Дата документу 03.11.2021 Справа № 320/6578/16-ц
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 320/6578/16 Головуючий у 1 інстанції: Купавська Н.М.
Провадження № 22-ц/807/2333/21 Суддя-доповідач: Маловічко С.В.

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 листопада 2021 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого: Маловічко С.В.

суддів: Кочеткової І.В.

Кримської О.М.

при секретарі: Остащенко О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Мелітопольський компресор» на рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 13 січня 2021 року в справі за позовом Приватного акціонерного товариства «Мелітопольський компресор» до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні кімнатою,

В С Т А Н О В И В:

Приватне акціонерне товариство «Мелітопольський компресор» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні кімнатою.

В обґрунтування позовних вимог зазначило, що ПАТ "Мелітопольський компресор" є власником гуртожитку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 . Кімната 401 даного гуртожитку була надана в тимчасове користування колишньому їхньому працівнику ОСОБА_1 , який у 2008 році був звільнений з даного підприємства. При цьому, кімнату відповідач не звільнив, своїми діями завдає суттєву шкоду майну власника.

З вини відповідача відбувалися пожежі у кімнаті через паління у нетверезому стані, своєю поведінкою відповідач завдає незручності іншим мешканцям гуртожитку, оскільки зловживає спиртними напоями, постійно вчиняє сварки з сусідами. Заходи громадського впливу на відповідача не діють. Посилаючись на вказані обставини, позивач просив позбавити відповідача права користування кімнатою АДРЕСА_2 та виселити відповідача з кімнати без надання іншого житла, стягнути з нього судові витрати.

Заочним рішення Мелітопольського районного суду Запорізької області від 25 жовтня 2017р. позов було задоволено частково: усунуто перешкоди ПАТ «Мелітопольський компресор» в користуванні кімнатою АДРЕСА_2 . В іншій частині позову відмовлено.

Ухвалою Мелітопольського районного суду Запорізької області від 27 листопада

2019р. за заявою ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення вказане рішення суду

скасовано та призначено справу до розгляду.

Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 13 січня 2021 року в задоволені позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ПрАТ «Мелітопольський компресор» подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду зібраним у справі доказам, яких достатньо для задоволення позову, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

У запереченнях на апеляційну скаргу, які колегія визнає відзивом, відповідачем зазначено, що суд правильно встановив, що твердження позивача про системне порушення ним правил співжиття у гуртожитку не підтверджені належними і допустимим доказами, а його право на вселення у гуртожиток позивач сам визнав, заявивши позов про виселення не з підстав незаконності вселення, а за положеннями ч. 1 статті 116 ЖК України.

Позивач, будучи належним чином повідомлений про розгляд справи в апеляційному суді, отримавши судову повістку про виклик до судового засідання на 03.11.2021р. разом з копією ухвали про відкриття апеляційного провадження ще 07.07.2021р., про що до суду повернулось зворотне поштову повідомлення, в це судове засідання свого представника не направив, про відкладення розгляду справи клопотань від нього не надходило.

Тому справу розглянуто відповідно до приписів ч. 2 статті 372 ЦПК України за відсутності позивача.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Цокало А.І., який заперечував проти апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 116 ЖК України якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

В пункті 17 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» № 2 від 12 квітня 1985р. зазначається, що при вирішенні справ про виселення на підставі ст.116 ЖК осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського

впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й

іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення).

Судом встановлено, що на підставі рішення виконавчого комітету Мелітопольської

міської ради за №165/2 від 12.12.2002 право власності на будівлю гуртожитку по АДРЕСА_1 було зареєстровано за ВАТ "Мелітопольський компресор", про що видано свідоцтво про право власності від 17.12.2002 /а.с. 3,4/.

У даному гуртожитку в кімнаті № 401 проживає відповідач. Дана кімната була надана відповідачу у зв`язку з перебуванням його у трудових відносинах з ВАТ "Мелітопольський компресор" з 18.10.2004 по 02.12.2008.

Згідно з наказом № 180 від 02.12.2008 ОСОБА_1 було звільнено з підприємства на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП ( за угодою сторін) /а.с. 8/.

Житлове приміщення після звільнення з підприємства відповідач не звільнив. Ніяких претензій щодо житла позивач до відповідача з того часу не пред`являв.

З цього часу правовідносини між сторонами набули іншої природи, а саме, щодо найму житлового приміщення.

11.10.2016р. позивач пред`явив позов про виселення відповідача з підстав, передбачених ч. 1 статті 116 ЖК України, вказуючи, що останній завдає своїми діями суттєву шкоду майну власника, оскільки неодноразово з вини відповідача у приміщенні кімнати № 401 виникали пожежі через паління у нетверезому стані у кімнаті. Також відповідач своєю поведінкою завдає незручності іншим мешканцям гуртожитку, оскільки зловживає спиртними напоями, має неохайний вигляд, постійно вчиняє сварки з сусідами, тому мешканці гуртожитку неодноразово звертались до керівництва з проханням про виселення відповідача. Застосовані заходи громадського впливу на відповідача не діють ( абз. 2 позовної заяви а.с. 2).

Суд першої інстанції, дослідивши надані на підтвердження позовних вимог документи, вказував, що доказів того, що відповідач систематично руйнує чи псує жиле приміщення, позивач суду не надав.

При цьому, суд критично оцінив надану відповідь т.в.о. начальника Мелітопольського МРУ ГУ ДСНС України у Запорізькій області щодо отримання виклику та гасіння пожежі на четвертому поверсі будинку АДРЕСА_1 , що сталася 26.06.2015, оскільки з її тексту не вбачається, що винним в пожежі був відповідач /а.с. 118/.

Також суд не взяв до уваги вирок суду від 05.10.2016р. відносно відповідача /а.с. 110/, оскільки цим судовим рішенням не встановлювались обставини щодо систематичного порушення правил співжиття ОСОБА_1 , якого було засуджено за ст.185 ч.1 КК України, і ця судимість ніякого відношення до спірного житла не має.

Складені акти та протоколи зборів мешканців гуртожитку суд також не визнав такими, що підтверджують заявлені позовні вимоги, оскільки в жодному з цих документів не вказано про застосування до відповідача заходів попередження або громадського впливу.

Зважаючи на вище наведений аналіз та оцінку зібраних у справі матеріалів, суд першої інстанції не вбачав підстав для задоволення позову про позбавлення ОСОБА_1 права користування кімнатою у гуртожитку та усунення перешкод позивачеві в користуванні майном шляхом виселення відповідача з гуртожитку без надання іншого житлового приміщення за заявленими позивачем підставами, які, як вважав суд, не доведені позивачем.

В апеляційній скарзі позивач зазначає, що заочним рішення від 25 жовтня 2017р. у цій справі позов було задоволено та суду було достатньої доказів для прийняття рішення про виселення відповідача із займаної ним кімнати 401 гуртожитку. Натомість, скасувавши заочне рішення за заявою відповідача про його перегляд, суд не здобув нових доказів для встановлення протилежних обставин, але за наслідками нового розгляду справи відмовив в задоволенні позову.

З цього приводу колегія зазначає, що відповідно до приписів статті 367 ЦПК України предметом апеляційного перегляду є рішення суду, яке ухвалено після скасування заочного рішення за наслідками нового розгляду позову, та в жодному разі не заочне рішення, яке скасовано самим судом першої інстанції. А тому тільки в цих межах суд апеляційної інстанції може розглядати апеляційну скаргу, та не може надавати порівняльну оцінку обставинам, встановленим у скасованому заочному рішенні, із обставинами, встановленими прийнятим новим рішенням, а також робити висновки щодо правомірності скасування заочного рішення судом першої інстанції.

Оскаржуючи рішення про відмову в задоволенні позову, позивач не погоджується з оцінкою, наданою судом зібраним у справі доказам, які додані у справу позивачем.

Так, він вказує, що є очевидним факт винних дій відповідача у возгоранні, що сталося в його кімнаті 26.06.2015р., що доводиться письмовою інформацією Мелітопольського МРУ ГУ ДСНС України в Запорізькій області від 29.11.2019р. Також вказує, що є помилковими висновки суду про те, що в жодному з протоколів зборів мешканців гуртожитку не мається відомостей про застосування до відповідача заходів попередження або громадського впливу, в той час як у рішенні зборів мешканців гуртожитку від 19.03.2016р. зазначено, що до ОСОБА_1 вже застосовувались заходи громадського впливу у зв`язку з систематичним порушенням ним правил спільного проживання, але ці заходи позитивного результату не дали, та він і надалі продовжує порушувати спокій мешканців, влаштовувати скандали, розпиває спиртні напої, голосно та нецензурно висловлюється, ігнорує всі прохання та вимоги сусідів щодо дотримання тиші у встановлений час, що робить неможливим для інших проживання з ним в одному гуртожитку.

