ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

10 листопада 2021 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 731/548/20

Головуючий у першій інстанції Савенко А. І.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/914/21

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого-судді: Висоцької Н.В.,

суддів: Онищенко О.І., Скрипки А.А.

сторони: позивач ОСОБА_1 ,

відповідач Комунальне підприємство «Господар» Варвинської селищної ради Чернігівської області

розглянувши у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Комунального підприємства «Господар» Варвинської селищної ради Чернігівської області на рішення Варвинського районного суду Чернігівської області від 07 квітня 2021 року (місце ухвалення смт Варва, дата складання повного тексту 09.04.2021) у справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Господар» Варвинської селищної ради Чернігівської області про стягнення невиплаченої заробітної плати, середнього заробітку за період затримки розрахунку та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати,

В С Т А Н О В И В :

У грудні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до КП «Господар» Варвинської селищної ради Чернігівської області про стягнення невиплаченої заробітної плати, середнього заробітку за період затримки розрахунку та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати. В обгрунтування позову посилалась на те, що у період з 12.05.2008 по 18.06.2019 працювала у КП «Господар». 01.05.2013 вона була переведена на посаду економіста із збуту, яка віднесена до категорії «Професіонали».

Вказує, що при переведенні на посаду економіста зі збуту та при кожному подальшому підвищенні на підприємстві посадових окладів у період з 01.05.2013 до 30.06.2018 їй було встановлено значно занижений посадовий оклад, тобто оклад без застосування коефіцієнтів, затверджених колективним договором. Колективними договорами КП «Господар» за 2013-2016 роки передбачено, що роботодавець зобов`язується: здійснювати оплату праці працівників з урахуванням вимог КЗпП, Закону України «Про оплату праці» та Галузевої угоди, але в будь-якому випадку не нижче встановленого законом мінімального розміру заробітної плати; встановити мінімальну тарифну ставку робітника І розряду на рівні 120 відсотків мінімального розміру заробітної плати, встановленої законом, помноженої на коефіцієнти згідно з додатками №1, №2, №3 до Галузевої угоди. У колективному договорі на 2017-2018 рік роботодавець зобов`язується: здійснювати оплату праці з урахуванням вимог Галузевої угоди, але в будь-якому випадку не нижче встановленого законом мінімального розміру заробітної плати; встановити мінімальну тарифну ставку робітника І розряду на рівні 120 відсотків розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом; встановити коефіцієнти співвідношення мінімальної тарифної ставку робітника І розряду за видами робіт та окремими професіями до встановленої колективним договором мінімальної тарифної ставки робітника І розряду згідно з Додатком №4 до колективного договору; встановити коефіцієнти співвідношення розмірів мінімальних місячних посадових окладів професіоналів до мінімальної тарифної ставки робітника І розряду згідно з Додатком №5 до Колективного договору.

Також позивачка зазначає, що за фактом порушення чинного законодавства Управлінням Держпраці у Чернігівській області винесено керівництву КП «Господар» припис від 26.07.2019 про усунення виявлених порушень, проте в частині оплати праці припис не виконаний.

З врахуванням заяви про зменшення позовних вимог ОСОБА_1 просить стягнути з КП «Господар» Варвинської селищної ради Чернігівської області на свою користь заборгованість по заробітній платі у розмірі 31 748,24 грн, без урахування податків та інших обов`язкових платежів; середній заробіток за час затримки розрахунку, тобто з 18 червня 2019 року по день ухвалення рішення; компенсацію втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати у розмірі 25 678,01 грн, без урахування податків та інших обов`язкових платежів; судові витрати по справі.

Рішенням Варвинського районного суду від 07.04.2021 позовні вимоги ОСОБА_1 до КП «Господар» Варвинської селищної ради Чернігівської області про стягнення невиплаченої заробітної плати, середнього заробітку за період затримки розрахунку та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати, задоволено частково.

