РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 жовтня 2021 року Соснівський районний суд м. Черкаси у складі:

судді Борєйко О.М.
за участю секретаря судового засідання Марченко Т.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Черкаси в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , від імені якого діє законний представник ОСОБА_3 , до ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні власністю та зняття з реєстрації,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , від імені якого діє законний представник ОСОБА_3 звернулись до Сосніського районного суду з вказаною позовною заявою.
В обгрунтування заявлених позовних вимог зазначає, що рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 24 червня 2019 року у справі № 712/5609/19 розірвано шлюб між ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який був зареєстрований 04 червня 2005 року Виконкомом Деснянської селищної ради Козелецького району Чернігівської області, актовий запис № 23.
Згідно копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданого виконкомом Деснянської селищної ради Козелецького району Чернігівської області 10 листопада 2006 року, ОСОБА_4 та ОСОБА_3 є батьками ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , про що 06 листопада 2006 року складений відповідний актовий запис за №78.
Згідно свідоцтва про усиновлення серія НОМЕР_2 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , усиновлений на підставі рішення Московського районного суду м. Харкова від 17 жовтня 2008 року у справі № 2-10732/08, з присвоєнням йому прізвища « ОСОБА_6 », імені « ОСОБА_7 », по батькові « ОСОБА_8 »; усиновлювачі: ОСОБА_4 , ОСОБА_3 .
Рішенням Соснівського районного суду м Черкаси від 20 жовтня 2017 року у справі № 712/9401/17 стягнуто з ОСОБА_4 аліменти на користь ОСОБА_3 на утримання сина - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та сина - ОСОБА_2 , в твердій грошовій сумі в розмірі 5000 гривень щомісячно , починаючи з 26 липня 2017 року до досягнення дітьми повноліття; видано виконавчий лист.
Згідно договору дарування від 21 травня 2019 року, посвідченого приватним нотаріусом ЧМНО Левицькою Е.А., зареєстрованого в реєстрі за № 4699, ОСОБА_4 передав ОСОБА_2 та ОСОБА_1 в дар безоплатно квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .
Представник позивачів в своїй позовній заяві зазначає, що відповідачем створюються перешкоди позивачам в користуванні квартирою за адресою: АДРЕСА_1 ; вчиняється психологічне, економічне та фізичне насильство.
За фактами нанесення відповідачем тілесних ушкоджень ОСОБА_3 за заявами останньої внесені відомості до ЄРДР та здійснюється досудове розслідування в тринадцяти кримінальних провадженнях.
Враховуючи викладене, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , від імені якого діє законний представник ОСОБА_3 звернулись до Соснівського районного суду м. Черкаси з вказаною позовною заявою.
Ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 13 квітня 2021 року відкрито провадження у справі та призначено судове засідання.
В судове засідання позивачі та ОСОБА_3 не з`явились, заявлені позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити.
Відповідач судове засідання не з`явився, звернувся до суду з заявою, в якій зазначив, заявлені позовні вимоги визнав; надав довідку від 12 липня 2021 року № 11438254 про реєстрацію місця проживання за адресою: АДРЕСА_2 .
Дослідивши матеріали справи, надані сторонами докази, дослідивши їх всебічно, повно, об`єктивно, безпосередньо у судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши всі обставини справи, суд приходить до наступного.
Згідно ч.1 ст.15 ЦПК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до ст.16 ЦПК України, кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права.
Згідно ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до ч.1 ст.95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору
Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ч.ч.1, 2, 3 ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 24 червня 2019 року у справі № 712/5609/19 розірвано шлюб між ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який був зареєстрований 04 червня 2005 року Виконкомом Деснянської селищної ради Козелецького району Чернігівської області, актовий запис № 23.
Згідно копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданого виконкомом Деснянської селищної ради Козелецького району Чернігівської області 10 листопада 2006 року, ОСОБА_4 та ОСОБА_3 є батьками ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , про що 06 листопада 2006 року складений відповідний актовий запис за №78.
Згідно свідоцтва про усиновлення серія НОМЕР_2 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , усиновлений на підставі рішення Московського районного суду м. Харкова від 17 жовтня 2008 року у справі № 2-10732/08, з присвоєнням йому прізвища « ОСОБА_6 », імені « ОСОБА_7 », по батькові « ОСОБА_8 »; усиновлювачі: ОСОБА_4 , ОСОБА_3 .
