КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа № 752/4131/13-ц Головуючий у 1 інстанції: Колдіна О.О.
провадження №22-ц/824/6605/2021 Головуючий суддя: Олійник В.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

27 жовтня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

Головуючого судді: Олійника В.І.,

суддів: Музичко С.Г., Болотова Є.В.,

при секретарі Панчошній К.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» на рішення Голосіївського районного суду м.Києва від 01 грудня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк», Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна», третя особа: «Християнська релігійна громада «Посольство благословенного царства Божого для всіх народів» у Солом`янському районі м.Києва про визнання кредитного договору недійсним та зустрічним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

в с т а н о в и в :

У березні 2013 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ПАТ «ОТП Банк», ТОВ «ОТП Факторинг Україна» про визнання недійсним Кредитного договору від 16.08.2007 року №ML-003/188/2007, укладеного між ЗАТ «ОТП Банк» та нею ( ОСОБА_1 ).

Позовні вимоги обґрунтовала тим, що між ЗАТ «ОТП Банк» (правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк») та нею (позивачкою) укладено Кредитний договір №ML-003/188/2007 про надання кредиту в сумі 111 142,50 доларів США на споживчі цілі.

Виконання зобов'язань за даним кредитним договором забезпечувалось Договором іпотеки №РСL-003/188/2007 від 16.08.2007 року, предметом якого є квартира за адресою: АДРЕСА_1 .

При видачі кредиту працівники Банку пояснили переваги отримання кредиту в іноземній валюті, звертаючи увагу на вищий розмір процентної ставки за кредитами в національній валюті та запевнили про відсутність підстав для збільшення курсу долара США протягом дії кредитного договору.

Однак, в 2008 році значно збільшився курс долара США до національної валюти, що вплинуло на права позивачки.

З огляду на викладене, позивачка просила визнати недійсним кредитний договір, предметом якого є надання кредиту в іноземній валюті, оскільки, на її думку, він не відповідав вимогам ст.ст.203, 227 ЦК України.

12 лютого 2014 року позивачка подала заяву про зміну підстав позову, відповідно до якої позивачка просила визнати недійсним Кредитний договір №ML-003/188/2007, оскільки на час укладення договору вона була прихожанкою релігійної громадської організації «Церква «Посольства благословенного царства Божого для всіх народів» і під час богослужінь та проповідей застосовувались методи скритого психологічного впливу на свідомість і поведінку присутніх, що вплинуло на здатність розуміти значення своїх дій. Оскільки договір був укладений під психологічним впливом і вона не розуміла значення своїх дій, то зазначені обставини є підставою для визнання правочину недійсним.

У липні 2013 року відповідач за первісним позовом ТОВ «ОТП Факторинг Україна» подав зустрічний позов до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за Кредитним договором №ML-003/188/2007 в розмірі 155 070,51 доларів США, що еквівалентно 1 239 478 грн. 59 коп. та пені за несвоєчасне виконання зобов`язань в розмірі 4 221 080 грн. 92 коп., а також судових витрат.

Зустрічний позов обґрунтовував тим, що ОСОБА_5 як позичальник за Кредитним договором, належним чином не виконала свої зобов`язання щодо повернення кредиту та сплати нарахованих відсотків, у зв`язку з чим 04.02.2013 року було направлено досудову вимог про погашення заборгованості, яка відповідно до п.1.9 частини №2 Кредитного договору повинна була бути виконана протягом 30 календарних днів. Крім того, у разі порушення строків повернення кредиту, відсотків за користування кредитом, позичальник зобов`язана сплатити Банку пеню в розмірі 1% від суми несвоєчасно виконаних боргових зобов`язань за кожний день прострочки, що передбачено п.4.1.1 частини 2 Кредитного договору.

Оскільки виконання Кредитного договору було забезпечено Договорами поруки, укладеними з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , то відповідач просив стягнути з позичальника та поручителів солідарно суму заборгованості за кредитним договором.

27 серпня 2014 року та 06 грудня 2018 року ТОВ «ОТП Факторинг Україна» подано заяви про збільшення позовних вимог, і відповідно до заяви від 06.12.2018 року відповідач просив стягнути солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 суму заборгованості за Кредитним договором у розмірі 9 169 232 грн. 51 коп.

Також ТОВ «ОТП Факторинг Україна» подало заяву про застосування наслідків недійсності правочину у разі задоволення первісного позову та застосування наслідків пропуску ОСОБА_1 строків позовної давності при зверненні до суду з вимогами про визнання недійсним правочину, який укладений в 2007 році.

Рішенням Голосіївського районного суду м.Києва від 01 грудня 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено, визнано недійсним Кредитний договір від 16.08.2007 року

№ ML-003/188/2007, укладений між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_1 .

У задоволенні зустрічного позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ТОВ «ОТП Факторинг Україна» з підстав порушення судом норм матеріального і процесуального права ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового, яким у задоволенні первісного позову відмовити, а зустрічний позов задовольнити.

Скаргу обґрунтовував тим, що після укладення договору ОСОБА_1 в подальшому було неодноразово схвалено своїми діями оспорюваний Кредитний договір №ML- 003/188/2007 зокрема, вчинення відповідних правочинів: Кредитна заявка від 16.08.2007 року; Додатковий договір № від 14.08.2009 року; Додатковий договір №2 від 11.09.2009 року; Додатковий договір №4 від 16.06.2010 року; Додатковий договір № від 12.08.2010 року; Додатковий договір №6 від 13.05.2011 року.

Тому, ТОВ «ОТП Факторинг Україна» вважає, що суд необґрунтовано не застосував строк позовної давності, посилаючись, на те, що обставини, що є дослідженими у даній справі, а саме застосування методів прихованого психологічного впливу у тому числі на позивачку стали відомі протягом 2011-2012 року.

У червні 2013 року ОСОБА_1 подала позов про визнання Кредитного договору недійсним з тих підстав, що у 2008 році значно збільшився курс долара до національної валюти, що вплинуло на її права.

Вказує, що 12 лютого 2014 року позивачка подала заяву про зміну підстав позову, відповідно до якої просила визнати недійсним Кредитний Договір, оскільки на час укладення договору вона була прихожанкою релігійної організації «Церква «Посольства благословенного царства Божого для всіх народів». Отже, позов було подано в 2013 році з метою не виконання зобов`язань, а з підстав несправедливого курсу Долара, який збільшився протягом кредитного договору, проте в 2011 році Єріній було відомо про її діагноз.

ТОВ «ОТП Факторинг Україна» вважає, що судом невірно відраховано дату, з якої починається строк позовної давності, а строк позовної давності повинен відраховуватись з моменту укладення договору 16.08.2007 року.

ОСОБА_1 подала до апеляційного суду відзив, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін та зазначає, що в справі зібрано докази на підтвердження того, що кредитні кошти в результаті вчинення незаконних дій щодо неї ( ОСОБА_1 ) були вилучені злочинним шляхом, вона є потерпілою від злочину, предметом якого стали кредитні кошти. Вказує, що вона не є особою, яка отримала кошти за недійсним правочином, не є особою, яка незаконно набула майно і зберігає його у себе, тоді як ст.ст.216 і 1212 ЦК застосовуються саме щодо таких осіб.

Тобто, у разі покладання на позивачку ОСОБА_1 обов`язку по поверненню коштів, остання повинна буде повернути власні кошти, а не кошти Банку, так як кредитні кошти отримані іншими особами.

За таких обставин вважає, що покладення на неї ( ОСОБА_1 ) обов`язку по поверненню цих коштів суперечить ст.13 Конвенції та принципів розумності і справедливості. Позивачка ОСОБА_1 має право на ефективний захист своїх прав в національному органі.

Також вказує, що зустрічний позов не підлягає задоволенню у зв`язку із непідтвердженим розміром позовних вимог та відсутністю повноважень у ТОВ «ОТП «Факторинг» стягувати кошти саме у валюті долар США, припиненням договорів поруки, так і у зв`язку з пропуском строків позовної давності, а Голосіївським районним судом міста Києва ухвалено законне рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції суд вважав доведеним позивачем факт, що в момент укладення оспорюваного Кредитного договору остання перебувала під впливом методів прихованого психологічного тиску, які були здійснені стосовно неї під час перебування її в якості прихожанки Релігійної громади, та не могла розуміти значення своїх дій і керувати ними, що є підставою для визнання правочину недійсним.

Суд вважав, щовимоги ТОВ «ОТП Факторинг Україна» за зустрічним позовом про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 не підлягають до задоволення, оскільки недійсний правочин не тягне будь-яких правових наслідків і є недійсним з моменту укладання.

Проте, колегія суддів не в повні мірі може погодитись з висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За ч.2 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Судом встановлено, що 16.08.2007 року між ОСОБА_1 та Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк», було укладено Кредитний договір №ML-003/188/2007.

За умовами Кредитного договору, Банк надав Позичальнику кредит в розмірі 111142,50 доларів США зі сплатою плаваючої процентної ставки, яка складається з фіксованого відсотка у розмірі 5,99 % річних та FIND на строк в 366 днів, з виплатою процентів після закінчення строку дії депозитного договору. В залежності від зміни вартості кредитних ресурсів Банку ставка FIND може змінюватись Банком (збільшуватись чи зменшуватись) в порядку, передбаченому Кредитним договором, інформація щодо розміру ставки FIND. розміщується на сайті банку www.otpbank.com.ua. а також в приміщенні Банку на інформативних стендах.

Кредитні кошти надавались Банком на підставі Кредитної заявки Позичальника від 16.08.2007 року шляхом перерахування кредитних коштів в повній сумі з кредитного рахунку на поточний рахунок Позичальника, відкритого у Банку.

18.05.2009 року між ОСОБА_1 та Банком було укладено Додатковий договір №1 до Кредитного договору, яким було внесено зміни та доповнення до Кредитного договору, зокрема змінено розмір процентної ставки, а саме визначено, що на період від 18.05.2009 року до 17.08.2009 року встановлюється фіксована процентна ставка в розмірі 7,00 % річних. З 17.08.2009 року використовується Плаваюча процентна ставка в озмірі 6,45 % річних та FIND.

14.08.2009 року між ОСОБА_1 та Банком було укладено Додатковий договір №1 до Кредитного договору, яким було внесено доповнення до Кредитного договору.

11.09.2009 рокуміж ОСОБА_1 та Банком було укладено Додатковий договір №2 до Кредитного договору, яким сторони домовились внести зміни та доповнення до Кредитного договору, зокрема, було змінено розмір процентної ставки, а саме передбачено, що на період від 16.09.2009 року до 16.11.2009 року встановлювалася фіксована процентна ставка в розмірі 6,5 % річних. Від 16.11.2009 року погоджена до застосування Плаваюча процентна ставка в розмірі 6,76 % річних та FIND..

16.12.2009 року між ОСОБА_1 та Банком було укладено Додатковий договір №3 до Кредитного договору, яким сторони домовились внести зміни та доповнення до Кредитного договору, а саме, змінено розмір процентної ставки на період від 16.12.2009 року до 17.05.2010 року встановлювалася фіксована процентна ставка в розмірі 6,5 % річних.

Від 17.05.2010 року до 16.11.2010 року використовувалася фіксована процентна ставка в розмірі 15,26 % річних. Від 16.11.2010 року використовувалася Плаваюча процентна ставка в розмірі 7,76 % річних та FIND.

16.06.2010 року між ОСОБА_1 та Банком було укладено Додатковий договір №4 до Кредитного договору, яким сторони домовились внести зміни та доповнення до Кредитного договору, зокрема, було змінено розмір процентної ставки на період від 16.06.2010 року до 18.10.2010 року встановлювалася фіксована процентна ставка в розмірі 6,5 % річних. Від18.10.2010 року використовувалася плаваюча процентна ставка в розмірі 8,63 % річних та FIND.

16.12.2010 року між ОСОБА_1 та Банком було укладено Додатковий договір №1 до Кредитного договору, яким сторони домовились внести зміни та доповнення до Кредитного договору, а саме, було змінено розмір процентної ставки та від 16.12.2010 року до 13.2011 року встановлювалася фіксована процентна ставка в розмірі 6,50 % . Від 16.03.2011 року до 16.09.2011 року використовувалася фіксована процентна ставка в розмірі 17,15 % річних. Від 16.09.2011 року використовувалася Плаваюча процентна ставка в розмірі 9,65 % річних та FIND.

Також, 13.05.2011 року між ОСОБА_1 та Банком було укладено Додатковий договір №6 до Кредитного договору, яким сторони домовились внести зміни та доповнення до Кредитного договору, зокрема, було змінено розмір процентної ставки та від 16.05.2011 року до 16.08.2011 року встановлювалася фіксована процентна ставка в розмірі 6,50 % річних. Від 16.08.2011 року до 16.02.2012 року використовувалася фіксована процентна ставка в розмірі 18,98 % річних. Від 16.02.2012 року використовувалася плаваюча процентна ставка в розмірі 11,48 % річних та FIND.

За умовами Кредитного договору позичальник зобов`язалась прийняти, належним чином використати та повернути Банку зазначені кредитні кошти у строки, передбачені Кредитним договором, а також сплатити відповідну плату за користування кредитними коштами і виконати всі інші зобов`язання, визначені Кредитним договором.

Також судом встановлено, що з метою забезпечення виконання зобов`язань за Кредитним договором 16.08.2007 року між ОСОБА_2 та Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк», було укладено Договір поруки №SR-003/188/2007/1.

16.06.2010 року, 16.12.2010 року, та 13.05.2011 року між ОСОБА_2 та Банком були укладені Додаткові договори до Договору поруки 1, якими були внесені відповідні зміни до Договору.

За умовами Договору поруки, а саме п.1.1, Поручитель зобов`язався відповідати в повному обсязі по борговим зобов`язанням ОСОБА_1 , що виникають з умов Кредитного договору.

У випадку невиконання Позичальником боргових зобов`язань перед Банком за Кредитним договором, відповідно до п.3.2. Договору поруки 1 Поручитель 1 приймає на себе зобов`язання здійснити виконання боргових зобов`язань в повному обсязі, заявленому Банком, протягом 3-х банківських днів з дати отримання відповідної письмової вимоги Банку.

Крім того, з метою забезпечення виконання зобов`язань за Кредитним договором 16.08.2007 року між ОСОБА_3 та Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк», правонаступником якого за всіма правами та обов`язками є Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк», було укладено Договір поруки №SR-003/188/2007/2.

18.05.2009 року, 11.09.2009 року, 16.12.2009 року, 16.06.2010 року, та 13.05.2011 року між ОСОБА_3 та Банком були укладені Додаткові договори до Договору поруки 2, якими були внесені відповідні зміни до Договору поруки 2.

За умовами Договору поруки 2, а саме п.1.1., Поручитель 2 зобов`язався відповідати в повному обсязі по борговим зобов`язанням ОСОБА_1 , що виникають з умов Кредитного І договору.

У випадку невиконання Позичальником боргових зобов`язань перед Банком за Кредитним договором, відповідно до п.3.2. Договору поруки 2 Поручитель 2 приймає на себе зобов`язання здійснити виконання боргових зобов`язань в повному обсязі, заявленому протягом 3-х банківських днів з дати отримання відповідної письмової вимоги Банку.

Також судом встановлено, що виконання зобов'язань за даним кредитним договором забезпечувалось Договором іпотеки №РСL-003/188/2007 від 16.08.2007 року, предметом якого є квартира за адресою: АДРЕСА_1 .

Судом встановлено, що 25.11.2011 р. між Публічним акціонерним товариством «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» укладено Договір купівлі-продажу кредитного портфелю, відповідно до якого Банк відступив, а Товариство прийняло право вимоги за Кредитним договором №ML-003/188/2007 від 16.08.2007 року, укладеним між Банком та ОСОБА_1 , Договором поруки №SR-003/188/2007/1. від 16.08.2007 року, укладеним між Банком та ОСОБА_2 , а також за Договором поруки №SR-003/188/2007/2 від 16.08.2007 року, укладеним між Банком та ОСОБА_3 .

Позивач звернулась до суду з позовом про визнання недійсним Кредитного договору №ML-003/188/2007 від 16.08.2007 року, оскільки в момент його укладання вона перебувала під психологічним впливом та не могла усвідомлювати значення своїх дій.

В ході розгляду справи судом встановлено, що ОСОБА_1 на момент вчинення оспорюваного правочину була прихожанкою Християнської релігійної громади «Посольство благословенного царства Божого для всіх народів» у Солом'янському районі. Зазначену церкву відвідувала від 1999 року до 2009 року

Зазначені обставини встановлені під час допиту ОСОБА_1 в якості свідка в ході судового розгляду.

Крім того, зазначені обставини були встановлені в ході розгляду кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.190, ч.2 стю205, ч.2 ст.209 КК України, у якій ОСОБА_1 визнана потерпілою.

Відповідно до ухвали Апеляційного суду м.Києва від 16.10.2013 року судом встановлено, що, починаючи від січня 2007 року ОСОБА_6 на зборах прихожан церкви «Посольство Боже» в місті Києві почала схиляти вказаних осіб передавати їй грошові кошти під приводом вкладання їх нібито в будівництво об`єктів нерухомості на території м.Києва, обіцяючи при цьому повернення цих коштів в обумовлені договором строки, а також обов`язкову виплату дивідендів в розмірі від 40 до 60 відсотків річних від вкладеної громадянином суми.

В той же час, лідерами церкви «Посольство Боже», в тому числі її старшим пастирем ОСОБА_7 , на зборах прихожан церкви проводилася агітація останніх щодо отримання під заставу власного житла та іншого майна кредитів у банківських установах та передачі отриманих в кредит коштів іншим прихожанам церкви, які займалися підприємницькою діяльністю, в тому числі, ОСОБА_6 для їх примноження.

Крім того, судом встановлено, що ОСОБА_6 у зазначений спосіб заволоділа грошовими коштами ОСОБА_1 .

Статтею 15 ЦК передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно з ч.1, п.2 ч.2 ст.16 ЦК кожна особа має право звернутися до суду по захист свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання правочину недійсним.

Як визначено п.3 ст.203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Саме волевиявлення є важливим зовнішнім проявом будь-якої укладеної правочину. Волевиявлення має бути спрямоване на досягнення відповідного юридичного наслідку в результаті укладення будь-якого правочину.

Статтею 203 ЦК України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Підстави недійсності правочину встановлені ст.ст.215, 216 ЦК України.

Згідно зі ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент його вчинення стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до роз`яснень, які містяться у п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам відповідно до статті 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо).

Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду.

Відповідно до ст.225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Підставою для визнання правочину недійсним на підставі, яка передбачена зазначеною нормою, повинна бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала у такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

Тобто, для визнання правочину недійсним необхідна наявність факту, що особа саме у момент укладення договору не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними.

Для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Викладене узгоджується з правовими висновками, наведеними у постановах Верховного Суду України: від 29 лютого 2012 року у справі №6-9цс12 та від 17 вересня 2014 року у справі №6-131цс14.

Відповідно до ст.231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним.

Винна сторона (інша особа), яка застосувала фізичний або психічний тиск до другої сторони, зобов`язана відшкодувати їй збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв`язку з вчиненням цього правочину.

Відповідно до висновку експерта за результатами проведення судової психологічної експертизи №7821/15-61 під час богослужінь та проповідей проповідниками, лекторами тощо християнської релігійної громади «Посольства благословенного царства Божого для всіх народів» до прихожан застосовувалися наступні методи цілеспрямованого скритого (прихованого) психологічного впливу на свідомість присутніх: сугестія, навіювання, створення нових установок, формування порядку необхідних дій, вибіркова увага або вибіркова неувага, приховане залякування, зараження, метод створення невизначених ситуацій, психологічні маніпуляції, нейролінгвістичне програмування, залучення до нової діяльності, наслідування, гіпнотичні техніки.

За допомогою зазначених методів цілком можливо ефективно вплинути на людину до ступеню порушення у ній у повній мірі розуміння рішення, яке вона приймає та реалізації своїх дій, у тому числі з укладення договору від 16.08.2007 р. №ML-003/188/2007.

Під час укладання наведеного договору ОСОБА_1 , з урахуванням особливостей власного темпераменту, поведінки та соціально-психологічних особливостей, з урахуванням визначеного їй діагнозу перебувала під впливом методів прихованого психологічного тиску, які були здійснені стосовно неї під час перебування її в якості прихожанки Християнської релігійної громади «Посольство благословенного царства Божого для всіх народів» у Солом'янському районі м.Києва, внаслідок чого вона не могла розуміти значення своїх дій та керувати ними у конкретній зазначеній ситуації продажу (застави) власного житла від 16.08.2007 року.

Відповідно до висновку експерта за результатами проведення судово-психологічної експертизи від 06.09.2019 року №1146/19-25 вплив методів прихованого психологічного впливу на свідомість ОСОБА_1 розпочався під час її перебування в якості прихожанки Християнської релігійної громади «Посольство благословенного царства Божого для всіх народів».

Конкретну дату в межах даного експертного дослідження встановити не вбачається за можливе, оскільки застосований до ОСОБА_1 психологічний вплив мав пролонгований на накопичуваний характер. Проте, можливо стверджувати, що на момент укладання кредитного договору від 16.08.2007 року №МL-003/188/2007 із Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк» ОСОБА_1 вже перебувала під впливом методів прихованого психологічного тиску, які були здійснені стосовно неї під час перебування її в якості прихожанки зазначеної громади, та не могла розуміти значення своїх дій і керувати ними у ситуації продажу (застави) власного житла.

Враховуючи встановлення ОСОБА_1 у 2011 році діагнозу «Депресивний помірний розлад спровокований психогенно (затяжний перебіг), антено-депресивний синдром» говорить про усвідомлення жінкою в тому чи іншому ступені небезпечності ситуації для її майнового становища, що супроводжувалось відчуттям безпорадності. Зважаючи на симптоматику, яка супроводжує депресивні розлади та її вплив на розумову та вольову сфери людини можливо стверджувати, що з моменту виникнення в ОСОБА_1 хворобливих змін у психічній діяльності, а також протягом часу прогресування та збереження цих змін об`єктивна можливість повноцінно усвідомлювати глибинний соціальний зміст виниклих досліджуваних обставин (втягнення себе у шахрайські дії) та самостійно керувати власними діями для нівелювання негативних результатів у ОСОБА_1 відсутня. Наведене дозволяє говорити, що станом на 2018 рік (останнє відповідно до медичних документів звернення ОСОБА_1 за медичною допомогою) вплив методів прихованого психологічного тиску, які були здійснені (застосовані) стосовно ОСОБА_1 , під час перебування її в якості прихожанки Християнської релігійної громади «Посольство благословенного царства Божого для всіх народів» у Солом`янському районі м.Києва, не припинився.

Враховуючи встановлені судом обставини, оцінюючи досліджені судом докази в їх сукупності, суд вважав доведеним позивачем факт, що в момент укладення оспорюваного Кредитного договору остання перебувала під впливом методів прихованого психологічного тиску, які були здійснені стосовно неї під час перебування її в якості прихожанки Релігійної громади, і вона не могла розуміти значення своїх дій і керувати ними, що є підставою для визнання правочину недійсним.

Колегія суддів, зокрема, звертає увагу на наступне.

Так, 16 серпня 2007 року між ОСОБА_1 та ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого за всіма правами та обов`язками є ПАТ «ОТП Банк», було укладено Кредитний договір №ML-003/188/2007.

За умовами Кредитного договору Банк надав позичальнику кредит в розмірі 111 142,50 доларів США.

Кредитні кошти надавались Банком на підставі Кредитної заявки Позичальника від 16.08.2007 року шляхом перерахування кредитних коштів в повній сумі з кредитного рахунку на поточний рахунок Позичальника, відкритий у Банку.

В подальшому неодноразово підписувались додаткові договори до Кредитного Договору, а саме Додатковий договір № від 14.08.2009 року; Додатковий договір №2 від 11.09.2009 року; Додатковий договір №4 від 16.06.2010 року; Додатковий договір № від 12.08.2010 року; Додатковий договір №6 від 13.05.2011 року. До 2011 року ОСОБА_8 виконувала умови Кредитного Договору.

Голосіївським районним судом м .Києва позов ОСОБА_1 задоволено з підстав укладення договору, коли вона була прихожанкою релігійної організації «Церква «Посольства благословенного царства Божого для всіх народів» та визнана потерпілою у кримінальному провадженні і встановлено, що ОСОБА_1 передала кошти іншій особі. Відповідно до висновку експерта за результатами проведення судової психологічної експертизи №7821/15- 61 за допомогою зазначених методів можливо, ефективно вплинути на людину до ступеня порушення у ній у повній мірі розуміння рішення, яке вона приймає та реалізації у своїх діях, утому числі укладення договору від 16.08.2007 року та встановлено, що вона не могола керувати своїми діями у конкретній ситуації продажу (застави) власного житла від 16.08.2007 року., при цьому експерта зазначає конкретну дату 16.08.2007 року., проте судом не взято до уваги той факт, що зобовязання за договором ОСОБА_9 перестала виконувати в 2012 році, коли не внесла черговий платіж згідно з графіком платежів до Кредитного Договору. Отже, можна зробити висновок, що з 2007 року ОСОБА_1 розуміла значення своїх дій і виконувала умови Кредитного Договору.

При задоволенні позову ОСОБА_1 при визнанні договору не дійсним не застосовано наслідки недійсності правочину Голосїївським районним судом м. Києва.

Відповідно до статті 1057-1 ЦК України (Правові наслідки недійсності кредитного договору) у разі визнання недійсним кредитного договору суд за заявою сторони в обов`язковому порядку застосовує наслідки недійсності правочину, передбачені частиною першою статті 216 цього Кодексу, та визначає грошову суму, яка має бути повернута кредитодавцю.

Визнаючи недійсним кредитний договір, у якому виконання зобов`язання позичальника забезпечено заставою майна позичальника або поручителя, суд за заявою кредитодавця накладає на таке майно арешт.

Арешт на майно підлягає зняттю, якщо протягом 30 днів з дня набрання законної сили рішенням суду про визнання недійсним кредитного договору кошти у розмірі, визначеному судом, будуть повернуті кредитодавцю. Якщо у зазначений строк зобов`язання повернути кошти не виконано, кредитодавець має право звернутися до суду з позовом про звернення стягнення на арештоване майно.

Арешт на майно, накладений відповідно до частини другої цієї статті, підлягає зняттю після виконання зобов`язання повернути кредитодавцю кошти у розмірі, визначеному судом.

Визнаючи недійсним договір застави, який забезпечував виконання зобов`язання позичальника за кредитним договором, суд за заявою кредитодавця накладає арешт на майно, яке було предметом застави. Такий арешт підлягає зняттю після виконання зобов`язання повернути кредитодавцю кошти за кредитним договором, а у разі визнання кредитного договору недійсним - після виконання зобов`язання повернути кредитодавцю кошти в розмірі, визначеному судом відповідно до частини першої цієї статті.

06 грудня 2017 року представником ТОВ «ОТП Факторинг Україна» подано заяву про застосування наслідків недійсності правочину в порядку передбаченому статтею 216 ЦК України, проте судом неправомірно відмовлено у застосуванні насідків недійсності правочину.

ТОВ «ОТП Факторинг Україна» не погодилося з такою позицією суду оскільки на момент звернення до суду та винесення рішення зазначена норма була чинною.

Відповідно до статті 216 Цивільного кодексу України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Якщо у зв`язку з вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною.

Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів.

Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін.

Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою.

Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи.

Суд першої інстанції обґрунтував свою відмову у застосуванні наслідків недійсності правочину, посилюючись га те, що норми Закону №5405-VI від 2 жовтня 2012 року, якими ЦК України доповнено статтею 1057 -1 ЦК , набрали чинності 4 листопада 2012 року, тобто після укладення спірного Кредитного договору, що виключає можливість застосування зазначеної норми до спірних правовідносин, проте не правомірно не застосовано статтю 216 ЦК України, про заявляв представник ТОВ «ОТП Факторинг Україна».

Згідно з п.7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

За змістом статті 216 ЦК України та виходячи із загальних засад цивільного законодавства суд може застосувати з власної ініціативи реституцію як наслідок недійсності. Судам необхідно враховувати, виконання чи невиконання сторонами зобов`язань, які виникли з правочину, має значення для визначення наслідків його недійсності.

Відповідно до правової позиції Верховного суду від 27 листопада 2019 року (справа №396/29/17) за ч.1 статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 1212 ЦК України положення цієї глави застосовуються також до вимог про повернення виконаного за недійсним правочином.

У абзаці 1 частини першої статті 216 ЦК України передбачено, що у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Згідно з ч.4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі №910/1238/17 (провадження №12-83гс18) зроблено висновок, що «положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: повернення виконаного за недійсним правочином; витребування майна власником з чужого незаконного володіння; повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що цей вид зобов`язань породжують такі юридичні факти: 1) набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; 2) відсутність для цього правових підстав або якщо такі відпали».

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі №922/3412/17 (провадження №12-182гс18) та від 13 лютого 2019 року у справі №320/5877/17 (провадження №14-32цс19) зроблено висновок, що «предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України».

Як вбачається з вироку Деснянського районного суду Київської області від 16 липня 2012 року (т.2, а.с.56-142), ним задоволено цивільний позов ОСОБА_1 і стягнуто з ОСОБА_6 матеріальну шкоду, еквівалентну 138 900 доларів, що складало 1 111 200 грн.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 16 жовтня 2013 року вирок відносно ОСОБА_6 змінено, в тому числі і в частині вирішення цивільних позовів про стягнення на користь потерпілих заподіяної злочинами матеріальної шкоди і стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_1 суму еквівалентну 166 195 доларам США, що складало 1 329 560 грн.

Відповідно до ст.ст.77-81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Згідно зі ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Зокрема, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст.376 підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає за необхідне рішення Голосіївського районного суду м.Києва від 01 грудня 2021 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 скасувати і ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати недійсним кредитний договір №ML-003/188/2007 від 16.08.2007 року, укладений між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_1 .

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» суму заборгованості за кредитним договором № ML-003/188/2007 від 16.08.2007 року у розмірі 111 142,50 доларів США, що станом на 06 грудня 2017 року становило 3 019 119 грн. 32 коп.

Також, в порядку ст.141 ЦПК України слід стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 3 441 грн. та за подання апеляційної скарги у розмірі 5 333 грн. 55 коп.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.367, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» задовольнити частково.

Рішення Голосіївського районного суду м.Києва від 01 грудня 2021 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 скасувати і ухвалити в цій частині нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк», Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна», третя особа: «Християнська релігійна громада «Посольство благословенного царства Божого для всіх народів» у Солом`янському районі м.Києва про визнання кредитного договору недійсним задовольнити частково.

Визнати недійсним кредитний договір №ML-003/188/2007 від 16.08.2007 року, укладений між Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк» та ОСОБА_1 .

Стягнути з ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податківНОМЕР_1 , паспорт серія: НОМЕР_2 , виданий Деснянським РУ ГУ МВС України в м. Києві, 29.11.2001 року, дата народження: ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса:

АДРЕСА_2 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» (адреса: 03680, м. Київ, вул. Фізкультури, 28-Д, р/р

№ НОМЕР_3 в АТ «ОТП Банк», МФО 300528, ) суму заборгованості за кредитним договором № ML-003/188/2007 від 16.08.2007 року у розмірі 111 142,50 (сто одинадцять тисяч сто сорок два, 50) доларів США, що станом на 06 грудня 2017 року становило 3 019 119 (три мільйони дев`ятнадцять тисяч сто дев`ятнадцять) грн. 32 коп.

Стягнути з ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» () судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 3 441 (три тисячі чотириста сорок одна) грн. та за подання апеляційної скарги у розмірі 5 333 (п`ять тисяч триста тридцять три) грн. 55 коп.

В решті рішення залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 12 листопада 2021 року.

Головуючий:

Судді: