, можуть бути оспорені хіба що спадкоємцями померлого ОСОБА_6 - відповідачками у справі, бо на час смерті свого батька були малолітніми, а мати на них спадкові права не оформила.

Представник Первомайської державної нотаріальної контори до суду також не прибув, проте надав заяву про розгляд справи без його участі, при ухваленні рішення покладається на розсуд суду.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи, оцінюючи докази в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді справи в судовому процесі на засадах змагальності, як того вимагає ст. 12 ЦПК України, суд встановив обставини та відповідні до них правовідносини.

Відповідно до ст. ст. 76-82 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Докази мають бути належними, допустимими, достовірними та достатніми. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Так судом встановлено та не оспорюється сторонами у справі, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати позивача та відповідачок ОСОБА_4 (а.с.12), після якої залишилася спадщина, яка складається, зокрема, і із житлового будинку з надвірними будівлями, розташованого в АДРЕСА_1 . Спадкування відбулося за заповітом дітьми спадкодавиці в рівних частках по 1/3 частці, а саме: позивачем ОСОБА_1 та відповідачками ОСОБА_5 і ОСОБА_3 , які прийняли спадщину, подавши відповідні заяви до Первомайської державної нотаріальної контори Харківської області в передбачений Законом термін. 19.02.2019 року спадкоємці отримали у нотаріуса свідоцтво про право на спадщину за заповітом на вказаний вище житловий будинок у вказаних частках.

21.02.1975 року батько ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ОСОБА_6 придбав за договором купівлі-продажу житловий будинок в АДРЕСА_1 у ОСОБА_7 (а.с.64-65). Після його смерті відкрилася спадщина, зокрема, і на вказаний будинок. Спадкоємцями за законом були його дружина ОСОБА_4 та дві його малолітні дочки, відповідачки у справі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . Згідно ст. 549 ЦК (1960 року) останні прийняли спадщину, оскільки фактично вступили в управляння та користування спадковим майном померлого, проте спадкові права не оформлювалися. Натомість, в погосподарську книгу Грушинської сільради було внесено зміни у записі про власника домогосподарства і замість померлого ОСОБА_6 власником домоволодіння записана ОСОБА_4 , як дружина та друга за списком у записі. ОСОБА_4 звернулася до Грушинської сільради за видачею їй свідоцтва про право власності на житловий будинок і виконавчий комітет Грушинської сільської ради Первомайського району Харківської області 26.03.2007 року на підставі рішення тієї ж ради від 26.02.2007 року №10 його видав (а.с.11). Оформлення права власності за ОСОБА_4 здійснено було саме згідно запису в погосподарській книзі, і саме ця підстава вказана у рішенні сільради від 26.02.2007 року №10 (а.с.69), а не в порядку спадкування.

При ухваленні такого рішення Грушинська сільська рада керувалася Тимчасовим положенням про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженим наказом МЮУ від 28.01.2003 року за № 6/5, зареєстрованого в МЮУ від 28.01.2003 року за № 66/7387. Згідно п. 6.1. Положення оформлення права власності на об`єкти нерухомого майна провадиться з видачею свідоцтва про право власності: фізичним та юридичним особам на підставі документів, установлених законодавством, які підтверджують їх право власності на об`єкти нерухомого майна.

Відповідно до п.п. 2.10.3, 2.18.12 наказу Державного комітету статистики України від 18.04.2005 року № 95, зареєстрованого в МЮУ від 11.05.2005 року за № 487/10767, чинному на момент правовідносин, «Про затвердження форм погосподарського обліку в сільських, селищних та міських радах», відкриття за закриття особових рахунків домогосподарств здійснюється в разі: зміни члена домогосподарства, записаного першим, - голови домогосподарства ( у зв`язку зі смертю або з інших причин). У цьому разі у верхній частині особового рахунку ( з лівого боку) закреслюється старе прізвище, ім`я та по батькові і замість нього вписується нове прізвище, ім`я та по батькові члена домогосподарства, якого записано першим, - голови домогосподарства без зміни номера особового рахунку домогосподарства; відмітки про померлих робляться на підставі даних поточного реєстрування померлих у книгах реєстрації актів цивільного стану.

Порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР був встановлений інструкцією, яка була затверджена Міністерством комунального господарства Української РСР 31.01.1966 року та втратила чинність згідно наказу Держжитлокомунгоспу № 56 від 13.12.1995 року. Згідно з п.п. 4, 7 цієї Інструкції підлягали реєстрації всі будинки і домоволодіння, у тому числі належні громадянам на праві особистої власності, і здійснювалась вона на підставі документів, що встановлюють право власності (правовстановлюючих документів, перелік яких додано до вказаної Інструкції), в тому числі й на підставі записів в погосподарських книгах (п.20 Інструкції). Тобто, записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності.

Пленум Верховного Суду України у п. 9 своєї постанови від 04.10.1991 року № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» роз`яснив, що право власності на жилий будинок, збудований громадянином на відведеній в установленому порядку земельній ділянці і прийнятий в експлуатацію, виникає з часу його реєстрації у виконкомі місцевої ради.

Вказаною вище Інструкцією передбачалася обов`язкова реєстрація права власності на житлові будинки в органах БТІ лише у містах і селищах міського типу, однак не у сільській місцевості.

Отже, станом на рік придбання ОСОБА_6 будинку за договором купівлі-продажу, обов`язкової реєстрації в органах БТІ права власності на будинок в селі законодавством встановлено не було. Запис в погосподарській книзі ОСОБА_6 , як власника будинку, визнавався в якості акта органу влади (публічного акта), що підтверджував право приватної власності на спірний будинок. Пізніше, після смерті ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_3 , головою домоволодіння в погосподарську книгу було внесено його дружину ОСОБА_4 , якій на підставі запису у вказаній книзі було видано 26.03.2007 року свідоцтво про право власності на домоволодіння.

Відповідно до ст. 31 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», п.43 Постанови КМУ від 25 грудня 2015 року № 1127 «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що для державної реєстрації права власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що закінчені будівництвом до 5 серпня 1992 року та розташовані на території сільських, селищних, міських рад, якими відповідно до законодавства здійснювалося ведення погосподарського обліку, замість документів, передбачених п.42 цього Порядку, можуть бути подані, в тому числі, виписка з по господарської книги, надана виконавчим органом сільської ради (якщо такий орган не створений, - сільським головою), селищної, міської ради або відповідною архівною установою. Для проведення державної реєстрації прав власності на вказане майно проведення технічної інвентаризації є необов`язковим.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» така державна реєстрація це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, а відповідно ст. 3 цього ж Закону право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. Отже, право власності на придбане, побудоване до набрання чинності ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його придбання, а не виникає у зв`язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом, яка є лише офіційним визнанням державою такого права, а не підставою його виникнення. Аналогічну правову позицію було висловлено ВСУ у постанові від 13.06.2012 року у справі № 6-54цс12, яка є обов`язковою для врахування судами України.

Сам позивач до отримання свідоцтва про право на спадщину після смерті матері мав лише право користування житловим приміщенням, адже народився він ІНФОРМАЦІЯ_4 вже після смерті колишнього власника домогосподарства ОСОБА_6 . На той момент згідно запису у погосподарській книзі власницею будинку правомірно вже була його мати ОСОБА_4 .

Враховуючи викладене, суд вважає, що сільська рада дотрималася процедури переходу права власності, передбаченої вище вказаними нормативно-правовими актами, а нотаріус правомірно видав спадкоємцям їх свідоцтва про право на спадщину.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України та ст. 15 ЦК України кожна особа має право в встановленому порядку звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Спосіб захисту позивач обрав саме ч.1 ст. 21 ЦК України, згідно якої суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси

Для суду не є зрозумілим, яке саме право чи законний інтерес позивача порушені наявністю спірних правовстановлюючих документів

Суд вважає, що існування оспорюваних свідоцтв ніяким чином не порушує прав та законних інтересів позивача, як спадкоємця з рівною часткою у спадщині з іншими спадкоємцями. Навпаки, на час відкриття спадщини після смерті батька відповідачок ОСОБА_6 , останні були малолітніми, відповідно 11 та 8 років, і в їх інтересах ніхто спадков их прав не оформив, а ця обставина могла би бути істотною у разі спору між спадкоємцями щодо розміру часток у спадщині кожного, їх могли би оспорити самі відповідачки у справі. Проте, з цих підстав визнавати спірні свідоцтва недійсними позивач не став бо немає у нього такого інтересу, як і не заявлено їх відповідачками або у зустрічній позовній заяві, або у окремому позові.

Посилання позивача на те, що в будинку він зробив переобладнання, прибудови, опалення жодним доказом не підтверджено, та воно і не має правового значення для вирішення цієї справи по суті, оскільки житловий будинок у даній справі зовсім не є предметом спору, ним є саме законність оскаржуваних свідоцтв.

Твердження позивача про те що він мав намір визнати за собою право власності на житловий будинок за набувальною давністю, оскільки мешкає в ньому понад 15 років, є неспроможнім, з тих підстав, що доказів звернення його до суду з подібним позовом ним не надано. Крім того, для подання такого позову необхідні певні передумови, крім іншого, відсутність інших спадкоємців особи, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років. На думку суду, позивач корисливо подав цей позов про скасування свідоцтв, аби скористатися такою можливістю. Проте, як вже зазначалося вище, незаконності чи неправомірності в діях Грушинської сільської ради Первомайського району Харківської області, а також державного нотаріуса при видачі ними оспорюваних свідоцтв суд не вбачає.

З інших підстав визнання оспорюваних свідоцтв недійсними позовних вимог з будь-якої сторони не заявлялося.

Таким чином, суд встановивши правомірність виданих правовстановлюючих документів, а також відсутність порушень прав та законних інтересів позивача, доходить висновку про безпідставність заявлених вимог, а тому вважає за необхідне відмовити позивачеві у їх задоволенні.

Крім того, ОСОБА_2 заявлено клопотання про застосування загального строку позовної давності до спірних правовідносин у три роки.

Зідно ст. ст. 256-257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч.4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Беручи до уваги, що свідоцтво про право на спадщину за заповітом було видане 19.02.2019 року, а з цим позовом позивач звернувся вже 15.07.2019 року, тобто до вказаного документа строк позовної давності не минув. Проте недійсність свідоцтва про право власності від 26.03.2007 року потягло б за собою і недійсність свідоцтва про право на спадщину. З приводу поважності причин пропуску строку позовної давності чи його не пропущення заяв чи пояснень з боку сторони позивача не надійшло, лише зазначено в уточненій позовній заяві (після заявлення клопотання про застосування строку позовної давності), що про наявність свідоцтва про право власності на нерухоме майно позивачеві стало відомо лише 19.02.2019 року після отримання свідоцтва про право на спадщину.

З таким обґрунтуванням поважності причин пропуску строку суд погодитися не може. Суд має зауважити, що у спадковому будинку позивач зареєстрований з 1993 року, набув повноліття у 1995 році і з того часу мав вже нести солідарний обов`язок щодо сплати комунальних послуг та дізнатися про власника будинку. Не зрозумілим є і те, на яке саме спадкове майно претендував позивач, звертаючись до нотаріальної контори за прийняттям спадщини після матері, якщо вважав, що має право на будинок за набувальною давністю. У суду є сумнів щодо необізнаності позивача про отримання його матір`ю 26.03.2007 року свідоцтва про право власності на будинок. Звернувся ж позивач з позовом до суду аж за 12 років потому. Тому, є всі підстави застосувати строк позовної давності до цієї позовної вимоги і з цієї підстави відмовити у позові.

Але, оскільки є підстави відмовити позивачеві у задоволенні позову з точки зору матеріального права, то суд вважає за необхідне саме з цієї підстави відмовити у задоволенні позову.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати понесені позивачем слід залишити за останнім.

Керуючись ст. ст. 12, 81, 141, 247, 263-265, 354, 355 ЦПК України, ст. ст. 15, 21, 256-257, 267, 344 ЦК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Первомайської міської ради Харківської області, третя особа Державний нотаріус Первомайського нотаріального округу Харківської області Мірошниченко О.М., про визнання свідоцтва про право на спадщину за заповітом та свідоцтва про право власності на нерухоме майно недійсними залишити без задоволення.

Всі понесені позивачем судові витрати залишити за останнім.

Рішення може бути оскаржене у апеляційному порядку безпосередньо до Харківського апеляційного суду або через Первомайський міськрайонний суд Харківської області шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня виготовлення його повного тексту.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , зареєстрований: АДРЕСА_2 , і.н. НОМЕР_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , зареєстрована: АДРЕСА_3 , і.н. НОМЕР_2 ..

Відповідач: ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_7 , зареєстрована: АДРЕСА_4 , ідентифікаційний номер: НОМЕР_3 .

Відповідач: Первомайська міська рада Харківської області, 64105, Харківська обл., м. Первомайський, пр. 40-річчя Перемоги, 1.

Третя особа: Державний нотаріус Первомайського нотаріального округу Харківської області Мірошниченко О.М., 64102, Харківська обл., м. Первомайський, мікрорайон-1/2, будинок 7.

Повний текст рішення виготовлено 11.11.2021 року.

Суддя:С. В. Библів