Рішенням Соснівського районного суду м Черкаси від 20 жовтня 2017 року у справі № 712/9401/17 стягнуто з ОСОБА_4 аліменти на користь ОСОБА_3 на утримання сина - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та сина - ОСОБА_2 , в твердій грошовій сумі в розмірі 5000 гривень щомісячно , починаючи з 26 липня 2017 року до досягнення дітьми повноліття; видано виконавчий лист.
Відповідно до договору дарування від 21 травня 2019 року, посвідченого приватним нотаріусом ЧМНО Левицькою Е.А., зареєстрованого в реєстрі за № 4699, ОСОБА_4 передав ОСОБА_2 та ОСОБА_1 в дар безоплатно квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .
Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 241720615 від 26 січня 2021 року, право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровано за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .
Відповідно до довідки про реєстрацію місця проживання особи № 4131695 від 31 липня 2020 року, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .
Згідно довідки про реєстрацію місця проживання особи № 4131634 від 31 липня 2020 року, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .
Відповідно до довідки про реєстрацію місця проживання особи № 4131668 від 31 липня 2020 року, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .
Згідно статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Право власності є непорушним.
Відповідно до статті 47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Згідно ст. 379 ЦК України, житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них.
Відповідно до статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Представник позивачів в своїй позовній заяві зазначає, що відповідачем створюються перешкоди позивачам в користуванні квартирою за адресою: АДРЕСА_1 ; вчиняється психологічне, економічне та фізичне насильство.
Згідно ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до ч.1 ст.95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору
Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доводи позивачів про вчинення домашнього насильства та створення перешкод в користуванні житловим приміщенням підтверджуються наступними письмовими доказами, доданими до позовної заяви:
- копією витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань у кримінальному провадженні № 0000837 від 03 листопада 2020 року;
- копією витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань у кримінальному провадженні № 0000926 від 26 листопада 2020 року;
- копією витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань у кримінальному провадженні № 0000927 від 26 листопада 2020 року;
- копією витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань у кримінальному провадженні № 0003942 від 26 листопада 2020 року;
- копією витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань у кримінальному провадженні № 0003943 від 26 листопада 2020 року;
- копією витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань у кримінальному провадженні № 0001845 від 24 квітня 2020 року;
- копією витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань у кримінальному провадженні № 0001847 від 24 квітня 2020 року;
- копією витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань у кримінальному провадженні № 0001846 від 24 квітня 2020 року;
- копією витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань у кримінальному провадженні № 0000837 від 03 листопада 2020 року;
- копією витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань у кримінальному провадженні № 0000368 від 11 березня 2021 року;
- копією витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань у кримінальному провадженні № 0000367 від 11 березня 2021 року;
- копією довідки з травматологічного пункту від 16 березня 2020 року;
- копією довідки щодо огляду ОСОБА_3 нейрохірургом;
- копією висновку спеціаліста в галузі судово-медичної експертизи № 02-01/257 від 20 березня 2020 року;
- копією термінового заборонного припису стосовно кривдника серії АА № 012590;
- копією висновку експерта № 02-01/882 від 16 вересня 2020 року;
- копією листа Служби у справах дітей Черкаської міської ради від 01 жовтня 2020 року щодо проведення з ОСОБА_4 профілактичної бесіди стосовно домашнього насильства;
- копією договору про надання соціальної послуги соціального супроводу/соціальної профілактики № 62 від 18 вересня 2020 року;
- копією акту оцінки про потреби сім`ї/особи № 344;
- копією висновку оцінки потреб сім`ї;
- копією листа Черкаського відділу поліції ГУНП в Черкаській області № 12282/46/02-2020 від 09 вересня 2020 року;
- копією відповіді Черкаської місцевої прокуратури № 165-1646-20 від 26 листопада 2020 року;
- копією постанови Черкаського апеляційного суду від 18 грудня 2020 року у справі № 712/5977/20;
- копією відповіді Черкаської місцевої прокуратури № 165-1646-20 від 09 лютого 2021 року;
- копією висновку спеціаліста в галузі судово-медичної експертизи № 02-01/96 від 04 лютого 2021 року.
