Постанова

Іменем України

08 листопада 2021 року

м. Київ

справа № 307/3040/19

провадження № 61-13473св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю., Стрільчука В. А.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , Тячівська державна нотаріальна контора,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Габор Ярослава Іванівна, на рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 16 грудня 2019 року в складі судді Бобрушка В. І.

та постанову Закарпатського апеляційного суду від 14 липня 2020 року

в складі колегії суддів: Джуги С. Д., Кожух О. А., Бисаги Т. Ю.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до

ОСОБА_2 , Тячівської державної нотаріальної контори про визнання заповіту недійсним.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_3 04 березня 2015 року склав заповіт, відповідно до якого заповів позивачу все своє майно, зокрема

і житловий будинок з надвірними спорудами на

АДРЕСА_1 .

ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Під час звернення до Тячівської державної нотаріальної контори з метою оформлення спадщини, позивач дізналася, що ОСОБА_3 22 квітня 2016 року склав новий заповіт на користь ОСОБА_2 , що перешкоджає ОСОБА_1 оформити спадщину.

Вважає, що заповіт на користь ОСОБА_2 складений з порушенням норм матеріального права, тому його необхідно визнати недійсним.

Так, ОСОБА_3 спірний заповіт не підписував та не розумів значення своїх дій при його складанні, оскільки постійно перебував на лікуванні

у психіатричній лікарні. Волевиявлення заповідача не відповідало його волі. Форма заповіту не відповідає статті 1247 ЦК України, оскільки не містить підпису заповідача, а містить лише незрозумілий текст.

На підставі викладеного, ОСОБА_1 , з урахуванням уточнених позовних вимог, просила визнати недійсним заповіт, складений 22 квітня 2016 року ОСОБА_3 та посвідчений державним нотаріусом у реєстрі за № 2-462.

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

і мотиви їх ухвалення

Рішенням Тячівського районного суду Закарпатської області від 16 грудня 2019 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що заповіт від 22 квітня

2016 року складався за особистим зверненням ОСОБА_3 , дієздатність якого нотаріусом перевірена. У матеріалах справи відсутні докази про те, що на час посвідчення заповіту заповідач не мав повної цивільної дієздатності. Спірний заповіт від 22 квітня 2016 року підписано саме ОСОБА_3 . Надані позивачем довідки з лікарні не підтверджують обставин перебування

ОСОБА_3 на час підписання та посвідчення спірного заповіту в недієздатному стані чи відсутність у нього волевиявлення щодо вчинення вказаного правочину.

При цьому, позивач та її представники в судовому засіданні не заявляли клопотання про призначення у цій справі посмертної судово-психіатричної експертизи щодо визначення дієздатності померлого ОСОБА_3 на час укладення спірного заповіту, а також почеркознавчої експертизи.

Постановою Закарпатського апеляційного суду від 14 липня 2020 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, а також зазначив, що ОСОБА_3 недієздатним чи обмежено дієздатним визнаний судом не був, тому мав право на складання заповіту. Спірний заповіт має письмову форму, посвідчений нотаріусом та зареєстрований у реєстрі нотаріальних дій. Нотаріус роз`яснила ОСОБА_3 зміст заповіту, зміст статей 1233-1236, 1241, 1247-1248, 1254, 1257, 1307 ЦК України. Примірник заповіту видано заповідачу.

Матеріалами справи, зокрема висновком почеркознавчої експертизи

від 17 квітня 2019 року, проведеної під час досудового розслідування за зверненням позивача, доведено, що спірний заповіт від 22 квітня 2016 року підписаний саме ОСОБА_3 .

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Габор Я. І., просила скасувати рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду, ухвалити нове судове рішення про задоволення позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

У касаційній скарзі як на підставу оскарження судового рішення позивач посилається на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України. Вказував, що суди не врахували висновки щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі № 755/10421/15-ц (провадження № 61-45031св18),

від 30 січня 2019 року у справі № 462/3286/16-ц (провадження

№ 61-37192св18).

Касаційна скарга також мотивована тим, що ОСОБА_3 не розумів значення своїх дій при складанні спірного заповіту, оскільки постійно перебував на лікуванні у психіатричній лікарні, волевиявлення на вчинення вказаного правочину не відповідало його волі. ОСОБА_3 спірний заповіт не підписував.

Доводи інших учасників справи

ОСОБА_2 подав до суду відзив на касаційну скаргу, в якому просив рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції залишити без змін, оскільки вони є законними та обґрунтованими.

Вказував, що висновком почеркознавчої експертизи підтверджено виконання підпису у спірному заповіті саме ОСОБА_3 . Позивач не подала до суду доказів, що заповідач не розумів значення своїх дій та не міг ними керуватися під час посвідчення вказаного заповіту.

Інший учасник справи відзиву на касаційну скаргу не направив.

Провадження у суді касаційної інстанції

Касаційна скарга подана до Верховного Суду ОСОБА_1 04 вересня

2020 року.

Ухвалою Верховного Суду від 17 вересня 2020 року відкрито касаційне провадження у справі.

Встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини справи

Суди встановили, що ОСОБА_4 і ОСОБА_3 перебували у зареєстровану шлюбі з 02 серпня 1982 року.

ОСОБА_4 була власником житлового будинку з надвірними спорудами на АДРЕСА_1 .

Так, згідно з довідкою Тячівського районного підприємства технічної інвентаризації від 18 липня 2016 року, станом на 31 грудня 2012 року за

ОСОБА_4 було зареєстровано домоволодіння на

АДРЕСА_1 , загальною площею 46,4 кв. м, житловою площею 34,6 кв. м.

ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Згідно із заповітом від 04 березня 2015 року, посвідченим та зареєстрованим секретарем Виконавчого комітету Руськополівської сільської ради Тячівського району Закарпатської області, ОСОБА_3 заповів ОСОБА_1 все своє майно, де б воно не знаходилось і з чого б воно не складалося, зокрема і житловий будинок з надвірними спорудами на АДРЕСА_1

Відповідно до заповіту від 22 квітня 2016 року, посвідченого та зареєстрованого державним нотаріусом Тячівської державної нотаріальної контори Бенчак М. Т. у реєстрі за № 2-462, ОСОБА_3 заповів ОСОБА_2 все своє майно, де б воно не знаходилось і з чого б воно не складалося.

Витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі від 22 квітня 2016 року за № 43679249, який сформовано нотаріусом Бенчак М. Т., підтверджено, що заповіт ОСОБА_3 зареєстровано Тячівською державною нотаріальною конторою в 10.29 год 22 квітня 2016 року, зазначено місце посвідчення заповіту - Тячівська державна нотаріальна контора.

Довідками Виконавчого комітету Руськополівської сільської ради Тячівського району Закарпатської області від 20 липня 2016 року підтверджено, що адреса спірного житлового будинку - АДРЕСА_1 , змінена на іншу адресу - АДРЕСА_1 , а у подальшому - на

АДРЕСА_2 .

ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідно до довідки Виконавчого комітету Руськополівської сільської ради Тячівського району Закарпатської області від 09 лютого 2017 року

ОСОБА_2 поховав свого сусіда ОСОБА_3 .

У довідці Тячівського районного територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) від 31 серпня 2017 року зазначено, що ОСОБА_3 , знаходився на обслуговуванні в Тячівському районному територіальному центрі з 01 квітня 2009 року до 01 жовтня

2014 року. Знятий з обслуговування 01 жовтня 2014 року з хворобою.

Згідно з довідкою Обласної психіатричної лікарні села Вільшани

від 19 вересня 2017 року ОСОБА_3 знаходився на стаціонарному лікуванні у цій лікарні з 07 травня 2008 року до 27 травня 2008 року.

Відповідно до постанови старшого слідчого Слідчого відділу Тячівського відділу поліції головного управління Національної поліції в Закарпатській області від 26 квітня 2019 року кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 30 травня 2018 року на підставі заяви ОСОБА_5 (матері позивача) про те, що невстановлена особа підробила рукописний текст та підпис від імені ОСОБА_3 у заповіті

від 22 квітня 2016 року та у заповіті від 04 червня 2015 року, закрито у зв`язку з відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення, передбаченого частиною першої статті 358 КК України.

У вказаній постанові слідчого зазначено, що під час досудового розслідування було проведено почеркознавчу експертизу та згідно

з висновком експерта від 17 квітня 2019 року підпис «Капуш» в графі «Підпис» поруч з друкованим записом « ОСОБА_3 » у заповіті від 04 березня 2015 року, що посвідчений секретарем Виконавчого комітету Руськополівської сільської ради Тячівського району Закарпатської області, виконаний ОСОБА_3 . Підпис « ОСОБА_3 » в графі «Підпис» у заповіті

від 22 квітня 2016 року, що посвідчений державним нотаріусом Тячівської державної нотаріальної контори Бенчак М. Т., виконаний ОСОБА_3 .

Суди також встановили, що заповіт від 22 квітня 2016 року складався за особистим зверненням ОСОБА_3 , дієздатність якого нотаріусом була перевірена. Нотаріус роз`яснила ОСОБА_3 зміст заповіту, зміст статей 1233-1236, 1241, 1247-1248, 1254, 1257, 1307 ЦК України. Примірник заповіту видано заповідачу.

Позивач та її представники в судовому засіданні не заявляли клопотання про призначення в цій справі посмертної судово-психіатричної експертизи щодо визначення дієздатності померлого ОСОБА_3 на час укладення спірного заповіту, а також почеркознавчої експертизи.

Позиція Верховного Суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України.

Так, частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; якщо судове рішення оскаржується

з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частинами першою та другою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Відмовляючи у задоволенні позову, суди виходили з того, що зібраними

у справі доказами підтверджено, що спірний заповіт підписано саме ОСОБА_3 , дієздатність якого нотаріусом перевірена. Позивач не довела належними та допустимими доказами, що заповідач не усвідомлював значення своїх дій та (або) не міг керувати ними на час складення

заповіту від 22 квітня 2016 року. Позивач та її представники в судовому

засіданні не заявляли клопотання про призначення в цій справі посмертної

судово-психіатричної експертизи щодо визначення дієздатності померлого

ОСОБА_3 на час укладення спірного заповіту, а також почеркознавчої експертизи.

Колегія суддів погоджуються з вказаними висновками судів попередніх інстанцій, враховуючи наступне.

Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити,

які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення та забезпечити поновлення порушеного права.

Відповідно до статті 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Статтею 1234 ЦК України визначено, що право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається.

Встановлено, що згідно із заповітом від 04 березня 2015 року ОСОБА_3 заповів ОСОБА_1 все своє майно, де б воно не знаходилось і з чого б воно не складалося.

Відповідно до заповіту від 22 квітня 2016 року ОСОБА_3 заповів

ОСОБА_2 все своє майно, де б воно не знаходилось і з чого б воно не складалося.

Стаття 1257 ЦК України передбачає, що за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Оскільки ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , а ОСОБА_1 позбавлена можливості оформити спадщину за заповітом від 04 березня 2015 року, оскільки існує інший заповіт від 22 квітня 2016 року, то вона звернулася до суду з цим позовом, в якому вказувала, що заповідач спірний заповіт не підписував та не розумів значення своїх дій при складанні вказаного правочину.

Заповіт, як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів. Недійсними є заповіти:

в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати, місця його складання тощо).

Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 27 жовтня

2021 року у справі № 272/1197/18 (провадження № 61-15998св20).

Правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені (частина перша статті 225 ЦК України).

Тлумачення статті 225 ЦК України свідчить, що правила цієї статті поширюються на випадки, коли фізична особа хоча і є дієздатною, однак

у момент вчинення правочину вона перебувала в такому стані, коли не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

Підставою для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, має бути встановлена судом абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

З позовом про визнання правочинів недійсними на підставі

статті 225 ЦК України звертається: або сторона правочину, яка не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними; або в разі її смерті - інші особи, чиї цивільні права або інтереси порушені. До інших осіб відносяться, зокрема, спадкоємці сторони правочину, яка не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними.

Тлумачення частини другої статті 1257 ЦК України свідчить, що для дійсності заповіту волевиявлення заповідача має бути вільним та відповідати його внутрішній волі. Воля - це внутрішнє бажання заповідача визначити юридичну долю спадщини на випадок своєї смерті шляхом складання особистого розпорядження (заповіту). Волевиявлення - це зовнішній прояв внутрішньої волі, який знаходить своє втілення в заповіті, складеному та посвідченому відповідно до вимог, передбачених ЦК України.

Подібні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 27 жовтня

2021 року у справі № 703/4689/18 (провадження № 61-14976св21).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Для визнання правочину недійсним необхідна наявність факту, що особа саме у момент укладення договору не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними. Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до норм процесуального закону зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін.

Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються

з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так й інших доказів. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на час вчинення правочину. Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи на час вчинення правочину.

Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним з доказів у справі

і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа

у конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Разом з тим, висновок експертизи має бути категоричним та не може ґрунтуватись на припущеннях. Для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 листопада 2019 року у справі

№ 496/4851/14-ц (провадження № 61-7835сво19).

Позивачка та її представники в судовому засіданні не заявляли клопотання про призначення в цій справі посмертної судово-психіатричної експертизи щодо визначення дієздатності померлого ОСОБА_3 на час укладення спірного заповіту.

Доказів того, що ОСОБА_3 на час укладення заповіту мав абсолютну неспроможність розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними, позивач суду не надала, що є її процесуальним обов`язком, передбаченим нормами процесуального права.

При цьому, право дієздатної фізичної особи на заповіт, як і будь-яке суб`єктивне цивільне право, здійснюється нею вільно, на власний розсуд (частина перша статті 12 та стаття 1234 ЦК України).

Нездійснення цього права не є підставою для його припинення.

Свобода заповіту передбачає особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належним чином вираженим, піддається правовій охороні і після смерті заповідача.

Свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також необхідність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання.

Юридична природа заповіту ґрунтується на його законодавчому визначенні як особистого розпорядження фізичної особи на випадок смерті.

Правова природа цього розпорядження визначається судовою практикою як односторонній правочин, що тягне відповідні правові наслідки.

Подібні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 29 вересня

2021 року у справі № 558/520/17 (провадження № 61-3640св21).

Відповідно до статті 1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу.

Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. Заповіти, посвідчені особами, зазначеними у частині третій цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України.

Звертаючись до суду із вимогами про визнання заповіту недійсним, позивач, серед іншого, посилалася на непідписання цього правочину заповідачем.

Аналіз норм Книги шостої ЦК України свідчить, що її нормами визначені вимоги до особи заповідача (стаття 1234 ЦК України), змісту заповіту

(статті 1236-1240, 1246 ЦК України), загальні вимоги до форми заповіту (стаття 1247 ЦК України), порядку його посвідчення нотаріусом та посадовою особою органу місцевого самоврядування (статті 1248, 1249, 1251,

1253 ЦК України), для яких законодавцем визначені і наслідки їх порушення.

Зміст частини першої статті 1257 ЦК України у смисловому зв`язку з іншими нормами дає підстави вважати, що порушеннями вимог до форми

і посвідчення заповіту є лише ті, які прямо зазначені у главі 85 ЦК України, зокрема у статтях 1247-1249, 1251, 1253 ЦК України.

Аналіз цих статей дає змогу констатувати, що законодавець висуває такі вимоги до форми заповіту, як письмова з нотаріальним посвідченням.

Проте, допускаються й інші способи посвідчення заповіту, враховуючи численні обставини, в яких може опинитися особа, яка бажає реалізувати своє право на заповіт.

Встановлені законодавцем правові механізми посвідчення заповіту доводять, що вони розраховані на те, щоб остання воля заповідача була виражена вільно і не виникло б жодного сумніву в цьому. Саме тому вони можуть бути віднесені до порядку посвідчення заповіту.

Форма заповіту має бути письмова, а порядок його посвідчення - різний: насамперед нотаріусом з додержанням вимог статей 1248,

1249 ЦК України, посадовою особою органів місцевого самоврядування (стаття 1251 ЦК України); іншими посадовими особами, зазначеними

у частинах першій-шостій статті 1252 ЦК України, з додержанням вимог частини сьомої цієї статті.

На підтвердження належності підпису на оспорюваному заповіті ОСОБА_3 судами взято до уваги експертизу, на яку міститься посилання у постанові про закриття кримінального провадження та яку проведено під час досудового розслідування кримінального правопорушення, порушеного на підставі заяви ОСОБА_5 (матері позивача) про те, що невстановлена особа підробила рукописний текст та підпис від імені ОСОБА_3 у заповіті

від 22 квітня 2016 року та заповіті від 04 червня 2015 року.

Суди також встановили, що кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 30 травня 2018 року на підставі заяви ОСОБА_5 (матері позивача) про те, що невстановлена особа підробила рукописний текст та підпис від імені ОСОБА_3 у заповіті від 22 квітня

2016 року та заповіті від 04 червня 2015 року, закрито у зв`язку з відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення, передбаченого частиною першої статті 358 КК України.

Позивач та її представники в судовому засіданні не заявляли клопотання про призначення в цій справі почеркознавчої експертизи з метою спростування обставин щодо належності підпису у спірному заповіті ОСОБА_3 .

Отже, матеріали справи не містять доказів, що волевиявлення ОСОБА_3 щодо складення заповіту на ім`я ОСОБА_2 , який і поховав заповідача, не було вільним і не відповідало його волі, тому суди дійшли правильного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог у цій справі.

Верховний Суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про відсутність підстав вважати складений ОСОБА_3 заповіт недійсним, оскільки позивач не надала суду належних та допустимих доказів порушення вимог чинного законодавства при його складанні чи посвідченні.

Безпідставним є посилання у касаційній скарзі на неврахування судами висновків, які були викладені у постановах Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі № 755/10421/15-ц (провадження № 61-45031св18),

від 30 січня 2019 року у справі № 462/3286/16-ц (провадження

№ 61-37192св18), оскільки висновки у цих справах і у справі, яка переглядається, а також встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є різними, у кожній із зазначених справ суди виходили з конкретних обставин справи та фактично-доказової бази

з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.

Подібність правовідносин означає, зокрема, тотожність об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм. Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи.

При цьому під судовими рішеннями у справах зі спорів, що виникли

з подібних правовідносин, необхідно розуміти, зокрема такі, де аналогічними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин.

Так, у справі № 755/10421/15-ц, предметом якої є визнання заповіту недійсним, була проведена судово-психіатрична експертиза, відповідно до висновків якої заповідач у період складання та посвідчення заповіту за своїм психічним станом не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними. Верховний Суд у постанові від 30 червня 2020 року зазначив, що відповідач ознайомилася з матеріалами справи, зокрема і з висновком експертизи. Проте, клопотання про призначення повторної експертизи заявлено не було, будь-яких додаткових письмових пояснень чи заперечень не надано.

Під час розгляду справи № 462/3286/16-ц за позовом про визнання заповіту недійсним також було проведено судово-психіатричну експерту, відповідно до висновку якої на час складення заповіту заповідач за своїм психічним станом не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, не був здатний прогнозувати наслідки власних дій, пов`язаних з укладенням заповіту. Верховний Суд у постанові від 30 січня 2019 року зазначив, що посилання у касаційній скарзі на те, що висновок проведеної у справі експертизи неповний та неясний і суд повинен був призначити додаткову експертизу, є безпідставним, оскільки в апеляційній скарзі відповідач не просила призначити додаткову експертизу, а, навпаки, без дослідження цієї обставини просила скасувати рішення місцевого суду й відмовити у позові.

Таким чином, відсутні підстави вважати, що суди у справі, що переглядається, не врахували висновки щодо застосування норми права

у подібних правовідносинах, викладені у наведених як приклад постановах касаційного суду, оскільки у цих постановах, та у справі, що є предметом перегляду, відмінними є, зокрема, встановлені фактичні обставини.

Зміст доводів касаційної скарги по суті зводиться до того, що ОСОБА_3 не підписував спірний заповіт та не розумів значення своїх дій при складанні спірного заповіту. Проте такі аргументи належним чином перевірені судами попередніх інстанцій та спростовані під час розгляду справи з урахуванням установлених обставин та норм матеріального права, які суди правильно застосували до спірних правовідносин.

Дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Порушень порядку надання та отримання доказів не встановлено, оцінка доказів зроблена судами першої та апеляційної інстанцій. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду

від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18).

При цьому, суд касаційної інстанції є судом права, а не факту, тому з огляду на вимоги процесуального закону, не здійснює оцінку доказів, у зв`язку з тим, що це знаходиться поза межами його повноважень.

Європейський суд з прав людини вказав, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява

№ 4909/04, від 10 лютого 2010 року).

Наявність обставин, за яких відповідно до частини першої статті 411 ЦПК України судові рішення підлягають обов`язковому скасуванню, касаційним судом не встановлено.

За таких обставин суд касаційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для скасування оскаржуваних судових рішень.

Щодо судових витрат

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Габор Ярослава Іванівна, залишити без задоволення.

Рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 16 грудня

2019 року та постанову Закарпатського апеляційного суду від 14 липня

2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною

і оскарженню не підлягає.

Судді: І. М. Фаловська

С. Ю. Мартєв

В. А. Стрільчук