Стягнуто з КП «Господар» Варвинської селищної ради Чернігівської області на користь ОСОБА_1 недораховану та невиплачену заробітну плату за період з 01.05.2013 до 30.06.2018, без урахування податків та інших обов`язкових платежів, у сумі 31748, 24 грн; компенсацію втрати частини заробітної плати за період з 01.05.2013 до 30.06.2018 у зв`язку з порушенням строків її виплати, без урахування податків та інших обов`язкових платежів, у сумі 21873, грн.; середній заробіток за період затримки розрахунку з 19.06.2019 по день винесення рішення, без урахування податків та інших обов`язкових платежів, у сумі 53 621, 91 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Рішення суду в частині стягнення заробітної плати за один місяць допущено до негайного виконання. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду в частині стягнення невиплаченої заробітної плати обґрунтовано тим, що положеннями Статуту КП «Господар» та Колективних договорів на 2014, 2015-2016, 2017-2018 роки визначена мінімальна ставка працівника І розряду у розмірі 120 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом, помноженої на коефіцієнти згідно з додатками до Галузевої угоди. За висновком суду, оскільки відповідач передбачив застосування норм галузевих угод (додатків до угод) у колективних договорах за 2013-2016 роки, то вказані додатки є обов`язковими для використання підприємством при виконанні колективних договорів, отже судом не були враховані правові висновки Верховного Суду від 27.11.2019 у справі № 296/1091/16-ц та від 11.01.2020 у справі № 727/4884/16-ц, оскільки вказані висновки стосуються позовів, що мають іншу підставу.

Вирішуючи позовні вимоги в частині стягнення компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням термінів її виплати, суд виходив з положень Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» та Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 № 159, проте суд не погодився із наданим позивачем розрахунком, оскільки у ньому сума компенсації обчислена із донарахованої суми заробітку без відрахування податків і обов`язкових платежів, що суперечить положенням законодавства, які визначають порядок її обрахунку, та навів свій розрахунок.

Вирішуючи вимоги позивача про стягнення середнього заробітку за період затримки розрахунку, суд, враховуючи правові позиції Верховного Суду, викладені в постановах від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15 та від 30.11.2020 у справі № 480/3105/19, виходив з неспівмірності заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача, та дійшов висновку про визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 53621,91 грн (у сумі недоплаченої заробітної плати разом з компенсацією втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, яка підлягає стягненню) з урахуванням пропорційності і відповідності обставинам цієї справи, які мають юридичне значення.

Не погоджуючись з вказаним рішенням Варвинського районного суду від 07.04.2021 директор КП «Господар» Ломака О.Є. подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції, та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

За доводами апеляційної скарги рішення суду є незаконним та необґрунтованим, прийняте з неправильним застосуванням норм матеріального права та на підставі неповного з`ясування обставин справи, невідповідності фактичним обставинам справи.

Заявник не погоджується з висновком суду про обов`язковість положень колективних договорів та Галузевої угоди (додатків до неї), оскільки відповідач не підписував та не приєднувався до Галузевих угод за 2012-2015, 2017-2018, а тому їх положення не є обов`язковими до виконання і мають для нього рекомендаційний характер. Вважає, що поширення положень Галузевих угод на відповідача як роботодавця не відповідає принципу соціального діалогу щодо добровільності прийняття сторонами зобов`язань у сфері соціально-трудових відносин.

Наголошує, що судом не взяті до уваги роз`яснення, що містяться у листі Міністерства праці та соціальної політики України від 04.07.2008 № 435/1384-08 та в листі Міністерства соціальної політики від 31.10.2018.

Також заявник вказує, що п. 5.1.2 Колективних договорів за 2013-2016 роки встановлює мінімальну ставку робітника І розряду і відсутні положення про визначення розміру посадових окладів керівників, професіоналів, фахівців, проте судом не були взяті до уваги доводи відповідача, що колективні договори на 2013-2016 роки не містять положень про встановлення коефіцієнтів співвідношень розмірів місячних посадових окладів професіоналів до мінімальної тарифної ставки робітника І розряду основного виробництва на рівні 1,8-2,2.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить залишити без змін рішення Варвинського районного суду від 07.04.2021, а апеляційну скаргу КП «Господар» Варвинської селищної ради Чернігівської області без задоволення. В обґрунтування посилається, що твердження відповідача про те, що п. 5.1.2 колективних договорів на 2013-2016 роки не передбачає визначення розміру посадових окладів керівників, фахівців, професіоналів та встановлює лише мінімальну ставку робітника І розрядку спростовуються матеріалами справи, а саме наявними в ній колективними договорами. Також зазначає, що коефіцієнти співвідношень розмірів мінімальних місячних посадових окладів професіоналів до мінімальної тарифної ставки робітника І розряду основного виробництва у 2017-2018 роки були встановлені на підприємстві в обов`язковому для виконання колективному договорі без посилання на галузеві угоди.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Вислухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення враховуючи наступне.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, що позивачка ОСОБА_1 перебувала у трудових відносинах з КП «Господар» Варвинської селищної ради Чернігівської області з 01.05.2013 і була звільнена 18.06.2019 на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України (а.с. 10-13, 14, 47).

