Справа № 344/44/21
Провадження № 2-о/344/3/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 січня 2021 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області в складі:

головуючого-судді Антоняка Т.М.,

присяжних: Зелінського М.Й., Новосельської Л.З.,

секретаря Максимів Н.С.,

за участю:

представника заявника ОСОБА_1 ,

лікаря-психіатра Пушко А.А.,

прокурора Євчук М.М.,

особи, стосовно якої вирішується питання про надання психіатричної допомоги у примусовому порядку ОСОБА_2 ,

розглянувши у закритому судовому засіданні цивільну справу за заявою лікаря-психіатра Комунального некомерційного підприємства «Прикарпатський обласний клінічний центр психічного здоров`я Івано-Франківської обласної ради» Ступара О.І. про примусову госпіталізацію ОСОБА_2 в психіатричний заклад, -

В С Т А Н О В И В:

Представник Комунального некомерційного підприємства «Прикарпатський обласний клінічний центр психічного здоров`я Івано-Франківської обласної ради» - лікар-психіатр Ступар О.І. звернувся із заявою про госпіталізацію ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , жителя с. Кам`янка Коломийського району Івано-Франківської області, в психіатричний заклад у примусовому порядку, в обґрунтування якої покликався на те, що ОСОБА_2 потребує примусової госпіталізації та лікування у психіатричному стаціонарі, оскільки він страждає важким психічним захворюванням і не усвідомлює потреби в госпіталізації та лікуванні, становить загрозу для себе та оточуючих, не може самостійно задовольняти свої основні життєві потреби і в разі ненадання йому кваліфікованої медичної допомоги може призвести до суттєвого погіршення стану його здоров`я.

Представник заявника та лікар-психіатр у судовому засіданні заяву підтримали, посилаючись на викладені в ній обставини, зазначаючи, що ОСОБА_2 потребує примусової госпіталізації та лікування у психіатричному стаціонарі, оскільки у його діях наявні реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для оточуючих, оскільки останній зловживає алкоголем, канабіноїдами, виявляє агресію, конфліктує з батьком. У супроводі батька був доставлений в медичний заклад.

Особа, стосовно якої вирішується питання про надання психіатричної допомоги у примусовому порядку - ОСОБА_2 у судовому засіданні проти його госпіталізації в психіатричний заклад заперечував, вказавши, що він є фізично та психічно здоровою людиною. На даний час він емоційно нестабільний через часті стресові ситуації через проблеми у сім`ї. Вважає, що причиною виникнення конфліктів є його проживання у будинку батьків, яке є місцем його реєстрації та вбачає як вихід з даної ситуації поїхати працювати за кордон у Польщу, де він і раніше працював.

В судовому засіданні прокурор проти задоволенні заяви заперечила.

Заслухавши представника лікувального закладу, лікаря-психіатра, врахувавши думку прокурора та особи, стосовно якої вирішується питання про надання психіатричної допомоги, вивчивши матеріали справи, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

В судовому засіданні встановлено, що 01.01.2021 року ОСОБА_2 поступив на лікування до комунального некомерційного підприємства «Прикарпатський обласний клінічний центр психічного здоров`я Івано-Франківської обласної ради» за направленням психіатра Коломийської ЦРП, у зв`язку із погіршенням психічного стану, що вбачається із запису лікаря приймального відділення від 01.01.2021 року, в супроводі батька.

Як вбачається з копії заяви батька ОСОБА_2 - ОСОБА_3 , адресованої головному лікарю Мулику В.М. , останній просить прийняти на примусове лікування його сина ОСОБА_2 , оскільки в даний час він становить загрозу для рідних та односельчан. Зазначається про те, що його син неодноразово затримувався поліцією м. Коломия за вживання наркотичними засобами, погрожує фізичною розправою.

