ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 2/753/163/21
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" листопада 2021 р. Дарницький районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді - Лужецької О.Р.,

при секретарі - Григораш Н.М.,

учасники справи:

позивач (відповідач за зустрічним позовом) - ОСОБА_1 ,

представник позивача (відповідача за зустрічним позовом) - адвокат Філонова В.Ю.

представник відповідача (позивача за зустрічним позовом) - адвокат Трегуб О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в приміщенні суду м.Києва цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі по тексту - Позивач, ОСОБА_1 ) звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 (далі по тексту - Відповідач, ОСОБА_2 ), в якому просила в порядку поділу майна подружжя визнати на нею право власності на Ѕ частину нежитлового приміщення № НОМЕР_6 площею 150,1 кв.м., розташованого за адресою: АДРЕСА_1 вартістю 1 250 000 грн.; квартиру АДРЕСА_2 , вартістю 773619 грн., а за ОСОБА_2 - страхове відшкодування в розмірі 628 850 грн. вартості автомобіля Subaru Outback 2,5 CVT, 2013 року випуску; земельну ділянку площею 0,12 га, розташовану в Київській області, Броварський район (кадастровий номер земельної ділянки:06:004:0109) вартістю 125 000 грн.; гараж вартістю 250 000 грн.; Ѕ частину нежитлового приміщення № НОМЕР_6 площею 150,1 кв.м., розташованого за адресою: АДРЕСА_1 вартістю 1 250 000 грн.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що з 18.07.2009 по 06.12.2016 сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 06.12.2016. Від шлюбу у позивача та відповідача є діти: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 19.04.2019 позов ОСОБА_1 , до ОСОБА_2 задоволено частково Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання малолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 в розмірі 4000 грн. та 3500 грн. щомісячно відповідно на кожну дитину, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку. Постановою Київського апеляційного суду від 06.08.2019 рішення Дарницького районного суду м. Києва від 19 04.2019 року змінено в частині стягнення аліментів, доповнивши резолютивну частину рішення посиланням на те, що визначений судом розмір аліментів щорічно підлягає індексації відповідно до закону, а також змінено рішення, виклавши його мотивувальну частину в редакції даної постанови суду. Зазначає, що згідно довідки-розрахунку заборгованості Дарницького районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві від 07.11.2019 відповідач має заборгованість перед позивачем по аліментам станом на 01.11.2019 в сумі 106 209,65 грн., а тому керуючись ч.2 ст.70 СК просить суд при вирішенні спору про поділ майна відступити від засад рівності часток подружжя. Вказує, що під час шлюбу сторони придбали квартиру АДРЕСА_2 ; автомобіль Subaru Outback 2,5 CVT, 2013 року випуску; автомобіль Subaru Forester, д.н.з. НОМЕР_1 ; земельну ділянку площею 0,12 га, розташовану в Київській області, Броварський район (кадастровий номер земельної ділянки:06:004:0109); гараж; нежитлове приміщення № НОМЕР_6 площею 150,1 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 . Зазначає, що звернулася до відповідача із наміром поділити спільно набуте майно, однак получила відмову. Вважаючи, що зазначені дії порушують її права, звернулася до суду з позовом.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 16.12.2019 відкрито провадження у справі, призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 21.10.2020 закрито підготовче провадження, призначено розгляд справи по суті.

Відповідач проти позову заперечував, посилаючись на його безпідставність та необґрунтованість, зазначив, що після розірвання шлюбу позивач з дітьми залишилася проживати у квартирі АДРЕСА_2 , а відповідач почав проживати окремо, але регулярно приймав участь у житті дітей. Починаючи з серпня 2018 року він добровільно сплачував, а ОСОБА_1 отримувала грошові кошти на утримання дітей (7500 грн. щомісячно), проте, незважаючи на це, вона пред`явила виконавчий лист до виконання. Саме таким чином була отримана довідка про наявну заборгованість зі сплати аліментів. Разом з тим, факт відсутності заборгованості по аліментам підтверджується довідкою державного виконавця від 24.01.2020 року. Вважає безпідставним включення до об`єктів майна спільної сумісної власності нежитлового приміщення № НОМЕР_6 за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки воно було придбано за його особисті кошти після розірвання шлюбу, земельної ділянки площею 0,12 га, розташовану в Київській області, Броварський район (кадастровий номер земельної ділянки:06:004:0109), оскільки вона набута в наслідок приватизації, не заперечував щодо визнання квартири АДРЕСА_2 спільною сумісною власністю, проте вважав, що вартість майн, що підлягає поділу, слід визначати виходячи з дійсної його вартості. Посилаючись на вищевикладене, просив відмовити ОСОБА_1 у визнанні об`єктами спільної сумісної власності та визнати особистою власністю ОСОБА_2 нежитлове приміщення № НОМЕР_6 за адресою: АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 0,12 га, розташованої в Київській області, Броварський район (кадастровий номер земельної ділянки:06:004:0109). Виділити у власність ОСОБА_2 частку у розмірі 70%, а ОСОБА_1 - 30% від загальної площі квартири АДРЕСА_2 . В іншій частині - відмовити.

29 січня 2020 року до суду від відповідача ОСОБА_2 надійшла зустрічна позовна заява до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя.

Згідно заявлених вимог позивач за зустрічним позовом просить суд визнати особистою власністю ОСОБА_2 нежитлове приміщення № НОМЕР_6 за адресою: АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 0,12 га, розташованої в Київській області, Броварський район (кадастровий номер земельної ділянки:06:004:0109). Виділити у власність ОСОБА_2 частку у розмірі 70%, а ОСОБА_1 - 30% від загальної площі квартири АДРЕСА_2 . Визнати в порядку поділу спільного сумісного майна за ОСОБА_2 право власності на телевізор Sony KDL3 вартістю 4899,90 грн., телевізор Sony KDL вартістю17099,90 грн., акустику Sony вартістю 8999 грн., дрель ударну вартістю 1000 грн., лобзик вартістю 956,06 грн., ноутбук вартістю 6377 грн., принтер вартістю 3098,94 грн., розтер вартістю 1034 грн., принтер вартістю 825 грн., сейф вартістю 6487,70 грн., телевізор Samsung вартістю 5400 грн., телевізор Sony вартістю 14999 грн., профілактор Євмінова вартістю 4000 грн., високошвидкісний розтер 4898,97 грн., диван розкладний модульний, крісло, пуф вартістю 12470 грн., фотоапарат вартістю 4999,05 грн., загальною вартістю 97 553,52 грн. Визначити в порядку поділу спільного майна за ОСОБА_1 право власності на варочну поверхню вартістю 4000 грн., гарнітур кухонний вартістю 4800 грн., диван двомісний вартістю 3971 грн., домофон вартістю 5000 грн., духову шафу вартістю 5000 грн., замок на вхідні двері вартістю 2229,10 грн., мікрохвильову піч вартістю 3500 грн., мийку вартістю 3762 грн., пральну машинку вартістю 7000 грн., диван шкіряний кутовий вартістю 15000 грн., холодильник вартістю 12000 грн., меблі (двуспальне ліжко, шафи-купе, шафи для одягу) вартістю 20000 грн., бойлер вартістю 5000 грн., будівельні матеріали для підлоги вартістю 7687,15 грн., автомобіль Subaru Forester, 2004 р.в. вартістю 228599,59 грн., загальною вартістю 507 548,84 грн. Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 різницю вартості спільного сумісного майна у сумі 409 995,32 грн.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 26.05 2020 року зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя прийнято до спільного розгляду з первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, об`єднано їх в одне провадження.

В судовому засіданні, позивач та представник позивача позовні вимоги підтримали з підстав, викладених у позові та просили суд їх задовольнити, у задоволенні зустрічного позову - відмовити.

Представник відповідача в судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позову, посилаючись на обставини, викладені у відзиві, зустрічний позов - задовольнити.

Всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному і об`єктивному розгляді справи, зібрані по справі докази, керуючись законом, суд дійшов до наступного висновку.

Судом встановлено, що з 18.07.2009 по 06.12.2016 ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 06.12.2016 розірвано.

Від шлюбу сторони мають малолітніх дітей - доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які проживають разом із матір`ю.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 19.04.2019 позов ОСОБА_1 , до ОСОБА_2 задоволено частково Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання малолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 в розмірі 4000 грн. та 3500 грн. щомісячно відповідно на кожну дитину, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку.

Постановою Київського апеляційного суду від 06.08.2019 рішення Дарницького районного суду м. Києва від 19 04.2019 року змінено в частині стягнення аліментів, доповнивши резолютивну частину рішення посиланням на те, що визначений судом розмір аліментів щорічно підлягає індексації відповідно до закону, а також змінено рішення, виклавши його мотивувальну частину в редакції даної постанови суду.

Згідно частин 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як роз`яснено в п.27 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року за №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів.

Вирішальним фактором принципу змагальності сторін є обов`язок сторін у доказуванні, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів.

Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, суд робить висновок про її недоведеність.

Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод принципу справедливості розгляду справи судом.

Пленум Верховного Суду України у пункті 23 Постанови від 21 грудня 2007 року № 11 « Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз`яснив, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо.

Предметом спору в даній справі є: квартира АДРЕСА_2 ; страхове відшкодування в сумі 628850 грн. за автомобіль Subaru Outback 2,5 CVT, 2013 року випуску; автомобіль Subaru Forester, д.н.з. НОМЕР_1 ; земельна ділянка площею 0,12 га, розташована в Київській області, Броварський район (кадастровий номер земельної ділянки:06:004:0109); гараж вартістю 250000 грн., нежитлове приміщення № НОМЕР_6 площею 150,1 кв.м., розташоване за адресою: АДРЕСА_1 вартістю 1 250 000 грн. та телевізор Sony KDL3 вартістю 4899,90 грн., телевізор Sony KDL вартістю17099,90 грн., акустика Sony вартістю 8999 грн., дрель ударна вартістю 1000 грн., лобзик вартістю 956,06 грн., ноутбук вартістю 6377 грн., принтер вартістю 3098,94 грн., розтер вартістю 1034 грн., принтер вартістю 825 грн., сейф вартістю 6487,70 грн., телевізор Samsung вартістю 5400 грн., телевізор Sony вартістю 14999 грн., профілактор Євмінова вартістю 4000 грн., високошвидкісний роутер 4898,97 грн., диван розкладний модульний, крісло, пуф вартістю 12470 грн., фотоапарат вартістю 4999,05 грн., варочна поверхня вартістю 4000 грн., гарнітур кухонний вартістю 4800 грн., диван двомісний вартістю 3971 грн., домофон вартістю 5000 грн., духова шафа вартістю 5000 грн., замок на вхідні двері вартістю 2229,10 грн., мікрохвильова піч вартістю 3500 грн., мийка вартістю 3762 грн., пральна машинка вартістю 7000 грн., диван шкіряний кутовий вартістю 15000 грн., холодильник вартістю 12000 грн., меблі (двуспальне ліжко, шафи-купе, шафи для одягу) вартістю 20000 грн., бойлер вартістю 5000 грн., будівельні матеріали для підлоги вартістю 7687,15 грн.

Фактично спір між сторонами виник з приводу поділу вказаного майна.

За час перебування у шлюбі, 23.03.2012 сторонами придбано квартиру АДРЕСА_2 , що підтверджується свідоцтвом про право власності серії НОМЕР_2 від 15.02.2012, власником якого є ОСОБА_2 .

Відповідно до наявного в матеріалах справи Державного акту на право власності на землю серії ЯК № 175233 30.06.2011 року ОСОБА_2 набув у власність земельну ділянку площею 0,1200га, розташовану в Київській області, Броварський район (кадастровий номер земельної ділянки:06:004:0109).

За правилами статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і норма статті 368 ЦК України.

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ст. 63 СК України).

За статтями 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними.

У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом (ч.2 ст. 372 ЦК України).

За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і особа не зобов`язана доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17.

При цьому належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Статтею 57 СК України визначено перелік видів особистої приватної власності одного з подружжя та підстави її набуття.

За змістом статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка, серед іншого, є: земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

Відповідно до статті 61 СК України в редакції, чинній станом на 02 жовтня 2007 року, не належать до об`єктів права спільної сумісної власності приватизовані одним із подружжя земельні ділянки.