Згідно положень посадової інструкції посада економіста зі збуту, на якій перебувала ОСОБА_2 , належить до категорії «Професіонали» (а.с. 219-220).

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 посилалась на те, що посада економіста зі збуту, на якій вона перебувала, відноситься до категорії «Професіонали», а відповідачем за період з 01.05.2013 по 30.06.2018 було встановлено занижений посадовий оклад, що не відповідає положенням законодавства про працю та Галузевої угоди на 2013-2015 роки та на 2017-2018 роки.

Задовольняючи частково позовні вимоги суд прийшов до висновку, що положеннями Статуту КП «Господар» та Колективних договорів на 2014, 2015-2016, 2017-2018 визначена мінімальна ставка працівника І розряду у розмірі 120 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом, помноженої на коефіцієнти згідно з додатками до Галузевої угоди. За висновком суду, оскільки відповідач передбачив застосування норм галузевих угод (додатків до угод) у колективних договорах за 2013-2016 роки, то вказані додатки є обов`язковими для використання підприємством при виконанні колективних договорів. Судом не були враховані правові висновки Верховного Суду від 27.11.2019 у справі № 296/1091/16-ц та від 11.01.2020 у справі № 727/4884/16-ц, оскільки вказані висновки стосуються позовів, що мають іншу підставу.

Вирішуючи позовні вимоги в частині стягнення компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням термінів її виплати, суд виходив з положень Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» та Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 № 159, отже суд не погодився із наданим позивачем розрахунком, оскільки у ньому сума компенсації обчислена із донарахованої суми заробітку без відрахування податків і обов`язкових платежів, що суперечить положенням законодавства, які визначають порядок її обрахунку, та навів свій розрахунок.

Вирішуючи вимоги позивача про стягнення середнього заробітку за період затримки розрахунку, суд, враховуючи правові позиції Верховного Суду, викладені в постановах від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15 та від 30.11.2020 у справі № 480/3105/19, виходив з неспівмірності заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача, та дійшов висновку про визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 53621,91 грн (у сумі недоплаченої заробітної плати разом з компенсацією втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, яка підлягає стягненню) з урахуванням пропорційності і відповідності обставинам цієї справи, які мають юридичне значення.

З таким висновком суду першої інстанції погоджується і апеляційний суд, оскільки судом першої інстанції обставини справи з`ясовані в обсязі, необхідному для правильного вирішення спору, відповідно до встановлених обставин, правильно визначено суть і характер правовідносин сторін та норми матеріального права, що їх регулюють.

Статтею 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав і інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно із частиною 1 статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Відповідно до частини 1 статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Отже, при затримці розрахунку при звільненні, роботодавець повинен виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Разом з тим, відповідно до частини першої статті 94 КЗпП України, приписи якої кореспондуються із частиною першою статті 1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Згідно ст. 96 КЗпП України системами оплати праці є тарифна та інші системи, що формуються на оцінках складності виконуваних робіт і кваліфікації працівників. Мінімальний посадовий оклад (тарифна ставка) встановлюється у розмірі, не меншому за прожитковий мінімум, встановлений для працездатних осіб на 1 січня календарного року.

Статтею 97 КЗпП України передбачено, що форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами. Якщо колективний договір на підприємстві, в установі, організації не укладено, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний погодити ці питання з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником), що представляє інтереси більшості працівників, а у разі його відсутності - з іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом. Конкретні розміри тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок робітникам, посадових окладів службовцям, а також надбавок, доплат, премій і винагород встановлюються власником або уповноваженим ним органом з урахуванням вимог, передбачених частиною другою цієї статті. Власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами.

Згідно зі статтею 1 Конвенції про захист заробітної плати № 95, ухваленої генеральною конференцією Міжнародної організації праці та ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, термін «заробітна плата» означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано.

Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

В силу ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ч. 1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

За ст.11,13,14 Закону України «Про оплату праці» мінімальні розміри ставок (окладів) заробітної плати, як мінімальні гарантії в оплаті праці, визначаються генеральною угодою.

Оплата праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, здійснюється на підставі актів Кабінету Міністрів України в межах бюджетних асигнувань.