Згідно комісійного висновку лікарів-психіатрів ( Хропот Л.М. , Пушко А.А. ) від 04.01.2021 року, ОСОБА_2 встановлений діагноз: гостра інтоксикація, викликана комбінованим вживанням алкоголю та канабіноїдів, абстинентний синдром неускладнений. У висновку лікарів зазначено, що ОСОБА_2 потребує примусового лікування у психіатричному стаціонарі, оскільки він страждає важким психічним захворюванням і не усвідомлює потреби в госпіталізації та лікуванні, становить загрозу для себе та оточуючих, не може самостійно задовольняти свої основні життєві потреби і в разі ненадання йому кваліфікованої медичної допомоги може призвести до суттєвого погіршення стану його здоров`я.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 1 ст. 339 ЦПК України, за умов, визначених Законом України "Про психіатричну допомогу", заява лікаря-психіатра про проведення психіатричного огляду особи у примусовому порядку, про надання особі амбулаторної психіатричної допомоги та її продовження в примусовому порядку подається до суду за місцем проживання особи, а заява представника психіатричного закладу про госпіталізацію особи до психіатричного закладу у примусовому порядку та заява про продовження такої госпіталізації подаються до суду за місцезнаходженням зазначеного закладу.

Статтею 14 Закону України «Про психіатричну допомогу» визначено, що особа, яка страждає на психічний розлад, може бути госпіталізована до психіатричного закладу без її усвідомленої згоди або без згоди її законного представника, якщо її обстеження або лікування можливі лише в стаціонарних умовах, та при встановленні в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона: вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність.

Таким чином законодавством визначено вичерпний перелік підстав для госпіталізації особи без її усвідомленої згоди до психіатричного закладу, а ч. 2 ст. 340 ЦПК України встановлено, що до заяви про примусову госпіталізацію має бути надано крім висновку комісії лікарів-психіатрів й інші відповідні матеріали.

Під «іншими матеріалами», про які йдеться у даній статті процесуального закону, слід розуміти виписки з історії хвороби, довідки про психіатричні огляди встановленого зразка; пояснення осіб на підтвердження фактів вчинення чи виявлення реальних намірів вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для особи, відносно якої ставиться питання про примусову госпіталізацію, чи оточуючих, тощо.

Отже для госпіталізації особи до психіатричного закладу для надання психіатричної допомоги у примусовому порядку недостатньо встановлення лише факту наявності у цієї особи психічного розгляду, повинні бути в наявності ознаки, передбачені вищезазначеними нормами Закону.

До заяви про госпіталізацію ОСОБА_2 до психіатричного закладу лікарем-психіатром доданий висновок комісії лікарів-психіатрів від 04.01.2021 року, згідно якого слідує, що ОСОБА_2 хворіє на гостру інтоксикацію, викликану комбінованим вживанням алкоголю та канабіноїдів, абстинентний синдром неускладнений та є підстави вважати про наявність у хворого вчинити дії, що являють собою небезпеку для оточуючих.

Проте з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 на обліку у психіатра не перебував та раніше за допомогою психіатра не звертався.

Інші достовірні докази щодо небезпечної поведінки ОСОБА_2 внаслідок його психічного захворювання в матеріалах справи відсутні.

Статтею 3 Конституції України передбачено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Законодавство України про психіатричну допомогу базується на Конституції Україниі складається із Закону України «Про основи законодавства України про охорону здоров`я», Закону України «Про психіатричну допомогу`та інших нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до них.

Згідно зі статтею 3 Закону України «Про психіатричну допомогу», кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу ,доки наявність такого розладу не буде встановлена на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України.

Зазначене положення закону узгоджується із пунктом 5 Принципу 4 - «Визначення психічної хвороби» Принципів захисту психічно хворих осіб та покращення психічної допомоги, прийнятих резолюцією Генеральної Асамблеї ООН від 17 грудня 1991 року № 46/119: жодна особа або орган влади не може класифікувати індивіда як такого, що має психічну хворобу, інакше як з метою, що прямо пов`язана із психічним захворюванням або внаслідок психічного захворювання.