Відповідно до Закону України "Про внесення зміни до статті 61 СК України щодо об`єктів права спільної сумісної власності подружжя" від 11 січня 2011 року статтю 61 СК України доповнено частиною п`ятою такого змісту: об`єктом права спільної сумісної власності подружжя є житло, набуте одним із подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, та земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації. Вказана норма набула чинності з 08 лютого 2011 року, однак була виключена на підставі Закону України "Про внесення змін до Сімейного кодексу України щодо майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка" N 4766 від 17 травня 2012 року, який набрав чинності 13 червня 2012 року. Натомість статтю 57 СК України доповнено пунктом 5 частини першої, згідно з яким особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації.

Із урахуванням вказаних змін до СК України правовий режим приватизованої земельної ділянки змінювався. При цьому тільки в період часу з 08 лютого 2011 року до 12 червня 2012 року включно земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, в тому числі приватизації, визнавалась спільною сумісною власністю подружжя; до 08 лютого 2011 року та після 12 червня 2012 року така земельна ділянка належала до особистої приватної власності чоловіка або дружини, яка використала своє право на безоплатне отримання частини земельного фонду.

Аналогічний висновок по застосуванню норм Закону України "Про внесення зміни до статті 61 СК України щодо об`єктів права спільної сумісної власності подружжя" від 11 січня 2011 року зроблений в постановах Верховного Суду від 20 червня 2018 року в справі N 1311/832/12 (провадження N 61-6409св18), від 12 листопада 2018 року в справі N 753/6139/14-ц (провадження N 61-27342св18) і від 12 червня 2019 року в справі N 409/1959/15-ц (провадження N 61-14257св18).

Враховуючи вищенаведене, спірна земельна ділянка площею 0,1200га, розташована в Київській області, Броварський район (кадастровий номер земельної ділянки:06:004:0109) є об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

У позові ОСОБА_1 , керуючись частиною другою статті 70 СК України просить суд, при вирішенні спору про поділ майна відступити від засад рівності часток подружжя, посилаючись на наявність у ОСОБА_2 заборгованості по аліментним зобов`язанням, що підтверджується довідкою Дарницького районного відділу державної виконавчої служби від 07.11.2019.

Заперечуючи проти доводів позивача, ОСОБА_2 повідомив, що регулярно та добровільно сплачував ОСОБА_1 грошові перекази на утримання дітей, проте це не завадило їй пред`явити виконавчий документ до виконання, замовчуючи перед виконавцем факт отримання коштів. Після одержання ним постанови про відкриття виконавчого провадження ним було подано до ВДВС всі копії платіжних документів, підтверджуючих сплату аліментів, в результаті чого довідка на яку посилається ОСОБА_1 визнана недійсною довідкою Дарницького РВ ДВС у м. Києві ГТУЮ у м. Києві від 08.11.2019, згідно якої заборгованість у ОСОБА_2 по аліментам відсутня.

Згідно зі ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до частини 2 ст. 70 СК України при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

У ч.1 ст. 71 СК України визначено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Згідно роз`яснень, викладених в абзаці четвертому пункту 30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» при вирішенні спору про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами другою, третьою статті 70 СК України в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (частина перша статті 60 СК України).

Обов`язок, передбачений ст. 12, 81 ЦПК України, щодо доведення обставин, які б вказували на наявність підстав, передбачених ст. 70 СК України, у такому випадку покладається на особу, яка ініціює питання про відступ від засад рівності часток у спільному сумісному майні подружжя.

Як вже зазначалось вище, відступити від засад рівності часток подружжя, посилаючись на наявність у ОСОБА_2 заборгованості по аліментним зобов`язанням, що підтверджується довідкою Дарницького районного відділу державної виконавчої служби від 07.11.2019.

Однак, згідно довідки від 08.11.2019 року № 60113523/6, виданої Дарницьким РВ ДВС у м. Київ ГТУЮ у м. Києві довідку розрахунок заборгованості від 07.11.2019 слід вважати недійсною.

Станом на 24.01.2020 заборгованість по аліментах боржника ОСОБА_2 відсутня.

Отже, посилання ОСОБА_1 , на те, що при поділі майна можливо відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї, суд не приймає до уваги, оскільки позивачем не надано жодного належного та допустимого доказу на підтвердження існування обставин, визначених ч.2 ст. 70 СК України, для наявності підстав для відступлення від засад рівності часток подружжя.

Щодо вимог позивача про страхове відшкодування в сумі 628850 грн. за автомобіль Subaru Outback 2,5 CVT, 2013 року випуску слід зазначити наступне.

З матеріалів справи вбачається, що під час шлюбу подружжям було придбано автомобіль Subaru outback, 2013 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_3 , номер кузова НОМЕР_4 , належний ОСОБА_2 договору купівлі-продажу від 18.06.2013.

У жовтні 2017 року внаслідок незаконних дій невстановленої особи даний автомобіль було викрадено, що підтверджується, витягом з Єдиного державного реєстру досудових розслідувань.

Заочним рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 03 червня 2019 року позов задоволено. Стягнуто з ПАТ «Страхова компанія «Універсальна» на користь ОСОБА_2 страхове відшкодування у сумі 628 850,00 грн. згідно договору № 3114/258/001943 добровільного страхування наземного транспортного засобу від 06 березня 2017 року.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 11 листопада 2019 року заяву про перегляд заочного рішення Дарницького районного суду м. Києва від 03 червня 2019 року залишено без задоволення.

Постановою Київського апеляційного суду від 12 березня 2020 року заочне рішення Дарницького районного суду м. Києва від 03 червня 2019 скасовано та постановлено по справі нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Страхова компанія «Універсальна» про захист прав споживача та стягнення страхового відшкодування відмовлено.

Ухвалою Верховного суду від 17 червня 2020 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_2 на постанову Київського апеляційного суду від 12 березня 2020 року.

Враховуючи, вищевикладене суд приходить до висновку, що вимога ОСОБА_1 про виділення у власність ОСОБА_2 страхового відшкодування в сумі 628850 грн. за автомобіль Subaru Outback 2,5 CVT, 2013 року випуску є недоведеною, безпідставною та такою, що задоволенню не підлягає.

Також є безпідставним включення позивачем до об`єктів майна спільної сумісної власності подружжя нежитлового приміщення № НОМЕР_6 площею 150,1 кв.м., розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

Вказане нерухоме майно з 3 квітня 2017 року належить ОСОБА_2 на праві особистої приватної власності, набуто на підставі правочинів, укладених ним після розірвання шлюбу з ОСОБА_1 , а тому взагалі не може бути предметом поділу спільного сумісного майна подружжя згідно положень Сімейного кодексу України.

Аргументи ОСОБА_1 про те, що у період шлюбу вони мали спільні кошти, які знаходилися на рахунках у банках, відкритих на ім`я ОСОБА_2 і те, що вказане майном було придбано за спільні кошти суд відхиляє, оскільки дані обставини не підтвердженні належними та допустимими доказами, а тому приходить до висновку про недоведеність позовних вимог в цій частині.

Щодо вимог про визнання об`єктом спільної сумісної власності подружжя гаража вартістю 250 000 грн. без зазначення його кваліфікуючих ознак, адреси місцезнаходження слід зазначити наступне.

Відповідно до положень статті 19-1 Закону України «Про кооперацію» член житлово-будівельного, дачно-будівельного, гаражно-будівельного, житлового, дачного, гаражного чи іншого відповідного кооперативу має право володіння, користування, а за згодою кооперативу - і розпоряджання квартирою, дачею, гаражем, іншою будівлею, спорудою або приміщенням кооперативу, якщо він не викупив це майно.

У разі викупу квартири, дачі, гаража, іншої будівлі, споруди або приміщення член житлово-будівельного, дачно-будівельного, гаражно-будівельного, житлового, дачного, гаражного кооперативу чи іншого відповідного кооперативу стає власником цього майна. Право власності на таке майно у члена кооперативу виникає з моменту державної реєстрації цього права відповідно до закону.

Проте, стороною позивача не надано суду жодного доказу в розумінні ст.76-80 ЦПК України на підтвердження набуття подружжям у власність спірного гаража.

Щодо вимог в частині поділу автомобіля автомобіль Subaru Forester, 2004 р.в. слід зазначити наступне.

В матеріалах справи наявний договір купівлі-продажу транспортного засобу від 13 грудня 2017 року, відповідно до умов якого ОСОБА_2 в особі ОСОБА_5 продав, а ОСОБА_1 купила автомобіль Subaru Forester, 2004 р.в., номер кузова НОМЕР_5 .

Станом на день розгляду справи ОСОБА_2 не надано доказів визнання договору - продажу транспортного засобу від 13 грудня 2017 року недійсним, розірвання, а тому дане майно не є об`єктом поділу спільного сумісного майна подружжя, а відтак відмовляє у задоволенні зустрічного позову в цій частині.

Вимоги щодо поділу спільного сумісного майна - телевізор Sony KDL3 вартістю 4899,90 грн., телевізор Sony KDL вартістю17099,90 грн., акустика Sony вартістю 8999 грн., дрель ударна вартістю 1000 грн., лобзик вартістю 956,06 грн., ноутбук вартістю 6377 грн., принтер вартістю 3098,94 грн., розтер вартістю 1034 грн., принтер вартістю 825 грн., сейф вартістю 6487,70 грн., телевізор Samsung вартістю 5400 грн., телевізор Sony вартістю 14999 грн., профілактор Євмінова вартістю 4000 грн., високошвидкісний роутер 4898,97 грн., диван розкладний модульний, крісло, пуф вартістю 12470 грн., фотоапарат вартістю 4999,05 грн., варочна поверхня вартістю 4000 грн., гарнітур кухонний вартістю 4800 грн., диван двомісний вартістю 3971 грн., домофон вартістю 5000 грн., духова шафа вартістю 5000 грн., замок на вхідні двері вартістю 2229,10 грн., мікрохвильова піч вартістю 3500 грн., мийка вартістю 3762 грн., пральна машинка вартістю 7000 грн., диван шкіряний кутовий вартістю 15000 грн., холодильник вартістю 12000 грн., меблі (двуспальне ліжко, шафи-купе, шафи для одягу) вартістю 20000 грн., бойлер вартістю 5000 грн., будівельні матеріали для підлоги вартістю 7687,15 грн. задоволенню не підлягають, виходячи з наступного.

За правилами ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК) .

При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Згідно з ч. 2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 2 ст. 43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.

Відсутність будь-яких заперечень з боку відповідача щодо заявлених позовних вимог, не є підставою для звільнення від доказування у відповідності до вимог ст. 82 ЦПК України саме позивача.

Суд приходить до висновку, що позивачем не надано належних та допустимих доказів як існування вказаних речей так і перебування їх і утримання їх протиправно відповідачем, а також не надано всіх належних документів для їх ідентифікації, підтвердження придбання речей за спільні кошти сторін, оскільки належних та допустимих доказу на підтвердження вказаних обставин матеріали справи не містять.

Щодо інших доводів сторін, викладених у заявах по суті справи та наведених в усних поясненнях, суд зазначає, що у п. 23 Рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006 (заява №63566/00) «Пронін проти України» зазначено, що п. 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про часткове задоволення первісного позову, визнати за ОСОБА_1 право приватної власності на: Ѕ частину квартири АДРЕСА_2 ; Ѕ частину земельної ділянки, розташованої у Броварському районі Київської області, загальною площею 0,1200 га, кадастровий номер - :06:004:0109; ОСОБА_2 право приватної власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_2 ; Ѕ частину земельної ділянки, розташованої у Броварському районі Київської області, загальною площею 0,1200 га, кадастровий номер - :06:004:0109 та відмову у задоволенні зустрічного позову.

На підставі викладеного, керуючись статтями 57, 60, 61, 63, 65, 69, 70, 71 СК України, статтями 2, 4, 10-12, 76-82, 89, 90, 95, 141, 209, 229, 259, 263-265, 273, 354, 355ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя - задовольнити частково.

В порядку поділу майна подружжя визнати за:

- ОСОБА_1 право приватної власності на: Ѕ частину квартири АДРЕСА_2 ; Ѕ частину земельної ділянки, розташованої у Броварському районі Київської області, загальною площею 0,1200 га, кадастровий номер - :06:004:0109;

- ОСОБА_2 право приватної власності на: Ѕ частину квартири АДРЕСА_2 ; Ѕ частину земельної ділянки, розташованої у Броварському районі Київської області, загальною площею 0,1200 га, кадастровий номер - :06:004:0109;

В іншій частині позову - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь на користь ОСОБА_1 1 371 грн. судового збору.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя О.Р.Лужецька