Перевіривши вказані доводи скарги, колегія дійшла наступного.

З письмового повідомлення Мелітопольського МРУ ГУ ДСНС у Запорізькій області слідує, що 26.06.2015р. до кімнати АДРЕСА_2 здійснено виїзд за викликом, та черговим караулом пожежно-рятувальної частини було встановлено, що за вказаною адресою стався термічний розклад їжі на електричній плиті, що було ліквідовано шляхом відключення електричної плити ( а.с. 118).

Отже, це спростовує доводи позову, що пожежа виникла внаслідок паління відповідачем у кімнаті у нетверезому стані. Але порушення в дійсності відбулось, оскільки відповідач належним чином не слідкував за своїми електроприладами у кімнаті.

Між тим, жодного заходу до нього за ці дії застосовано не було, що слідує із нижче наведеного аналізу матеріалів справи апеляційним судом.

Встановлено, що до позовної заяви позивачем додано декілька протоколів зборів мешканців гуртожитку: від 30.06.2015р., від 19.03.2016р., від 20.08.2016р. ( а.с. 5, 36, 37).

З протоколу № 1 від 30.06.2015р. слідує, що на повістку денну було поставлено питання про порушення ОСОБА_1 правил проживання у гуртожитку та спричинення шкоди майну власнику гуртожитку ПрАТ «Мелком» ( а.с. 37).

На зборах встановлено, що 26.06.2015р. у кімнаті 401 сталась пожежа, що поставила під загрозу життя мешканців гуртожитку, та у зв`язку з тушінням пожежі було пошкоджено майно: вибито скло, двері, пошкоджено підлогу та стіни кімнати. Зборами вирішено звернутись до керівництва ПрАТ «Мелком» з проханням про виселення Хотинецького, який систематично порушує правила співжиття.

У протоколі зборів мешканців гуртожитку від 19.03.2016р. на повістку денну було постановлено питання щодо клопотання перед правлінням ПрАТ «Мелком» про виселення мешканців деяких кімнат, зокрема, мешканця кімнати № 401 ОСОБА_1 ( а.с. 5). Зборами було встановлено, що відповідач має заборгованість за проживання в сумі 3800 грн., веде аморальний спосіб життя (постійно знаходиться у нетверезому стані, неодноразове допускав возгорання в його кімнаті).

Вказаний протокол не містить вище наведеного формулювання, на яке посилається позивач в апеляційній скарзі, а саме, що до ОСОБА_1 вже застосовувались заходи громадського впливу у зв`язку з систематичним порушенням ним правил співжиття, які не дали позитивних результатів. Тому такі доводи апелянта колегія визнає неспроможними.

Вказуючи в цьому протоколі, що пожежа з вини відповідача відбувалась неодноразово, протокол не міститься фактів про інші пожежі, ніж сталася та зафіксована 26.06.2015р.

Наступним протоколом № 3 від 20 серпня 2016р. зборів мешканців гуртожитку розглядалось знову питання про систематичне порушення ОСОБА_1 правил проживання та нанесення шкоди майну ( а.с. 36).

Згідно з цим протоколом знову поставало питання про пожежу у кімнаті відповідача, що сталась 26.06.2015р., тобто було продубльовано розгляд питання, яке вже розглядалось на засіданні мешканців 30.06.2015р. Нових фактів порушень, які були допущені після цього, цей протокол не містить, а лише самі посилання на порушення спокою мешканців, розпиття напоїв тощо, без конкретики у датах та наслідках.

Взагалі, вказуючи у кожному протоколі про систематичне порушення відповідачем правил співжиття, збори обмежувались однією й тією ж загальною фразою, не конкретизуючи, коли і в чому полягало наступне порушення ОСОБА_1 правил співжиття, що є обов`язковим для встановлення системності таких порушень, а також, які заходи до нього застосовувались.

Зі змісту усіх наведених протоколів вбачається, що ОСОБА_1 не був присутнім на жодних зборах мешканців, а також не мається відомостей про те, що його взагалі було запрошено на будь-яке засідання цих зборів.

Таким чином, єдиним зафіксованим порушенням є виникнення пожежі у кімнаті відповідача, про яке потім обговорювалось на всіх наступних зборах мешканців.

Позивач, посилаючись на системність порушень відповідача, взагалі не конкретизував ці порушення, обмежившись загальними фразами, тричі обговорював одну й ту саму пожежу, жодного заходу відносно ОСОБА_1 не прийняв самостійно чи на зборах, до правоохоронних органів не звертався з приводу пияцтва, як він наголошує, пошкодження майна та порушення внаслідок цього громадського порядку у гуртожитку відповідачем.

Відтак, суд правильно виходив із того, що за таких обставин відповідача не можна виселяти згідно з приписами ч. 1 статі 116 ЖК України, оскільки такі підстави для виселення позивачем належними, допустимим та достатніми для цього доказами не підтверджені.

Крім того, суд обгрунтовано не прийняв в якості підтвердження систематичного порушення ОСОБА_1 правил проживання у гуртожитку вирок суду від 05.10.2016р., яким його засуджено за ч. 1 статті 185 КК України, оскільки обставини поведінки ОСОБА_1 саме у гуртожитку цим вироком не встановлювались, а сам факт встановлення вироком алкогольної залежності відповідача не створює однозначного критерію для застосування ч. 1 статті 116 ЖК України, оскільки вона застосовується виключно в разі доведеності одночасно протиправної поведінки особи з систематичного порушення порядку у місці мешкання, так і за наявності у зв`язку з цим заходів попередження, громадського чи іншого впливу, на які не реагує така особа.

Зазначення лише у одному з протоколів зборів за 20.08.2016р., що до ОСОБА_1 застосовувались раніше якісь заходи, але за відсутності будь-якого доказу, що дійсно це відбулось та у присутності самого відповідача, не створює доведеності обставин, про які йдеться у диспозиції ч. 1 статті 116 ЖК України. До того ж у цьому протоколі йдеться посилання, що такі заходи застосовувались 19.03.2016р. на зборах мешканців, проте як зазначалось вище, сам протокол від 19.03.2016р. таких відомостей не містить.

Зважаючи на все вище наведене, колегія визнає висновки суду обґрунтованими, оскільки наразі підстав для виселення відповідача саме за приписами ч. 1 статті 116 ЖК

України в ході розгляду справи не було встановлено.

В скарзі позивач посилається також на те, що судом не надано належної оцінки документам щодо самоуправного вселення відповідача у житлове приміщення гуртожитку АДРЕСА_1 , оскільки ордеру на кімнату № НОМЕР_1 в цьому гуртожитку відповідачу не надавалось, будь-який договір відсутній.

Але, поперше, позивач такі підстави для виселення відповідача у позові не зазначав, а тому вони не можуть бути предметом перевірки згідно до вимог статі 13 ЦПК України щодо меж розгляду судом справи.

По-друге, така позиція позивача в апеляційній скарзі наразі суперечить змісту його позовної заяви та змісту заперечень на заяву про перегляд заочного рішення, у яких позивач зазначав, що кімната АДРЕСА_2 була надана відповідачу у зв`язку з трудовими відносинами із наданням наказу про такі відносини, а також, що після звільнення відповідача їхні відносини з відповідачем перейшли у площину договору найму, строк якого закінчився 31.12.2016р., без укладення додаткових угод про його продовження ( абз. 5 а.с. 101).

Тобто виселення відповідача за підставами, ніж ті, які зазначені в оформленій відповідно до норм ЦПК України позовній заяві, за умови, що як підстави, так й вимоги позивачем залишались незмінними протягом розгляду справи, буде порушенням правил статей 13, 367 ЦПК України. Тому такі доводи апеляційної скарги не перевіряються апеляційним судом по суті.

Беручи до уваги викладений апеляційним судом аналіз матеріалів справи за доводами апеляційної скарги, колегія визнає доводи апеляційної скарги необгрунтованими, а тому відповідно до вимог статті 375 ЦПК України залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін. В такому разі судові витрати позивача покладаються на нього та перерозподілу не підлягають.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Мелітопольський компресор» залишити без задоволення.

Рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 13 січня 2021 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 08 листопада 2021 року.

Головуючий: Маловічко С.В.

Судді: Кочеткова І.В.

Кримська О.М.