Постанова

Іменем України

10 листопада 2021 року

м. Київ

справа № 635/4514/14

провадження № 61-11265 св 21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Гулька Б. І. (суддя-доповідач), Коломієць Г. В., Лідовця Р. А., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

особа, яка подала касаційну скаргу, - ОСОБА_3 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Харківського районного суду Харківської області від 12 червня 2014 року у складі судді Пілюгіної О. М. та постанову Харківського апеляційного суду від 20 травня 2021 року у складі колегії суддів: Котелевець А. В., Хорошевського О. М., Яцини В. Б.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2014 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності.

Позовна заява мотивована тим, що вона є власником житлового будинку з надвірними будівлями АДРЕСА_1 на підставі нотаріально посвідченого договору дарування від 24 квітня 2002 року, укладеного з її чоловіком - ОСОБА_2 .

Рішенням виконавчого комітету Південної міської ради Харківського району від 12 грудня 2000 року № 521 «Про передачу у приватну власність земельної ділянки» земельна ділянка, площею 929 кв. м, на якій розташований вищевказаний житловий будинок, передана у власність ОСОБА_2 .

Право власності на зазначену земельну ділянку не було посвідчено державним актом, проте технічна документація на неї була зареєстрована 11 липня 2012 року в електронному реєстрі Державного земельного кадастру з присвоєнням кадастрового номера :00:010:0059.

У зв`язку з відсутністю державного акту на право приватної власності на вищевказану земельну ділянку між сторонами не укладався договір щодо відчуження цієї земельної ділянки.

Вважала, що оскільки вона є власником зазначеного житлового будинку, то право власності на земельну ділянку, на якій він розташований, також перейшло до неї, проте унаслідок вищенаведених обставин належним чином оформити своє право вона не може.

З урахуванням викладеного ОСОБА_1 просила суд визнати за нею право власності на земельну ділянку, площею 0,0929 га, з цільовим призначенням - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, розташовану по АДРЕСА_1 .

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції

Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 12 червня 2014 року позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано за ОСОБА_1 право власності на земельну ділянку, кадастровий номер :00:010:0059, площею 0,0929 га, з цільовим призначенням - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, розташовану по АДРЕСА_1 .

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивачка згідно з положеннями частини першої статті 120 ЗК України у редакції від 21 жовтня 2001 року набула право власності на земельну ділянку, розташовану по АДРЕСА_1 , оскільки на підставі договору дарування набула право власності на житловий будинок, що розташований на вказаній земельній ділянці, площею 0,0929 га. Спірна земельна ділянка є невід`ємною частиною будинку, на якій він розташований, умови договору дарування житлового будинку, повністю виконані сторонами, відповідач позов визнав у повному обсязі.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

13 липня 2018 року особою, яка участі при розгляді справи не приймала ОСОБА_3 , була подана апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції.

Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 25 липня 2018 року визнано поважною причину пропуску строку особою, яка участі при розгляді справи не приймала ОСОБА_3 , на оскарження рішення суду першої інстанції та поновлено строк на апеляційне оскарження рішення Харківського районного суду Харківської області від 12 червня 2014 року. Відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою особи, яка участі при розгляді справи не приймала, ОСОБА_3 на рішення районного суду.

Постановою Харківського апеляційного суду від 20 травня 2021 року апеляційну скаргу особи, яка участі при розгляді справи не приймала ОСОБА_3 , залишено без задоволення, рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що ОСОБА_1 на підставі договору дарування від 24 квітня 2002 року набула право власності на житловий будинок з надвірними будівлями АДРЕСА_1 , а тому відповідно до положень статті 120 ЗК України у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, набула право власності на земельну ділянку, на якій розташований цей будинок і який належав відповідачу на праві користування. ОСОБА_3 є суміжним землекористувачем по АДРЕСА_2 , вважала, що земельна ділянка по АДРЕСА_1 накладається на її земельну ділянку. Проте згідно з висновком судової земельно-технічної експертизи Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз імені Заслуженого професора М. С. Бокаріуса від 28 жовтня 2020 року відсутнє накладення земельних ділянок АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 , тобто рішенням суду першої інстанції права ОСОБА_3 не порушено.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі особа, яка участі при розгляді справи не приймала ОСОБА_3 , просить оскаржувані судові рішення скасувати й ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 серпня 2021 року відкрито касаційне провадження в указаній справі і витребувано цивільну справу № 635/4514/14 з Харківського районного суду Харківської області. У задоволенні клопотання про зупинення провадження у справі відмовлено.