Згідно ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Відповідно до ч.1 317 ЦК України, власникові належать право володіння, користування та розпорядження своїм майном.
Згідно ч.1 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Згідно ч.1 ст.310 ЦК України, фізична особа має право на місце проживання.
Відповідно до ч.1 ст. 379 ЦК України, житлом фізичної особи є житловий будинок,квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них.
Згідно ч.1 ст.383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.
Відповідно до ч.1 ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Згідно ч.4, ч.5 ст. 9 ЖК Української РСР, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.
Відповідно до ст. 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.
Статтею 156 ч.1 ЖК України передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Відповідно до правового висновку Верховного суду в постанові від 17 жовтня 2018 року у справі №521/17805/16-ц: «положення статті 405 ЦК України регулює взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Разом з цим, згідно з положеннями ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю.
При цьому, не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Відтак, за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України, слід дійти до висновку, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жилого приміщення, будинок, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік.
Відповідно до ст. 109 ЖК УРСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.
Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Відповідно до ч.ч. 1, 5, 6 ст.81 ЦПК України, Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Постановою Черкаського апеляційного суду від 18 грудня 2020 року рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 28 вересня 2020 року у справі за заявою ОСОБА_3 , діючої також в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 ОСОБА_1 , зацікавлена особа: ОСОБА_4 про видачу обмежувального припису, - залишено без змін.
В постанові зазначено: «Колегія суддів апеляційного суду погоджується із висновками суду першої інстанції, та вважає, що правильними є висновки суду першої інстанції про те, що сам факт неодноразового звернення ОСОБА_3 до різних органів з підстав вчинення щодо неї психологічного та фізичного домашнього насильства свідчить про наявність тривалого конфлікту між заявником та заінтересованою особою, але не підтверджує факту вчинення щодо ОСОБА_4 домашнього фізичного насильства, що є необхідною умовою для можливості застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, які визначені Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».
Згідно ч. 5 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.
Відповідно до ч.4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
В постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 квітня 2021 року у справі № 569/7901/16-ц заначено наступне:
«У березні 2019 року ОСОБА-1 звернулася до Європейського суду з прав людини (далі - Суд, ЄСПЛ) з заявою № 17496/19, в якій скаржилась переважно за статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) на відхилення судами її позову про виселення її колишнього чоловіка та співмешканця ОСОБА-2 відповідно до статті 116 ЖК УРСР, що залишало її та її дітей під загрозою подальшого насильства.
03 вересня 2020 року ЄСПЛ ухвалив рішення у справі «Левчук проти України» (далі - Рішення), яким постановив, що:
Було порушення статті 8 Конвенції.
Немає потреби окремо розглядати скаргу за статтями 6 та 13 Конвенції».
Згідно правового висновку Великої Палати Верховного Суду в постанові від 21 квітня 2021 року у справі № 569/7901/16-ц (провадження № 14-1 звц 21), «Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Рішенням ЄСПЛ встановлено, що відповідь цивільних судів на позов заявниці про виселення її колишнього чоловіка не відповідала позитивному зобов`язанню держави забезпечити ефективний захист заявниці від домашнього насильства. І це не відповідало вимогам статті 8 Конвенції та відповідно, було порушення цього положення.
При цьому Суд зазначив, що Рівненський міський суд Рівненської області, який розглядав скаргу заявниці в першій інстанції, виніс рішення на її користь. Згодом зазначене вище рішення було скасоване в апеляційному провадженні, головним чином на підставі того, що виселення було б непропорційним втручанням у право на повагу до житла відповідача. Отже, головним завданням для Суду в цій справі було визначення того, чи досягнуто цим рішенням справедливого балансу між протилежними інтересами, про які йдеться. За таких обставин Суд нагадав, що саме національні суди повинні насамперед вирішувати проблеми тлумачення національного законодавства, і Суд не в змозі зайняти їхнє місце у цьому питанні. Утім, поважаючи національні суди у виборі відповідних заходів, Суд зобов`язаний переглянути їхні висновки з погляду Конвенції (пункт 83).
У пункті 84 Рішення Суд наголосив, що раніше вказував у своїй судовій практиці, що виселення є найбільш крайнім заходом втручання у право людини на повагу до житла, гарантоване статтею 8 Конвенції. Однак він також заявив, що втручання національних органів влади в особисті права, передбачені статтею 8, може бути необхідним для захисту здоров`я та прав інших. Більше того, у контексті статті 2 Конвенції Суд зазначив, що у справах про домашнє насильство права кривдників не можуть переважати права жертв, зокрема, на фізичну та психологічну недоторканність.
Суд насамперед зазначив, що, як зауважив Уряд, заявниця в цій справі не скаржилась на якість загального реагування національних органів влади на її скарги про домашнє насильство. Вона скаржилась на те, що національні суди відмовились видати наказ про виселення її колишнього чоловіка, стверджуючи, що ця відмова піддала її та її неповнолітніх дітей ризику подальшої небезпеки. Він, головним чином, зосереджував увагу на реагуванні цивільних судів на вимоги заявниці про виселення заявника, хоч і на тлі послідовних скарг про домашнє насильство, існування якого не викликає сумніву (пункт 77 Рішення).
Беручи до уваги аргумент Уряду України про те, що стаття 116 ЖК УРСР загалом є ефективним засобом захисту скарги заявниці, у цій справі, з погляду Конвенції, національні суди, зіткнувшись із твердженнями заявниці про те, що ОСОБА_2 періодично піддавався спалахам люті під час домашніх сварок, були зобов`язані в контексті провадження про виселення, ініційованого відповідно до зазначеного вище положення, оцінити достовірність її заяв та ризик майбутнього насильства у разі, якщо сторони продовжуватимуть жити під одним дахом. З матеріалів, що надійшли до Суду, не випливало, що Апеляційний суд або Верховний Суд провели комплексну оцінку цих елементів (пункт 85 Рішення).
«Зокрема, як випливає з ухвали Апеляційного суду, він визнав, що певні порушення дійсно були присутні, і навіть визнав за доцільне «попередити ОСОБА_4., щоб він змінив своє ставлення...» (див. пункт 39 вище). Однак, хоча проти ОСОБА_4 було порушено кримінальне та адміністративне провадження у зв`язку з фізичним нападом на заявницю, і хоча поліцейські органи проводили з ним «профілактичні бесіди» та неодноразово виносили йому «попередження», прийнявши клопотання про виселення, суд встановив, що «систематичне порушення правил співжиття ОСОБА_4 не було продемонстровано» (див. параграф 39 вище; порівн. з рішенням у справі «Б. проти Молдови», цитованим вище, п. 74). За цих обставин Суд повторював, що там, де національні органи влади стикаються з достовірними твердженнями про домашнє насильство, вони повинні оцінити ситуацію в цілому, зокрема й ризик майбутнього насильства. Як випливає зі звітів соціальних працівників та поліції, ОСОБА_4. неодноразово ухилявся від спроб обговорити з ним ситуацію для пошуку відповідного рішення та запобігання ризику подальших спалахів люті (див. пункти 26 і 28 вище). Не видно, що Апеляційний суд взяв це до уваги та спробував проаналізувати потенційний ризик повторного насильства (пункт 86 Рішення).
Таким чином, ЄСПЛ було оцінено матеріали відповідних кримінального та адміністративного проваджень, зокрема, матеріали які свідчать про так звані «профілактичні бесіди» та «попередження».
ЄСПЛ при винесенні рішення зазначив, що заявниця у цій справі представила достовірні твердження про те, що протягом тривалого періоду часу вона зазнавала фізичного насильства, залякування та погроз з боку ОСОБА_4. , її колишнього чоловіка, з яким вона досі живе у квартирі (див. пункт 81 Рішення).
Крім того, ЄСПЛ надав оцінку звітам соціальних працівників та поліції, з яких випливає, що ОСОБА_4 неодноразово ухилявся від спроб обговорити з ним ситуацію для пошуку відповідного рішення та запобігання ризику подальших спалахів люті (див. пункти 26, 28 і 86 рішення)
Виходячи зі змісту Рішення можна дійти висновку, що при винесенні рішення Суд мав доступ до матеріалів відповідних кримінального та адміністративного проваджень, але вони не оцінювались Апеляційним судом Рівненської області та Верховним Судом, або ці суди не надали їм належну оцінку. Матеріалів кримінального провадження за статтею 125 Кримінального кодексу України матеріали справи не містять. Таким чином, апеляційний суд не оцінював надані заявницею докази, які, крім інших, врахував ЄСПЛ.
Як зазначив ЄСПЛ у пункті 87 Рішення: «По суті апеляційний суд послався на той факт, що ОСОБА_4 ніколи не притягувався до відповідальності, не спробувавши проаналізувати основні причини такої ситуації, у тому числі випадки, коли органи державної влади не реагували на повідомлення про інциденти (див. пункти 10, 11, 18 та 24) або коли заявниця відмовлялася від своїх скарг щодо дій, які могли становити серйозний злочин (див. пункти 18 та 32). На цьому етапі Суд зазначає, що через специфіку домашнього насильства випадки, коли потерпілі відмовляються від своїм скарг, є поширеним явищем (див., зокрема, згадані рішення у справах «Опуз проти Туреччини» (Opuz v. Turkey), пункти 138 і 139; «Володіна проти Росії» (Volodina v. Russia), пункт 99; та «Б. проти Молдови» (B. v. Moldova), пункт 54). Суд вважає, що така відмова не має звільняти національні органи влади від обов`язку оцінювати тяжкість ситуації з метою пошуку належного її врегулювання. До того ж автоматичне посилання на факт, що стверджувані потерпілі відмовилися від своєї скарги без здійснення всебічного аналізу ризиків, з якими вони продовжують жити, є несумісним із обов`язком держав враховувати вразливість потерпілих від домашнього насильства під час виконання своїх позитивних обов`язків у цій сфері за статтями 3 та 8 Конвенції.»
Наступна група обставин, на які звернув увагу ЄСПЛ, становили: факти отримання соціального житла, отримання заявницею опіки над дітьми та ухилення ОСОБА_4 від сплати аліментів та твердження шкільних та соціальних працівників про емоційну відстороненість ОСОБА_4. від виховання дітей.
Так, в пунктах 88 - 91 Рішення ЄСПЛ резюмує таке: «Як випливає з матеріалів справи, ОСОБА_4 та заявниця отримали соціальну квартиру, що є предметом спору, у зв`язку з народженням їхніх доньок. Після розлучення лише заявниця отримала опіку над дітьми. ОСОБА_4., зі свого боку, неодноразово ухилявся від сплати аліментів на дітей, а шкільні та соціальні працівники зазначали, що він був емоційно відсторонений від їх виховання. Повідомлялося, що діти, які неодноразово ставали свідками його сварок із заявницею, зазнавали серйозних страждань (див. пункти 26 та 29 вище). З ухвали Апеляційного суду не випливає, чи він розглядав вплив цих обставин на правомірність тривалої зацікавленості ОСОБА_4. у збереженні соціального помешкання та чи аналізував, як його жорстока поведінка стосовно заявниці впливала на законні інтереси дітей».
У свою чергу, Верховний Суд відхилив касаційну скаргу заявниці на рішення Апеляційного суду, схваливши його аналіз.
З огляду на ці чинники, детально описані вище, Суд вважав, що, відхиляючи скаргу заявниці про виселення ОСОБА_4. відповідно до статті 116 Житлового кодексу, яка загалом є належним законодавчим рішенням для її справи, національні судові органи не здійснювали комплексний аналіз ситуації та ризику майбутнього психологічного й фізичного насильства, з яким стикалися заявниця та її діти. Суд також зазначив, що провадження тривало понад два роки на трьох рівнях юрисдикції, протягом яких заявниця та її діти залишались під загрозою подальшого насильства. Таким чином, не було досягнуто справедливого балансу між усіма протилежними особистими інтересами. Відповідь цивільних судів на позов заявниці про виселення її колишнього чоловіка не відповідала позитивному зобов`язанню держави забезпечити ефективний захист заявниці від домашнього насильства.
Суд зазначив, що скарга на порушення статей 6 та 13 Конвенції пов`язана зі скаргою, розглянутою за статтею 8 Конвенції, яка становить основне правове питання, порушене у цій заяві, і тому аналогічним чином є прийнятною. Проте з огляду на висновки, які стосуються статті 8, немає потреби виносити окреме рішення щодо прийнятності та суті вищезазначених скарг.
ЄСПЛ встановлено порушення процесуального аспекту статті 8, який вимагає, щоб процес прийняття судових рішень, який призвів до заходів втручання, був справедливим та забезпечував належну повагу до інтересів, захищених цією статтею. Процесуальний аспект статті 8 тісно пов`язаний з правами та інтересами, захищеними статтею 6 Конвенції, яка забезпечує процедурну гарантію, а саме «право на суд» при визначенні своїх «цивільних прав та обов`язків», тоді як процесуальна вимога статті 8 охоплює не лише адміністративні процедури, а й судове провадження, але це також є доповненням до більш широкої мети забезпечення належної поваги, зокрема, до приватного життя.
Відповідно до статті 46 Конвенції та статті 2 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі - Закон № 3477-IV) держава Україна зобов`язана виконувати остаточне рішення ЄСПЛ у будь-якій справі, у якій вона є стороною.».
Позивачами та представником позивача доведено належними достатніми доказами факт вчинення домашнього насильства відповідачем та створення останнім перешкод позивачам в користуванні житловим приміщенням.
Згідно копії довідки про реєстрацію місця проживання особи № 11438254 від 12 липня 2021 року, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 з 07 липня 2021 року.
Відповідач заявлені позовні вимоги визнав.
Згідно ч.1 ст.82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.
Згідно ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відповідно до квитанції про сплату № 96114 від 07 квітня 2021 року, позивачем при зверненні до Соснівського районного суду м. Черкаси з вказаною позовною заявою сплачено судовий збір в сумі 908 гривень 00 копійок.
Враховуючи, що відповідач до початку розгляду справи по суті визнав позовні вимоги, добровільно знявся з реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 , і представник позивача в судовому засіданні не підтримав заявлені позовні вимоги в частини зняття відповідача з реєстрації позивачу необхідно повернути з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого останнім призверненні з позовною заявою, а саме: 454 гривні 00 копійок.
На підставі вищевикладеного, відповідно до ст. 41 Конституції України, згідно ст.ст. 2, 3, 6, 8, 13, 46 Конвенції «Про захист прав людини та основоположних свобод», згідно ст. ст. 11, 15, 16, 310, 316 - 319, 321, 325, 328, 368, 379, 382, 383, 386, 391, 405 ЦК України, ст. ст.ст. 9, 64, 109, 116, 150, 155, 156 ЖК України, ст. ст. 13, 76-83, 89, 95, 133, 137, 141, 247, 263, 273, 352, 354 ЦПК України,

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , від імені якого діє законний представник ОСОБА_3 , до ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення без надання іншого житлового приміщення та зняття з реєстрації, - задовольнити частково.
Усунути ОСОБА_1 , ОСОБА_2 перешкоди в користуванні та володінні квартирою за адресою: АДРЕСА_1 шляхом виселення з квартири за адресою: АДРЕСА_1 .
Повернути ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса: АДРЕСА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 , з державного бюджету 50% судового збору, сплаченого 07 квітня 2021 року за квитанцією № 96114 в сумі 908 (дев`ятьсот вісім) гривень 00 (нуль) копійок, тобто в розмірі 454 (чотириста п`ятдесят чотири) гривні 00 (нуль) копійок.
Стягнути з ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , адреса: АДРЕСА_4 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 , на користь ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса: АДРЕСА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_3 , судові витрати по оплаті судового збору за подачу позову в сумі 454 (чотириста п`ятдесят чотири) гривні 00 (нуль) копійок.
В іншій частині заявлених позовних вимог відмовити.
Рішення може бути оскаржене до Черкаського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а якщо рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, учасник справи має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому відповідного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Повний текст рішення складений 01 листопада 2021 року.
Сторони у справі:
Позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , адреса: АДРЕСА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_5 ;
Позивач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , адреса: АДРЕСА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_6 ;
Відповідач ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , адреса: АДРЕСА_4 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 .

Суддя О.М. Борєйко