Справа № 697/1126/20
Провадження № 2/697/76/2021
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 листопада 2021 року м. Канів

Канівський міськрайонний суд Черкаської області в складі:

головуючого судді Льон О.М.

за участю секретаря судового засідання Дрянової Н.В.

представника відповідача - адвоката Бовшика М.Ю.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Каневі Черкаської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу, відсотків за прострочення, 3% річних, інфляційних збитків та моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики.

В обґрунтування позову посилається на те, що він є стороною грошового зобов`язання, а саме договору позики, оформленого борговою розпискою з ОСОБА_2 (в подальшому відповідач у справі), якому 19.07.2017 надав у борг грошові кошти в сумі 5000 грн. з часом повернення включно до 20 вересня 2017 року, після спливу якого в разі порушення відповідачем строку виконання боргового зобов`язання за кожен день прострочення сплати боргового зобов`язання було визначено сплату відсотків в розмірі 1% відсоток від основної суми боргу за кожен день прострочення. Отримання грошових коштів в сумі 5000 грн., відповідачем було посвідчено складанням власноруч письмової розписки. Станом на сьогоднішній день відповідач боргове зобов`язання не виконав, в досудовому порядку на письмову претензію належним чином не відреагував. Таким чином, у відповідача утворилася заборгованість, яка складається з суми основного боргу -5000 грн., суми відсотків за прострочення сплати боргового зобов`язання за 960 календарних днів - 48000 грн., 3% річних в сумі - 450 грн., інфляційні збитки в сумі 450 грн., та 10000 грн. визначених позивачем у якості заподіяної моральної шкоди в наслідок невчасного повернення боргу та ігнорування виконання боргових зобов`язань, а всього в сумі - 63900 грн..

Оскільки відповідач не реагує на вимоги позивача, чим порушуються його права та інтереси, за цих обставин позивач вимушений звернутися до суду для поновлення порушених прав та інтересів, які потребують судового захисту, а реалізація їх виконання в інший спосіб є вичерпаною.

Ухвалою суду від 30.06.2020 відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження на 05.08.2020 (а.с. 14).

05.08.2020 судовий розгляд не відбувся у зв`язку із перебуванням судді на лікарняному.

12.10.2020 судовий розгляд не відбувася у зв`язку з перебуванням судді у відпустці.

18.11.2020 відкладено судовий розгляд справи у зв`язку з неявкою відповідача.

24.12.2021 відкладено судовий розгляд справи у зв`язку з неявкою усіх учасників справи.

22.01.2021 судовий розгляд не відбувася у зв`язку зайнятістю судді в іншому провадженні.

16.03.2021 відкладено судовий розгляд у зв`язку із ознайомленням представника відповідача з матиріалами справи.

17.05.2021 відкладено судовий розгляд справи у зв`язку з неявкою усіх учасників справи.

08.06.2021 судовий розгляд не відбувся у зв`язку зайнятістю судді в іншому провадженні.

Ухвалою суду від 20.07.2021 відкладено судовий розгляд, визнано обов`язковою явку відповідача ОСОБА_2 ..

28.09.2021 відкладено судовий розгляд справи у зв`язку з неявкою усіх учасників справи.

Позивач ОСОБА_1 у судове засідання не з`явився, направив до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позов підтрмимує у повному обсязі. У попередньому судовому засіданні позов підтримав повністю, вказав, що 19.07.2017 особисто передав відповідачу в борг кошти в сумі 5000 грн., про що останній написав розписку, у вказаний у розписці строк гроші не повернув. Крім цього, підтвердив, що у 2017 році надавав ОСОБА_2 правову допомогу по кримінальному провадженню на безоплатній основі, тому склалися з ним довірливі стосунки.

Представник відповідача адвокат Бовшик М.Ю. у судовому засіданні позов не визнав та вказав, що ОСОБА_2 є громадянином Російської Федерації і достатньо не володіє українською мовою, тому він не міг написати розписку. В 2017 році позивач ОСОБА_1 надавав ОСОБА_2 оплачувану правову допомогу у кримінальному провадженні, тому можливо він і написав розписку, але в межах кримінального провадження. Розписка від 19.07.2017 не містить даних про передачу грошей в борг, а тому вона не є договором позики, оскільки не містить даних про момент передачі коштів.