Договірне регулювання оплати праці працівників підприємств здійснюється на основі системи угод, що укладаються на національному (генеральна угода), галузевому (галузева (міжгалузева) угода), територіальному (територіальна угода) та локальному (колективний договір) рівнях відповідно до законів.

Норми колективного договору, що допускають оплату праці нижче від норм, визначених генеральною, галузевою (міжгалузевою) або територіальною угодами, але не нижче від державних норм і гарантій в оплаті праці, можуть застосовуватися лише тимчасово на період подолання фінансових труднощів підприємства терміном не більш як шість місяців.

Форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною, галузевими (міжгалузевими) і територіальними угодами. Конкретні розміри тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок робітникам, посадових окладів службовцям, а також надбавок, доплат, премій і винагород встановлюються з урахуванням вимог, передбачених частиною першою цієї статті (ст.15 цього ж закону).

Отже, оплата праці за договором (контрактом) визначається першочергово саме угодою сторін, з обов`язковим врахуванням наступних трьох складових: чинного законодавства, колективного договору та виконання керівником умов самого контракту.

З матеріалів справи, а саме статуту КП «Господар» (а.с. 53-62, 63-70), вбачається, що форми, система та розміри оплати праці працівників підприємства визначаються при укладанні трудових договорів (контрактів) з ними на основі чинного законодавства з урахуванням результатів господарської діяльності, фонду оплати праці та трудового вкладу кожного працівника. Оплата праці на підприємстві встановлюється з дотриманням норм і гарантій, передбачених чинним законодавством, відповідними угодами (генеральними, галузевими (регіональними)). У будь-якому разі розмір виплат не повинен бути нижчим, від офіційно встановленого державою мінімального розміру заробітної плати. При цьому трудові відносини на підприємстві визначаються і припиняються відповідно до колективного договору та чинного законодавства України.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про колективні договори і угоди» сторонами колективних угод є сторони соціального діалогу, склад яких визначається відповідно до законодавства про соціальний діалог.

Згідно ст. 5 вказаного Закону умови колективних договорів і угод, укладених відповідно до чинного законодавства, є обов`язковими для підприємств, на які вони поширюються, та сторін, які їх уклали.

Статтею 9 Закону України «Про колективні договори і угоди» передбачено, що положення колективного договору поширюються на всіх працівників підприємств незалежно від того, чи є вони членами профспілки, і є обов`язковими як для роботодавця, так і для працівників підприємства. Положення генеральної, галузевої (міжгалузевої), територіальної угод діють безпосередньо і є обов`язковими для всіх суб`єктів, що перебувають у сфері дії сторін, які підписали угоду.

За матеріалами справи, п. 5.1 розділу 5 Колективних договорів КП «Господар» на 2013, 2014 та на 2015-2016 роки (а.с. 71-82, 83-94, 125-147) передбачено, що роботодавець зобов`язується: 5.1.1. здійснювати оплату праці працівників згідно із Галузевою угодою: на 2013 рік між Міністерством з питань житлово-комунального господарства України та Центральним комітетом профспілки працівників житлово-комунального господарства, місцевої промисловості, побутового обслуговування населення України на 2010-2012 роки; на 2014-2016 роки - між Міністерством регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України, Всеукраїнським об`єднанням обласних організацій роботодавців підприємств житлово-комунальної галузі «Федерація роботодавців ЖКГ України» та Профспілкою працівників житлово-комунального господарства, місцевої промисловості, побутового обслуговування населення України на 2013-2015 роки, але в будь-якому випадку не нижче встановленого законом мінімального розміру заробітної плати; 5.1.2. встановити мінімальну ставку робітника І розряду у розмірі 120 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом, помноженої на коефіцієнти згідно з додатками №1, №2, №3 до Галузевої угоди.

Додатками № 3 до Галузевих угод на 2010-2012 та 2013-2015 роки встановлені коефіцієнти співвідношень розмірів мінімальних місячних посадових окладів професіоналів до мінімальної тарифної ставки робітника І розряду основного виробництва (мінімального посадового окладу (ставки) працівника основної професії) на рівні 1,8 - 2,2.

Судом також встановлено та перевірено апеляційним судом, що КП «Господар» не є суб`єктом соціального діалогу, що підтверджується листом Всеукраїнського об`єднання організацій роботодавців підприємств житлово-комунального господарства «Федерація ЖКГ України» (а.с. 186) та витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Проте, положення колективних договорів на 2013-2015 роки є обов`язковими до виконання на підставі Закону України «Про колективні договори і угоди», а додатки до колективних договорів є їх невід`ємною частиною та підлягають обов`язковому застосуванню сторонами договору.