У вересні 2021 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 жовтня 2021 року справу за зазначеним позовом призначено до розгляду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що у 1983 році земельна ділянка по АДРЕСА_1 знаходилась у користуванні матері ОСОБА_3 - ОСОБА_4 , власника будинку за цією ж адресою. ОСОБА_3 було виділено земельну ділянку для будівництва на підставі рішення виконавчого комітету Південної міської ради Харківської області від 26 квітня 1983 року № 170. Після смерті матері ОСОБА_3 - ОСОБА_4 , вона успадкувала цей будинок та 25 травня 1994 року подарувала його рідному брату матері - ОСОБА_2 .

У 1993 році ОСОБА_3 отримала дозвіл на приватизацію забудованої земельної ділянки та додатково земельної ділянки, площею 450 кв. м. Після приватизації цих земельних ділянок їм було присвоєно єдину адресу АДРЕСА_2 .

Унаслідок проведеного комунальним підприємством «Харківське районне бюро технічної інвентаризації» обстеження земельної ділянки по АДРЕСА_2 та враховуючи матеріали технічної інвентаризації на житлові будинки за адресами: АДРЕСА_2 , встановлено перетин вказаних земельних ділянок по фактичному користуванню, який утворився у зв`язку з невідповідністю конфігурації та розмірів земельної ділянки по АДРЕСА_2 , переданій у власність ОСОБА_3 згідно з державним актом на право приватної власності на землю від 27 листопада 1997 року, з конфігурацією та розмірами земельної ділянки, яка була вилучена рішенням виконавчого комітету Південної міської ради Харківської області від 26 квітня 1983 року № 170 із земельної ділянки по АДРЕСА_1 .

Висновок судової земельно-технічної експертизи Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз імені Заслуженого професора М. С. Бокаріуса від 28 жовтня 2020 року не є належним доказом, оскільки не відповідає на поставлені судом питання.

Технічний паспорт, виданий ОСОБА_2 у 2001 році з технічною помилкою у розмірі сторін земельної ділянки (51,20 м, замість правильного 42,50 м від червоної лінії забудови), спричинив утворення перетину спірних земельних ділянок, що підтверджується відповідями комунального підприємства «Харківське районне бюро технічної інвентаризації» від 06 грудня 2013 року, 27 лютого 2014 року, 27 березня 2014 року.

Визнавши право власності за ОСОБА_1 на спірну земельну ділянку по АДРЕСА_1 , суд вийшов за межі своїх процесуальних повноважень, оскільки питання приватизації земельних ділянок є виключною компетенцією органів приватизації місцевих рад.

Судами не встановлено, чи видавався ОСОБА_2 державний акт про право власності на спірну земельну ділянку, чи виділялась спірна земельна ділянка йому в натурі, чи укладався акт про встановлення меж такої земельної ділянки і технічна документація на землю, а також наявність або відсутність рішення про вилучення цієї земельної ділянки із його власності при надані дозволу ОСОБА_1 на підставі рішення Південної міської ради Харківського району Харківської області від 04 липня 2008 року на розробку технічної документації із землеустрою щодо передачі у власність земельної ділянки та її реєстрації у 2013 році за нею, як за власником.

Доводи особи, яка подала відзив

У вересні 2021 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_5 подав відзив на касаційну скаргу, посилаючись на те, що оскаржувані судові рішення є законними і обґрунтованими, доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на їх законність не впливають. Рішення суду першої інстанції вичерпало свою дію, оскільки спірна земельна ділянка по АДРЕСА_1 вже не існує, так як у результаті її поділу було сформовано дві нові земельні ділянки. Права ОСОБА_3 , як суміжного землекористувача не порушені, оскільки відсутнє накладення належної їй земельної ділянки по АДРЕСА_2 та спірної земельної ділянки по АДРЕСА_1 .