Статтею 4 Закону України «Про психіатричну допомогу» передбачено, що психіатрична допомога надається на основі принципів законності, гуманності, додержання прав людини і громадянина, добровільності, доступності та відповідно до сучасного рівня наукових знань, необхідності й достатності заходів лікування, медичної, психологічної та соціальної реабілітації, надання освітніх, соціальних послуг.

Особа, яка страждає на психічний розлад, може бути госпіталізована до закладу з надання психіатричної допомоги без її усвідомленої письмової згоди або без письмової згоди її законного представника, якщо її обстеження або лікування можливі лише в стаціонарних умовах, та при встановленні в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона: вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність (стаття 14 Закону України «Про психіатричну допомогу»).

Частинами першою та другою статті 16 Закону України «Про психіатричнудопомогу» встановлено, що особа, яку було госпіталізовано до закладу з надання психіатричної допомоги за рішенням лікаря-психіатра на підставах, передбачених статтею 14 цього Закону, підлягає обов`язковому протягом 24 годин з часу госпіталізації огляду комісією лікарів-психіатрів закладу з надання психіатричної допомоги для прийняття рішення про доцільність госпіталізації. У випадку, коли госпіталізація визнається недоцільною і особа не висловлює бажання залишитися в закладі з надання психіатричної допомоги, ця особа підлягає негайній виписці.

У випадках, коли госпіталізація особи до закладу з надання психіатричної допомоги в примусовому порядку визнається доцільною, представник закладу з надання психіатричної допомоги, в якому перебуває особа, протягом 24 годин з часу госпіталізації направляє до суду за місцем знаходження закладу з надання психіатричної допомоги заяву про госпіталізацію особи до закладу з надання психіатричної допомоги в примусовому порядку на підставах, передбачених статтею 14 цього Закону.

Надання особі психіатричної допомоги в примусовому порядку шляхом її госпіталізації до психіатричного закладу у примусовому порядку розглядаються як позбавлення свободи у розумінні пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав і основоположних свобод з гарантіями, що передбачені цією статтею.

Однак, згідно з практикою Європейського суду з прав людини щодо застосування підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав і основоположних свобод особа може бути позбавлена свободи як «психічно хвора», якщо дотримано трьох мінімальних умов: по-перше, має бути достовірно доведено, що особа є психічно хворою; по-друге, психічний розлад повинен бути такого виду або ступеня, що слугує підставою для примусового тримання у психіатричній лікарні; і по-третє, обґрунтованість тривалого тримання у психіатричній лікарні залежить від стійкості відповідного захворювання.

Питання реалізації права особи на свободу та особисту недоторканність в контексті положень підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що стосується позбавлення (обмеження) волі психічнохворих шляхом поміщення їх у психіатричний заклад, врегульовано, зокрема, у рішенні Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Вінтерверп проти Нідерландів» від 24 жовтня 1979 року. У вказаній справі ЄСПЛ звернув увагу на три вимоги, що зумовлюють наявність законних підстав для обмеження волі психічно хворої особи: особа повинна реально страждати психічним захворюванням, тобто реальні психічні розлади повинні бути встановлені компетентними органами на основі об`єктивної медичної експертизи; психічні розлади повинні досягти такого рівня, які виправдовують позбавлення волі; дійсність позбавлення волі залежить від наявності такого захворювання, особа може бути позбавлена волі до тих пір, поки є захворювання, що встановлено відповідним висновком.

Відповідно до частини першої статті 339 ЦПК України, за умов, визначених Законом України «Про психіатричну допомогу», заява представника закладу з надання психіатричної допомоги про госпіталізацію особи до закладу з надання психіатричної допомоги у примусовому порядку та заява про продовження такої госпіталізації подаються до суду за місцезнаходженням зазначеного закладу.