Також, відповідно до п. 5 розділу 5 колективного договору КП «Господар» на 2017-2018 роки (а.с. 95-100), зокрема роботодавець зобов`язується згідно п/п 5.1.1. здійснювати оплату праці працівників з урахуванням вимог Кодексу законів про працю України, Закону України «Про оплату праці» та Галузевої угоди між Міністерством регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України, Об`єднанням організацій роботодавців «Всеукраїнська конфедерація роботодавців житлово-комунальної галузі України» та Центральним комітетом профспілки працівників житлово-комунального господарства, місцевої промисловості, побутового обслуговування населення України на 2016-2018 роки, але в будь-якому випадку не нижче встановленого законом мінімального розміру заробітної плати; згідно п/п 5.1.2. - встановити мінімальну тарифну ставку робітника І розряду у розмірі 120 відсотків розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом; згідно п/п 5.1.4. - встановити коефіцієнти співвідношення мінімальної тарифної ставки робітника І розряду (місячної тарифної ставки) за видами робіт та окремими професіями до встановленої колективним договором мінімальної тарифної ставки робітника І розряду згідно з Додатком №4 до колективного договору; згідно п/п 5.1.5. встановити коефіцієнти співвідношення розмірів мінімальних місячних посадових окладів професіоналів до мінімальної тарифної ставки робітника І розряду основного виробництва (мінімального посадового окладу (ставки) працівника основної професії) згідно з Додатком №5 до Колективного договору.

Додатком № 4 до колективного договору на 2017-2018 роки встановлені коефіцієнти співвідношень мінімальної тарифної ставки робітника І розряду (місячної тарифної ставки) за видами робіт та окремими професіями до встановленої колективним договором мінімальної тарифної ставки робітника І розряду, зокрема коефіцієнт 1,5 співвідношення мінімальної тарифної ставки робітника І розряду (місячної тарифної ставки) до мінімальної тарифної ставки робітника І розряду основної професії за видом робіт «Експлуатація та обслуговування обладнання систем водозабезпечення та водовідведення» (а.с. 176).

Додатком № 5 до колективного договору на 2017-2018 роки встановлені коефіцієнти співвідношень розмірів мінімальних місячних посадових окладів професіоналів до мінімальної тарифної ставки робітника І розряду основного виробництва (мінімального посадового окладу (ставки) працівника основної професії) на рівні 1,8-2,2 (а.с. 177).

Таким чином, коефіцієнти співвідношень розмірів мінімальних місячних посадових окладів професіоналів до мінімальної тарифної ставки робітника І розряду основного виробництва (мінімального посадового окладу (ставки) працівника основної професії) у 2017-2018 роках були встановлені на підприємстві саме у обов`язковому для виконання колективному договорі, навіть без посилання на галузеві угоди.

З огляду на зазначене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що КП «Господар», як сторона колективних договорів на 2013-2015 роки та на 2017-2018 роки, взяло на себе зобов`язання дотримання мінімальних гарантій передбачених цими договорами, додатками до яких є відповідні галузеві угоди, положення яких мають обов`язковий характер до їх застосування.

З матеріалів справи вбачається, що позивачка ОСОБА_1 в уточненій позовній заяві (а.с. 111-117) просила стягнути заборгованість по заробіній платі у розмірі 31748,24 грн та надала свій розрахунок з урахуванням розміру мінімального посадового окладу економіста зі збуту згідно колективних договорів на 2013-2018 роки (а.с. 120-122). На спростування наданого позивачем розрахунку заборгованості по заробітній платі відповідачем не надано доказів суду першої інстанції і не представлено апеляційному суду. Відсутні заперечення і у апеляційній скарзі щодо правильності розрахунків приведених, як позивачем, так і судом першої інстанції.

Так, судом першої інстанції, враховуючи положення постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» та постанови Кабінету Міністрів України № 1298 від 30 серпня 2002 року «Про оплату праці працівників на основі Єдиної тарифної сітки розрядів і коефіцієнтів з оплати праці працівників установ, закладів та організацій окремих галузей бюджетної сфери» (зі змінами), Листа Мінсоцполітики України №2963/0/2-19/52 від 12.02.2019, здійснено свій розрахунок недоплаченої заробітної плати ОСОБА_1 за період з 01.05.2013 по 30.06.2018 та який становить 31758 грн. А оскільки позивачкою заявлені вимоги про стягнення недоплаченої заробітної плати за вказаний період у розмірі 31748,24 грн, суд першої інстанції дійшов висновку про стягнення недоплаченої заробітної плати в межах заявлених позивачкою вимог, які нею не змінювались.