Фактичні обставини справи, встановлені судами

У 1983 році земельна ділянка по АДРЕСА_1 знаходилась у користуванні ОСОБА_4 - власника будинку за цією ж адресою.

Рішенням виконавчого комітету Південної міської ради Харківської області від 26 квітня 1983 року № 170 ОСОБА_3 було виділено у користування земельну ділянку для індивідуального будівництва житлового будинку по АДРЕСА_2 .

ОСОБА_3 після смерті матері - ОСОБА_4 успадкувала житловий будинок по АДРЕСА_1 , а 25 травня 1994 року подарувала його брату матері - ОСОБА_2 .

У 1993 році на підставі рішення Південної міської ради Харківської області ОСОБА_3 отримала дозвіл на приватизацію забудованої земельної ділянки та додатково земельної ділянки, площею 450 кв. м.

Відповідно до книг записів про державну реєстрацію державних актів на право власності на земельну ділянку та на право постійного користування земельною ділянкою, договорів оренди землі, записи в яких здійснювались до 01 січня 2013 року по АДРЕСА_2 зареєстрований державний акт на право приватної власності на землю, виданий на ім`я ОСОБА_3 на земельні ділянки з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських споруд, загальною площею 0,1000 га; з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, загальною площею 0,0050 га; дата реєстрації - 27 листопада 1997 року.

На підставі рішення виконавчого комітету Південної міської ради Харківської області від 12 грудня 2000 року № 521 «Про передачу у приватну власність земельної ділянки» земельна ділянка, площею 929 кв. м, на якій розташований житловий будинок АДРЕСА_1 , передана у власність ОСОБА_2 (а.с. 7, т. 1).

На підставі договору дарування від 24 квітня 2002 року ОСОБА_2 подарував ОСОБА_1 житловий будинок АДРЕСА_1 . Право власності ОСОБА_1 зареєстровано у комунальному підприємстві «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» 30 вересня 2003 року.

Рішенням Південної міської ради Харківського району Харківської області від 04 липня 2008 року ОСОБА_1 надано дозвіл на розробку технічної документації із землеустрою щодо передачі у власність земельної ділянки по АДРЕСА_1 для обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд.

У жовтні 2013 року ОСОБА_3 зверталась до комунального підприємства «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» щодо роз`яснення факту наявності розбіжностей параметрів суміжних земельних ділянок у технічній документації.

06 грудня 2012 року комунальне підприємство «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» надало відповідь, згідно з якою унаслідок проведеного представником підприємства обстеження земельної ділянки за вказаною адресою встановлено факт наявності перетину земельних ділянок АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 по фактичному користуванню, який утворився у зв`язку з невідповідністю конфігурації та розмірів земельної ділянки № НОМЕР_1 , переданої у власність ОСОБА_3 на підставі державного акту на право приватної власності на землю від 27 листопада 1987 року, з конфігурацією та розмірами земельної ділянки, яка була вилучена згідно з рішенням виконавчого комітету Південної міської ради Харківської області від 26 квітня 1983 року № 170 із земельної ділянки № НОМЕР_2 , яку було надано у безстрокове користування ОСОБА_3 під будівництво житлового будинку. Фактично забудову земельних ділянок було здійснено з відхиленням від наданого проєкту, але технічна споруда - каналізаційна яма літ. «к» збудована у межах відведеної земельної ділянки, яку не включено до плану державного акту. Частину земельної ділянки НОМЕР_1 з розміщеною на ній каналізаційною ямою включено до схематичного плану земельної ділянки № 40 у 2001 році, виготовленого на замовлення ОСОБА_2 , унаслідок якого утворено перетин вказаних земельних ділянок.

18 вересня 2014 року ОСОБА_1 на підставі договору дарування подарувала ОСОБА_6 земельну ділянку АДРЕСА_1 , площею 0,0929 га, кадастровий номер :00:010:0059

Згідно з інформацією Національної кадастрової системи на земельну ділянку кадастровий номер :00:010:0059, ця земельна ділянка була поділена на дві земельні ділянки з кадастровими номерами :00:010:0068 та :00:010:0069, право власності на які було зареєстровано за ОСОБА_6 .

Згідно з листом Головного управління Держгеокадастру у Харківській області від 02 листопада 2018 року перетин між земельними ділянками з кадастровими номерами :00:010:0068 та :00:010:0069, які утворені внаслідок поділу земельної ділянки з кадастровим номером :00:010:0059, та земельною ділянкою АДРЕСА_2 відсутній.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть від 14 серпня 2020 року серія НОМЕР_3 (а.с. 113, т. 3).

У висновку судової земельно-технічної експертизи Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз імені Заслуженого професора М. С. Бокаріуса від 28 жовтня 2020 року № 17400 зазначено, що встановити, чи відповідає на місцевості межа і площа земельної ділянки АДРЕСА_1 , визначені рішенням виконавчого комітету Південної міської ради Харківської області від 12 грудня 2000 року № 521, не уявляється можливим. Фактичні розміри і площа земельної ділянки АДРЕСА_1 не відповідають розмірам та площі, що зазначені в технічному паспорті і технічній документації із землеустрою.

Встановити, чи відповідає на місцевості межа та площа земельної ділянки АДРЕСА_2 , визначені державним актом на право приватної власності на землю від 27 листопада 1987 року серії ХР № 25-20-964995, зареєстрованому в книзі записів державних актів на право приватної власності на землю № 1130, не уявляється можливим. Фактичні розміри та площа земельної ділянки АДРЕСА_2 не відповідають інформації щодо розмірів та площі земельної ділянки, які зазначені у державному акті.

Накладення земельних ділянок АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 між собою відсутнє (а.с. 121-134, т. 3)

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року

№ 460-IХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Касаційна скарга ОСОБА_3 підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону постанова апеляційного суду не відповідає.

Апеляційний суд встановив, що відповідач, ОСОБА_2 ,після ухвалення районним судом судового рішення, помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть від 14 серпня 2020 року серія НОМЕР_3 (а.с. 113, т.3).

Незважаючи на це, апеляційний суд розглянув справу по суті за участі особи, яка померла.

Згідно з частиною четвертою статті 25 ЦК України цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті.

Відповідно до частини першої статті 55 ЦПК України у разі смерті фізичної особи, припинення юридичної особи, заміни кредитора чи боржника у зобов`язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд залучає до участі у справі правонаступника відповідної сторони або третьої особи на будь-якій стадії судового процесу.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 251 ЦПК України суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у разі смерті або оголошення фізичної особи померлою, яка була стороною у справі, якщо спірні правовідносини допускають правонаступництво.

Провадження у справі зупиняється у випадках, встановлених, зокрема пунктом 1 частини першої статті 251 цього Кодексу, - до залучення до участі у справі правонаступника чи законного представника (пункт 1 частини першої статті 253 ЦПК України).

Аналіз вказаних вимог закону свідчить про те, що суд будь-якої інстанції зобов`язаний залучити до участі у справі правонаступника сторони або третьої особи, якщо спірні правовідносини допускають правонаступництво прав та обов`язків відповідної особи, а правонаступник існує. Питання процесуальної правосуб`єктності сторони, третьої особи, їхніх правонаступників належать до тих, які суд має вирішити під час розгляду справи незалежно від стадії судового процесу. Не є перешкодами для з`ясування підстав процесуального правонаступництва межі розгляду справи у суді відповідної інстанції, а також предмет доказування за відповідними позовними вимогами.

Ураховуючи викладене, апеляційний суд, встановивши, що ОСОБА_2 , який є відповідачем у справі,помер, у порушення вищевказаних вимог процесуального законодавства не врахував, що слід вирішити питання щодо процесуального правонаступництва відповідача, не встановив чи допускають правовідносини, з яких виник спір, правонаступництво, та не зупинив провадження у справі до залучення правонаступника відповідача, а розглянув спір по суті.

Таким чином, вказані вище обставини свідчать про неповне встановлення судом апеляційної інстанції фактичних обставин, які мають істотне значення для правильного вирішення справи, порушення норм процесуального права. Отже, постанова суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до цього суду.

Згідно з вимогами частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Постанову Харківського апеляційного суду від 20 травня 2021 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: Б. І. Гулько

Г. В. Коломієць

Р. А. Лідовець

Ю. В. Черняк