Справа № 419/1980/21
Провадження № 2/419/373/2021
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 листопада 2021 року смт Новоайдар Луганської області

Новоайдарський районний суд Луганської області у складі:

головуючого судді Глазкової Ю. О.,

за участі секретаря судового засідання Шапка О. О.,

позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт Новоайдар Луганської області цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

встановив:

У вересні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Новоайдарського районного суду Луганської області з позовною заявою до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що вона є власником будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 . У вказаному будинку зареєстрована відповідач, яка є колишньою дружиною сина позивачки, також зареєстрований ОСОБА_3 ,2006 р.н., який є сином ОСОБА_2 та сина позивача- ОСОБА_4 . Відповідач зареєстрована у вищевказаному житловому будинку, однак з 01 січня 2021 року в ньому не проживає, особистих речей відповідачки у будинку не має. Оскільки шлюб між сином позивача та відповідачкою розірвано, ОСОБА_1 , посилаючись на положення ст. 319,321 ЦК України та ст.ст. 71,72 ЖК України просила визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

У судовому засіданні ОСОБА_1 позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила їх задовольнити, пояснила, що відповідач була прописана у житловому будинку разом з її сином за її згодою, після укладення останніми шлюбу. З 01 січня 2021 року відповідач не мешкає у будинку за адресою: АДРЕСА_1 та з 13.04.2021 року не є членом сім`ї.

Відповідач ОСОБА_2 у підготовчому судовому засіданні позов не визнала, заперечувала проти його задоволення, пояснила, що у житловому будинку зареєстрований ОСОБА_3 , який є онуком позивача. У судове засідання 01.11.2021 відповідач не з`явилась, відзив на позовну заяву не надала, повідомлена у встановленому законом порядку про дату. час і місце розгляду справи.

Заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про те, що заявлені вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Судовим розглядом встановлено, що ОСОБА_1 є власником житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується копією договору довічного утримання серії ААЕ № 863789 від 15.04.1996.

З довідки Слов`яносербського БТІ вбачається, що ОСОБА_5 , 1985 р.н., та ОСОБА_6 ,1976 р.н., 20.09.2006 зареєстровані у будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

Довідкою про внесення відомостей до Єдиного державного демографічного реєстру № від 05.02.2021 встановлено, що ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до копії рішення Новоайдарського районного суду Луганської області від 13.04.2021, шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_6 розірвано.

Згідно довідки, виданої ВЦА Трьохізбенка Новоайдарського району № 865 від 05.05.2021 ОСОБА_2 та ОСОБА_3 проживають за адресою: АДРЕСА_2 без реєстрації.

З пояснень позивача встановлено, що вона надала згоду на реєстрацію відповідача у вищевказаному будинку після реєстрації шлюбу між відповідачем та сином позивача, цей факт позивач під час судового розгляду не заперечувала.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно з вимогами ст. 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Право членів сім`ї власника житла на користування цим житлом закріплене у ст. 405 ЦК України. Відповідно до положень даної норми члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

З урахуванням правовідносин, що склались між сторонами спору, суд доходить висновку, що до них підлягають застосуванню положення глави 32 ЦК України, а не ЖК України, на які посилається позивач у позовній заяві. Це обумовлене тим, що для регулювання відносин між власником житла та членами його сім`ї законодавець використав правову конструкцію (сервітут).

Таким чином, у даному випадку слід застосовувати положення ст. 405 ЦК України, що передбачає визначення власником житлових приміщень, які вправі займати члени сім`ї. Положення частини другої ст. 156 ЖК, згідно якого члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником, якщо при вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, не підлягає застосуванню.

Отже між сторонами склались правовідносини житлового сервітуту, які урегулюванні ст.ст. 405, 406 ЦК України. Положення ст.ст. 71-72 ЖК УРСР на вказані правовідносини не розповсюджується.

Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Згідно положень ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно з роз`ясненнями п. 34 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням, а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.

Припинення сімейних відносин з власником помешкання не припиняє житлового сервітуту. Але за відсутності згоди про безоплатне користування помешканням колишній член сім`ї повинен вносити плату за користування помешканням за комунальні послуги. Цей висновок відповідає частині четвертій ст. 156 та 162 ЖК.

Водночас за правилом ч. 2 ст. 406 ЦК сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

До таких обставин можна було б віднести: систематичне руйнування чи псування колишніми членами сім`ї власника належного останньому житлового приміщення або використовування житла не за призначенням; систематичне порушення колишніми членами сім`ї власника житлового приміщення правил співжиття та етичних норм, що робить неможливим для власника проживання з ними у одній квартирі чи в одному будинку; невиконання колишніми членами сім`ї власника угоди про плату за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі); необхідність для власника у використанні належного йому жилого приміщення в будинку (квартирі) для проживання членів його сім`ї за умови неможливості спільного проживання з колишніми членами сім`ї.

Ураховуючи наведене, якщо колишній член сім`ї власника житлового приміщення зареєстрований у житловому приміщенні і внаслідок певних обставин створює власнику перешкоди у здійсненні права власності, права власника можуть бути поновлені шляхом задоволення його позовних вимог про припинення права на користування квартирою/будинком (припинення сервітуту) на підставі ст. 406 ЦК України (за наявності обставин, які мають істотне значення).

Отже у разі доведеності фактів, які можуть бути прийняті у якості підстав для припинення сервітуту, перешкоди власнику у користуванні належною йому квартирою унаслідок неможливості спільного проживання із колишнім членом сім`ї власника можуть бути усунуті шляхом припинення для колишнього члена сім`ї власника права користування квартирою/будинком (припинення сервітуту).

У рамках даної справи вимог про припинення сервітуту з підстав, визначених ст. 406 ЦК України, і, як наслідок, припинення для відповідача права користування спірним будинком ОСОБА_1 не заявлено.

Матеріали справи свідчать, що будинок АДРЕСА_1 є власністю ОСОБА_1 , а ОСОБА_2 була зареєстрована у якості члена сім`ї власника, що не заперечувалось позивачем під час судового розгляду.

З наявних у матеріалах справи доказів убачається, що шлюб між сином позивача та відповідачем розірвано 13.04.2021, з пояснень позивача встановлено, що відповідач з січня 2021 року не мешкає у будинку.

Ураховуючи наявність для позивача перешкод у користуванні спірним житловим приміщенням, у суду немає підстав вважати, що відповідач станом на вересень 2021 року (день подачі позову) був відсутній у спірному житловому будинку понад один рік без поважних причин.

Враховуючи викладене, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню, а судові витрати згідно положень ст. 141 ЦК України покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 81, 141, 258-259, 263, 265, 268, 273, 352, 354-355 ЦПК України, суд,

ухвалив:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням залишити без задоволення.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи безпосередньо до Луганського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення суду. Учасник справи, якому рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому відповідного рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 09.11.2021 року.

Суддя Ю.О. Глазкова