Вивчивши матеріали справи, оцінивши надані позивачем докази, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає. До такого висновку суд дійшов виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Статтею 1047 ЦК України встановлено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша стаття 1049 ЦК України).

За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.

Таким чином, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів.

При цьому факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця.

Згідно оригіналу розписки від 19.07.2017 (а.с.32), ОСОБА_2 підтверджує факт боргу ОСОБА_1 грошових коштів в сумі 5000 грн., зазначено термін повернення коштів 20.09.2017, але при цьому не зазначено дати отримання коштів.

Відповідно до висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 11.11.2015 у справі № 6-1967цс15, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів. Тому у справах про стягнення боргу за договором позики позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання, а суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Згідно ст.12, 81 ч.1 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Отже, досліджуючи боргові розписки, суд для визначення факту укладення договору, його умов та його юридичної природи з метою правильного застосування ст. ст. 1046, 1047 ЦК України повинен виявити справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа.

Саме такий правовий висновок про застосування ст. ст. 1046, 1047 ЦК України міститься в постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі N 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі N 6-79цс14, які згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов`язковими для всіх судів України.

Зокрема, як вбачається з правової позиції, сформованої Верховним Судом України у постанові від 02.07.2014 за наслідками розгляду справи N 6-79цс14, відповідно до норм ст. ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання.

Розписка може бути підставою для стягнення грошей лише за умови, якщо між сторонами виникли правовідносини позики і кошти реально передавались боржнику (ВС/КЦС у справі №753/11670/17 від 11.06.2021).

Разом з тим, надана позивачем на підтвердження укладення договору позики розписка, оригінал якої є в матеріалах справи, не може бути підтвердженням укладення між сторонами договору позики, оскільки з її змісту відсутня фіксація факту передачі грошових коштів від ОСОБА_1 , в якості позики із зобов`язанням відповідача ОСОБА_2 їх повернення, а також відсутня інформація щодо дати отримання коштів.

Таким чином, з огляду на те, що розписка може підтверджувати факт укладення договору позики, однак лише в тому випадку, коли в ній вказані умови договору, відомості про передачу у власність другій стороні (позичальникові) грошових коштів або інших речей, які визначені родовими ознаками, зобов`язання позичальника повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості у визначені строки та у визначеному порядку, надані ж позивачем розписки, не підтверджують в розумінні положень ст. ст. 1046, 1047, 1049 ЦК України існування укладеного у письмовій формі між сторонами саме договору позики.

У відповідності до частини 1 та частини 3 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно з частинами першою та другою статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Враховуючи встановлені вище фактичні обставини справи та зазначені норми закону, та оскільки не було доведено факту укладення між сторонами договору позики, та відповідно факту існування боргового зобов`язання, тому суд вважає, що позов не підлягає до задоволення у повному обсязі, у зв`язку з його необґрунтованістю та безпідставністю.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд приходить до наступного висновку.

Згідно ст. 141 ЦПК України встановлено, що судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_1 , відповідно до пенсійного посвідчення серії НОМЕР_1 від 22.01.2013 має інвалідність 2 групи, а відтак відповідно до п.9 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору.

Таким чином, судові витрати у цій справі мають компенсуватись за рахунок держави.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 81, 133, 141, 280, 284, 354 ЦПК України, ст.ст. 202, 207, 1046, 1047, 1048, 1049 ЦК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу, відсотків за прострочення, 3% річних, інфляційних збитків та моральної шкоди - відмовити.

Судові витрати позивача ОСОБА_1 по сплаті судового збору віднести на рахунок держави.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому відповідного рішення суду.

Повний текст рішення складено 10.11.2021 (06.11.2021-07.11.2021 вихідні).

Головуючий О . М . Льон