Згідно із частинами першою, другою статті 340 ЦПК України, у заяві про проведення психіатричного огляду фізичної особи у примусовому порядку, про надання особі амбулаторної психіатричної допомоги у примусовому порядку та її продовження, про госпіталізацію до психіатричного закладу у примусовому порядку та продовження такої госпіталізації повинні бути зазначені підстави для надання психіатричної допомоги у примусовому порядку, встановлені законом.

До заяви про психіатричний огляд або надання амбулаторної психіатричної допомоги у примусовому порядку додається висновок лікаря-психіатра, а про продовження примусової амбулаторної психіатричної допомоги, про примусову госпіталізацію, її продовження - висновок комісії лікарів-психіатрів та інші відповідні матеріали.

Перед тим як визначати, чи було достовірно доведено, що особа страждає на психічний розлад, вид і ступені якого можуть бути підставою для примусового тримання цієї особи у психіатричній лікарні, суди повинні встановити, чи було таке тримання законним у розумінні підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав і основоположних свобод, зокрема, чи була дотримана процедура, передбачена чинним законодавством України.

Недотримання вимог норм матеріального чи процесуального права при вирішенні питання про надання особі психіатричної допомоги в примусовому порядку призводить до порушення підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав і основоположних свобод.

Відповідність такого позбавлення особи свободи національному законодавству є недостатньою умовою; воно також має бути необхідним за конкретних обставин, які повинен встановити суд, розглядаючи справу.

Аналогічний висновок, висловлений у постанові Першої судової палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 10 вересня 2020 року у справі №127/25395/18.

Вирішуючи питання про примусову госпіталізацію ОСОБА_2 суд приходить до висновку, що сама по собі наявність висновку лікарів-психіатрів про ознаки психічного розладу у ОСОБА_2 , за відсутності інших належних і допустимих доказів про відповідний стан особи, є недостатньою для ухвалення рішення про його примусову госпіталізацію до психіатричного закладу без його усвідомлюваної згоди, оскільки судом не встановлено, що внаслідок психічного розладу, про який зазначено у висновку лікарів-психіатрів, ОСОБА_2 вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для нього чи оточуючих, або неспроможний самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує його життєдіяльність.

У матеріалах поданої заяви відсутні відомості, що дають достатні підстави для обґрунтованого припущення про наявність у особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, тобто обставин, передбачених ст. 11 ЗУ «Про психіатричну допомогу».

Крім того, жодним доказом не підтверджено наявності обставин, визначених ст. 14 ЗУ «Про психіатричну допомогу», як підстави для примусової госпіталізації. Неприязні відносини з рідними та реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для оточуючих не є достатніми для задоволення поданої заяви, а доказів того, що обстеження або лікування ОСОБА_2 можливі лише в стаціонарних умовах, наявності тяжкого психічного розладу та про існування інших медичних показань для госпіталізації особи до психіатричного закладу в примусовому порядку суду не подано.

Отже, виходячи із засад пріорітету забезпечення прав і свобод людини і громадянина при вирішенні питання про надання особі психіатричної допомоги, зважаючи, що заявником суду не надано, крім висновку лікарів-психіатрів, інших доказів, які підтверджують або спростовують вимоги заявника і, зокрема, щодо необхідності лікування ОСОБА_2 лише в стаціонарних умовах, реальних намірів вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для себе та оточуючих, а відтак зібрані у справі докази та їх належна оцінка вказують на відсутність підстав для задоволення заяви.

На підставі викладеного, керуючись ст. 3 Конституції України, ст.ст. 14, 16, 22 ЗУ «Про психіатричну допомогу», ст.ст. 339-342 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

У задоволенні заяви Комунального некомерційного підприємства «Прикарпатський обласний клінічний центр психічного здоров`я Івано-Франківської обласної ради» про примусову госпіталізацію ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в психіатричний заклад - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до Івано-Франківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Повний текст рішення складено та підписано 11.01.2021 року.

Головуючий-суддя Антоняк Т.М.

Присяжні: Зелінський М.Й.

Новосельська Л.З.