Вирішуючи позовні вимоги в частині стягнення компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків її виплати, суд першої інстанції керувався положеннями Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» та Порядком проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 № 159, та навівши свій розрахунок, дійшов висновку, що сума компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати за період з 01.05.2013 до 30.06.2018 становить 21 873,67 грн, яка підлягає стягненню на користь позивачки.

Неправильність цього розрахунку відповідачем в апеляційному суді також не доведено.

Суд першої інстанції обґрунтовано не погодився із наданим позивачкою розрахунком компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати (25678,01 грн), оскільки всупереч вище наведеним нормам законодавства сума компенсації позивачкою була обчислена із донарахованої суми заробітку без відрахування податків і обов`язкових платежів.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що розмір середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні в розмірі 53621,91 грн відповідає принципам розумності, справедливості та пропорційності з урахуванням суми недоотриманої заробітної плати саме у розмірі 31748,24 грн, компенсації втрати частини доходв у зв`язку з порушенням термінів її виплати у сумі 21873,67 грн і такий розмір є достатньою компенсацією майнових втрат, пов`язаних із порушеннями трудового законодавства при встановленні посадового окладу позивача. Зменшуючи розмір відповідальності відповідача за прострочення виплати ним належних позивачу сум, судом першої інстанції обґрунтовано застосовані правові позиці Верховного Суду, викладені у постановах від 26.06.2019 року у справі № 761/9584/15-ц та від 30.11.2020 у справі № 480/3105/19

Позивачем ОСОБА_1 рішення суду першої інстанції у частині не задоволених вимог не оскаржується.

З урахуванням вищезазначеного, за відсутності доводів апеляційної скарги щодо правильності розрахунків, відсутності доказів на спростування розрахунків, а також доказів про сплату в повному обсязі заробітної плати, зазначаючи лише те, що КП «Господар» не є суб`єктом соціального діалогу і положення галузевих угод не носять обов`язкового для нього характеру, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що судом першої інстанції повно та всебічно досліджено наявні у справі докази і надано їм належну оцінку, суд правильно встановив дійсні обставини справи.

Крім того, апеляційний суд також враховує, що на підставі звернення ОСОБА_1 до Державної служби України з питань праці та Управління Держпраці в Чернігівській області від 03.07.2019 щодо порушення КП «Господар» законодавства про працю проведено позапланову перевірку та встановлено, що формування посадового окладу економіста зі збуту у 2013 році проводилось без застосування коефіцієнтів, затверджених Галузевою угодою, та без врахувань норм та гарантій в частині оплати праці, що є порушенням ч. 2, 3 ст. 97 КЗпП України. Та за результатами контрольного заходу директору КП «Господар» видано припис про усунення виявлених порушень (а.с. 15).

В матеріалах справи відсутні будь-які відомості на підтвердження усунення КП «Господар» вказаних порушень.

Не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції доводи апеляційної скарги щодо не застосування судом правових позицій Верховного Суду, викладених у постановах від 27.11.2019 у справі № 296/1091/16 та від 11.01.2020 у справі № 727/4884/16-ц, оскільки судом першої інстанції здійснено аналіз встановлених обставини справи, наведені норми законів, якими врегульовані вказані спірні правовідносини, а наведені в апеляційній скарзі постанови ухвалені у справах, які не є подібними та в яких виникли інші правовідносини.

Інші доводи апеляційної скарги не містять передбачених процесуальним законом підстав для скасування законного і обґрунтованого та правильного по суті судового рішення, не спростовують висновків суду першої інстанції і не впливають на правильність вирішення спору.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, N 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Суд правильно встановив характер правовідносин сторін у справі та застосував норми матеріального права, які регулюють ці правовідносини, вирішив спір з урахуванням меж заявлених позовних вимог та конкретних обставин справи на підставі наданих сторонами доказів з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не містять передбачених законом підстав для скасування судового рішення.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, рішення суду - без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381- 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Комунального підприємства «Господар» Варвинської селищної ради Чернігівської області залишити без задоволення.

Рішення Варвинського районного суду Чернігівської області від 07 квітня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст судового рішення складено 10.11.2021.

Головуючий Судді: