Єдиний унікальний номер 317/10/20
Провадження № 2/317/27/2021
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 січня 2021 року м. Запоріжжя

Запорізький районний суд Запорізької області у складі:

головуючого судді Сакояна Д.І.

за участі:

секретаря судового засідання Борисенко Д.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у загальному позовному провадженні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні майном шляхом вселення,-

ВСТАНОВИВ:

Позивачка ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про встановлення порядку користування, усунення перешкод у користуванні майном шляхом вселення.

Ухвалою Запорізького районного суду Запорізької області від 13.07.2020 позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_3 про встановлення порядку користування та усунення перешкод у користуванні майном шляхом вселення залишено без розгляду в частині позовних вимог про встановлення порядку користування.

З урахуванням уточнень від 21.08.2020 (а.с. 124-127), позивачка просить усунути їй перешкоди у користуванні майном, а саме 1/2 частиною будинку АДРЕСА_1 шляхом вселення до будинку.

В обґрунтування позову зазначає, що рішенням Запорізького районного суду Запорізької області у справі № 2-1006/07 від 26.12.2017 за ОСОБА_1 визнано право власності на частину жилого будинку, господарських споруд за адресою: АДРЕСА_1 . Інша 1/2 частина будинку належала ОСОБА_4 , який ІНФОРМАЦІЯ_1 помер. На цю частину майна претендує відповідачка - ОСОБА_2 , яка є спадкоємицею за заповітом на все майно ОСОБА_4 . Крім того, на цей час у провадженні Запорізького районного суду Запорізької області знаходиться справа № 317/2232/19 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним. У справі № 317/22/32/19 ОСОБА_3 просить суд визнати недійсним заповіт, який був складений ОСОБА_4 .

Фактично проживати в своїй частині будинку позивачка не може, оскільки відповідачка чинить їй перешкоди і не дає можливості навіть зайти до будинку. Позивачка неодноразово приїжджала до будинку з метою проживання в ньому, однак відповідачка влаштовувала сварку, виганяла її з будинку. Позивачка викликала поліцію, щоб та вплинула на ОСОБА_2 і відповідачка перестала чинити їй перешкоди у проживанні в цьому будинку. Так, в матеріалах справи знаходиться копія доповідної записки т.в.о. начальника СРПП Запорізького РВП Дніпровського ВП ГУНП в Запорізькій області І. Васильчука, в якій зазначено, що 24.09.2019 до Запорізького РВП надійшло повідомлення із служби 102. Під час проведення перевірки було здійснено виїзд за адресою ( АДРЕСА_1 ), де до співробітників поліції із заявою звернулась ОСОБА_1 з проханням притягнути ОСОБА_2 до відповідальності, оскільки остання не дає ОСОБА_1 зайти до будинку, який належить заявниці на праві власності. Крім того, події 24.09.2019 були заактовані.

Зайти до будинку позивачка спробувала і 06.10.2019, однак ОСОБА_2 поводила себе так само, вселенню перешкоджала, внаслідок чого знову довелось викликати поліцію.

Позивачка ОСОБА_1 у судовому засіданні 08.10.2020 позов підтримала, зазначила, що хоче проживати у спірному житловому будинку. Вона стала власником 1/2 частини на підставі рішення суду. Інша частина належала ОСОБА_4 . В житлі де вона проживає зараз, проживає три сім`ї. Їй важко жити з трьома сім`ями, тому вирішила вселитись у будинок. Ще до реєстрації по АДРЕСА_1 , вона проживала там з чоловіком. Також там жила їх онука з чоловіком. Починаючи із жовтня 2019 року вона намагається вселитись до будинку. Вільного доступу до будинку вона не має. У неї були ключі, проте ОСОБА_2 змінила замки. Починаючи із жовтня 2019 року відповідачка чинить перешкоди. Влітку 2020 року вона також там була. У будинку є санвузол, а за документами немає. Вони з чоловіком добудовували коридор у 2016 році. Вона вчиняла дії щодо вселення. З жовтня 2019 року почались перешкоди. У неї був свій ключ, тож вона зайшла до будинку до першого коридору. Будинок відчиняла у присутності свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_6 . Також був майстер, який повинен був поставити двері. Вони вирізали вікно і поставили двері в коридорі. Попросили ОСОБА_2 звільнити кімнату, вона пообіцяла звільнити. Двері вона поставила, щоб був окремий вхід. Ці двері ОСОБА_2 зняла. На вхідних дверях вона поставила нові замки. Це показала їй ОСОБА_2 , коли позивачка приїхала днів через п`ять вселятись до будинку. У той день вона викликала поліцію. Поліція рекомендувала звернутись їй до суду. Більше вона не намагалась вселятись.

Представник позивачки, адвокат Кузнєцов Д.О., у судовому засіданні 08.10.2020 позов підтримав, надав пояснення аналогічні тим, що викладені у позові. У подальшому представник позивачки участі у розгляді справи не брав.

У заяві від 12.01.2021 адвокат Кузнєцов Д.О. просив розглянути справу за відсутності позивача та його представника.

Належним чином повідомлена про дату, час та місце розгляду справи відповідачка ОСОБА_2 у судове засідання не з`явилась, причини неявки суду не повідомила.

У судовому засіданні 08.10.2020 представник відповідачки, адвокат Косякова З.М., заперечувала проти задоволення позову у повному обсязі. Зазначила, що після 2007 року позивачка не проживала у спірному будинку. Лише після смерті колишнього чоловіка вона висловила намір проживати у будинку. За технічними характеристиками будинок складається з двох кімнат, інші приміщення є службовими. Обираючи собі місце проживання, позивачка обрала собі більшу кімнату. Для відповідачки цей будинок є постійним місцем проживання. Переселяти її у кімнату площею 6 кв.м не можна, оскільки вона не відповідає вимогам. Сторони по справі не є родичами. Вселення у житло колишньої дружини спадкодавця вважає неможливим. ОСОБА_1 забезпечена житлом, адже має 1/4 частину квартири. Вселення порушить інтереси ОСОБА_2 , право на приватне життя. Вона може реалізувати своє право шляхом викупу частини будинку. Відповідачка повідомляла представника про те, що позивачка прийшла до будинку, вирізала вікно, вставила двері, тим самим дала зрозуміти, що вона буде проживати у будинку у кімнаті площею 15 кв.м. Зі слів відповідачки ключів у ОСОБА_1 не було і не могло бути. ОСОБА_2 не змінювала замки. Востаннє замки змінювали ще за життя ОСОБА_7 . Чи має доступ ОСОБА_1 до будинку та чи має вона ключі від нього представник не знає. Вони готові надати ключі, щоб позивачка мала змогу заходити до будинку. Чи буде перешкоджати відповідачка позивачці залежить від того з ким і навіщо вона прийде до будинку. Надалі представник відповідачки участі у розгляді справи не брала.

Після судового засідання 08.10.2020, у якому адвокат Косякова З.М. брала участь, вона зверталась до суду:

- із заявою від 02.11.2020 про відкладення розгляду справи 03.11.2020 у зв`язку з зайнятістю в іншому судовому засіданні;

- із заявою від 18.11.2020 про відкладення розгляду справи 19.11.2020 у зв`язку з перебуванням на самоізоляції;

- із заявою від 09.12.2020 про відкладення розгляду справи 11.12.2020 у зв`язку з перебуванням на самоізоляції;

- із заявою від 11.01.2021 про відкладення розгляду справи 12.01.2021 у зв`язку з посиленням карантинних заходів.

Жодних документів, які б вказували на поважність причин неявки у вказані судові засідання, представник відповідачки не надавала.

У зв`язку з необхідністю додержання розумних строків розгляду справи, неодноразового відкладення судових засідань за клопотанням представника відповідачки, враховуючи, що на час подання цих заяв представник відповідачки вже скористалась своїм правом на вступне слово, приймала участь у судовому засіданні при дослідженні письмових доказів у справі, суд вважає за можливе продовжити та закінчити судовий розгляд за відсутності відповідачки ОСОБА_2 та її представника, адвоката Косякової З.М.

Належним чином повідомлена про дату, час та місце розгляду справи третя особа, ОСОБА_3 , у судове засідання не з`явилась, що не є перешкодою для розгляду справи.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, вислухавши доводи позивачки ОСОБА_1 , представників сторін, дослідивши матеріали справи, встановивши обставини і перевіривши їх доказами, приходить до наступних висновків.

Рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 26.12.2007 у справі № 2-1006/07 здійснено поділ житлового будинку та господарських споруд за адресою: АДРЕСА_1 , між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 - кожному по 1/2 частині. Також вказаним рішенням за ОСОБА_1 визнано право власності на 1/2 частину житлового будинку, господарських споруд за адресою: АДРЕСА_1 .

Право власності на означену частку житлового будинку зареєстровано за ОСОБА_1 в Орендному підприємстві «Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації», що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 18538431 від 16.04.2008.

Як видно зі свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , виданого повторно Олександрівським районним у місті Запоріжжі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області 04.06.2019, ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Заповітом від 28.07.2016 ОСОБА_4 заповів все своє майно, зокрема, 1/2 частину житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_2 .

Заявою від 29.01.2019 ОСОБА_2 прийняла спадщину за заповітом, відкриту після смерті ОСОБА_4 .

Також до Запорізької районної державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за законом, відкритої після смерті ОСОБА_4 , звернулась ОСОБА_3 , а ОСОБА_8 подала заяву по відмову від спадщини.

На час розгляду даної справи відомостей про отримання ОСОБА_2 , чи іншою особою, як спадкоємцем ОСОБА_4 , свідоцтва про право на спадщину на частину житлового будинку спадкова справа не містить.

Наразі у провадженні Запорізького районного суду Запорізької області перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання недійсним заповіту, складеного ОСОБА_4 .

За змістом наявної у справі копії доповідної записки щодо розгляду повідомлення ОСОБА_1 , складеної т.в.о. начальника СРПП Запорізького РВП Дніпровського ВП ГУНП в Запорізькій області Ігорем Васильчуком, 24.09.2019 під час проведення перевірки було здійснено виїзд за адресою: АДРЕСА_1 , де до співробітників поліції із заявою звернулась ОСОБА_1 , в якій просила органи поліції притягти до відповідальності ОСОБА_2 , яка не дає заявниці зайти до будинку. Під час проведення перевірки було встановлено наявність ознак цивільно-правових відносин, які не входять до компетенції органів Національної поліції, у зв`язку з чим припинено перевірку.

За змістом наявної у справі доповідної записки щодо розгляду повідомлення, складеної начальником СРПП Запорізького РВП Дніпровського ВП ГУНП в Запорізькій області ОСОБА_9 , 06.10.2019 до Запорізького РВП Дніпровського ВП ГУНП в Запорізькій області надійшло повідомлення зі служби 102 про те, що за адресою: АДРЕСА_1 , у тещі конфлікт з сусідами. У ході збору матеріалу було встановлено, що у ОСОБА_1 конфлікт виник у зв`язку з розподілом майна. Під час проведення перевірки було встановлено наявність ознак цивільно-правових відносин, відсутність ознак, котрі б вказували на наявність кримінального правопорушення, у зв`язку з чим припинено перевірку.

Як видно з акту від 24.09.2019, складеного ОСОБА_1 за участі ОСОБА_6 , ОСОБА_5 , ОСОБА_10 , 24.09.2019 ОСОБА_1 із вказаними особами прибула до будинку АДРЕСА_1 з метою вселення у будинок. ОСОБА_2 чинила опір - замкнула вхід до двору на воротах та в будинок, погрожуючи металевою трубою та газовим балоном. Даний акт був запропонований ОСОБА_2 для підписання, але вона відмовилась він підпису та отримання акту.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Правова позиція Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) відповідно до п. 1 ст. 8 Конвенції гарантує кожній особі крім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Такий загальний захист поширюється як на власника житла (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999).

Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п. 2 ст. 8 Конвенції.

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла .

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції.

У спірних правовідносинах права позивачки, як співвласниці житлового будинку, захищені і ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

ЄСПЛ у ряді рішень зауважує, що ст. 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога ст. 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі ст. 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно зі ст. 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

У ст. 7 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку.

Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно із ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

За змістом ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

У судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у різні часи були дружинами ОСОБА_4 .

Частини співвласників у натурі в будинку, як за життя ОСОБА_4 , так і після його смерті, не виділялись, порядок користування житловим будинком не визначався.

Спадщина після смерті померлого ОСОБА_4 в установленому законом порядку не оформлена, проте суд виходить із того, що застосуванню підлягають положення ст. 1268 ЦК України.

Як наявні у справі докази, так і пояснення представника відповідачки, адвоката Косякової З.М., вказують на те, що ОСОБА_4 дійсно не має змоги проживати у спірному житловому будинку, через відсутність доступу до нього, перешкоди з боку відповідачки.

Під час судового розгляду 08.10.2020 судом вкотре було запропоновано сторонам добровільно врегулювати спір, на що представник відповідачка зазначила, що вони готові надати ключі позивачці, щоб та мала змогу заходити до будинку.

Відомостей про те, що на час розгляду справи 12.01.2021 позивачці були надані ключі від спірного житлового будинку, матеріали справи не містять.

Статтею 358 ЦК України регламентовано правила здійснення правомочностей співвласниками об`єкта права спільної часткової власності. Зокрема, передбачено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Зі змісту наведеної норми закону можна зробити висновок, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Вказана норма матеріального права свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд.

При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна має враховуватись правова природа такої власності, адже співвласникам належать ідеальні частки у праві власності на спільне майно, які є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частку майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до ч. 3 ст. 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток.

Як, позивачка, так і відповідачка, мають право на проживання у спірному житловому будинку.

На переконання суду у жодної зі сторін спору немає пріоритету у балансі інтересів.

Із наявної у справі копії технічного паспорту судом встановлено, що житловий будинок має дві житлові кімнати, в одній з яких наразі проживає ОСОБА_2 .

Під час розгляду справи судом не встановлено неможливості спільного проживання позивачки та відповідачки в одному будинку.

Наявність особистих неприязних стосунків не підтверджена матеріалами справи. Фактично спір між сторонами стосується не права власності, а лише порядку користування житловим будинком, адже і позивачка і відповідачка бажають проживати у більшій кімнаті.

Сам по собі факт того, що вільна житлова кімната має розмір 6,6 кв.м у жодному разі не може бути перешкодою для вселення позивачки до будинку.

Сторони не позбавлені можливості у подальшому вирішувати питання володіння та користування майном. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності, а у разі неможливості - вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Суд констатує, що де-юре спірні правовідносини у цій справі не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності чи визначення порядку користування майном. Саме лише вселення позивачки ОСОБА_1 до житлового будинку не порушить прав відповідачки, а можливі обмеження, які виникнуть у зв`язку з вселенням, є виправданою необхідністю забезпечення однакової реалізації своїх прав всіма співвласниками.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 19, 77-81, 141, 259, 89, 264-265, 267, 268 Цивільного процесуального кодексу України,-

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_2 ) до ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , паспорт НОМЕР_3 , виданий Комунарським РВ УМВС України в Запорізькій області, 70450, Запорізька область, Запорізький район, смт. Кушугум, вул. Партизанська, буд. 72), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_4 , АДРЕСА_3 ) про усунення перешкод у користуванні майном шляхом вселення - задовольнити у повному обсязі.

Усунути ОСОБА_1 перешкоди у користуванні майном, а саме 1/2 частиною будинку АДРЕСА_1 , вселивши її у житловий будинок АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , паспорт НОМЕР_3 , виданий Комунарським РВ УМВС України в Запорізькій області, 70450, Запорізька область, Запорізький район, смт. Кушугум, вул. Партизанська, буд. 72) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_2 ) судовий збір у розмірі 768 грн. 40 коп. (сімсот шістдесят вісім грн. 40 коп.).

Рішення суду може бути оскаржено шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Запорізького апеляційного суду через Запорізький районний суд Запорізької області відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу XIII Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України.

Суддя Д.І. Сакоян