ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
Справа № 682/639/21
Провадження № 22-ц/4820/1629/21
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 листопада 2021 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд у складі

колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

Купельського А.В. (суддя-доповідач),

Янчук Т.О., Ярмолюка О.І.,

секретар судового засідання Шевчук Ю.Г.

за участю учасників справи: представника відповідача Ходюк О.Я.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 17 серпня 2021 року (суддя Шевчук В.В.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Національного Банку України про визнання інформації, яка стосується споживача, що викладена у документах, недостовірною,

в с т а н о в и в :

У березні 2021 року ОСОБА_1 , звертаючись до суду з вказаним позовом, зазначала, що 20 серпня 2020 року вона поставила до відома Національний Банк України, який здійснює державне регулювання банків, щодо ситуації, яка виникла з АТ КБ «ПРИВАТБАНК». Однак на дане звернення позивач отримала формальну відповідь. Не отримавши допомоги від відповідача 08 вересня 2020 року позивач повторно звернулася до НБУ за допомогою в отриманні витягу з інформації, яка стосується ОСОБА_1 як споживача, оскільки АТ КБ «Приватбанк» позбавляє позивача права на отримання інформації, яка стосується її як споживача, її персональних даних, номера особового рахунку споживача, кількість спожитих комунальних послуг, та яка знаходиться в сторнованому банківському документі № 0.0.797633366.1 від 01 липня 2017 року. Даною квитанцією проводилась оплата за спожиті комунальні послуги, яка в подальшому була сторнована. На вказаний запит позивач отримала «формальну відписку», що в ході перевірки встановлено, що зазначений у зверненні платіж проведений іншим клієнтом з його ідентифікацією.

Окрім того у відповіді від 22.10.2020 відповідач вказував, що запитувані документи стосуються проведених операцій стосовно третіх осіб та становлять банківську таємницю. Позивач вважає вказану у листах інформацію неправдивою, тобто такою, що не відповідає фактичним даним.

Інформація, зазначена відповідачем у листах, стосується ОСОБА_1 особисто як споживача, оскільки сторнована банківська квитанція про сплату за комунальні послуги є її сторнованою квитанцією щодо сплати за комунальні послуги, а невидача витягу із цієї інформації, що знаходиться у зазначеному банківському документі, завдає ОСОБА_1 шкоди, а також перешкоджає в подальшому захищати свої права та законні інтереси як споживача.

Неправдива інформація, що банківська квитанція від 01.07.2017 не стосується ОСОБА_1 як споживача, щодо сплати за споживчі комунальні послуги, була поширена відповідачем листами від 07.10.2020 №14-0004/57142 та від 22.10.2020 №14-0004/61089 при відмові у наданні позивачу допомоги в отриманні витягу з інформації від Приватбанку, яка міститься на цій сторнованій банківській квитанції.

У зв`язку з цим позивач просила суд визнати протиправною бездіяльність Національного банку України у неналежному розгляді звернень ОСОБА_1 від 08.09.2020 та від 18.10.2020, що призвело до поширення у листах неправдивої, неточної інформації про споживача ОСОБА_1 ; визнати інформацію, зазначену у цих листах, недостовірною і такою, що порочить особисті немайнові права ОСОБА_1 як споживача; зобов`язати НБУ відкликати свої листи, які містять недостовірну інформацію.

Ухвалою місцевого суду задоволено клопотання позивача про виклик та допит в якості свідка ОСОБА_2 та витребування від Славутського відділення Хмельницької філії АТ КБ «ПРИВАТБАНК» інформації, яка розміщена на сторнованій банківській квитанції №0.0.797633366.1 від 01.07.2017.

Рішенням Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 17 серпня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з цим рішенням, ОСОБА_1 в апеляційній скарзі просить його скасувати, прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Вважає вказане рішення прийнятим з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Зазначає, що судом неповно з`ясовано обставини, які мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи. Суд першої інстанції не проводив огляду первинних документів сторнованої банківської квитанції, а виніс рішення, пославшись на недостовірну інформацію АТ КБ «ПРИВАТБАНК». Суд не розглянув клопотання про витребування доказів оригіналу банківської квитанції, та в порушення норм процесуального права не вирішив питання про залучення другим відповідачем АТ КБ «ПРИВАТБАНК». Також суд першої інстанції не дослідив матеріали справи №682/1030/18 за її позовом до АТ КБ «ПРИВАТБАНК», в якому об`єктом розгляду також був сторнований банківський документ щодо оплати за комунальні послуги. Судом не витребувано основного доказу у справі сторновану банківську квитанцію щодо оплати комунальних послуг. Відтак, у суді відсутні належні докази, щоб зробити висновок, кому фактично належить інформація, яка розміщена на цій банківській квитанції, а саме: особовий рахунок споживача, ПІБ споживача, адреса споживача, за якою зареєстровано особовий рахунок, номер лічильника.

Апелянт вважає, що судом перекручено показання свідка, її доньки, ОСОБА_2 , зазначивши у рішенні, що одну сторновану квитанцію касир повернула ОСОБА_2 , а інші ні.

Також за доводами апеляційної скарги суд встановив, яка особа проводила платіж, але не встановив, за якого споживача проведено платіж, що є суттєво при вирішенні справи по суті.

Крім того, інформація, зазначена АТ КБ «ПРИВАТБАНК» на виконання ухвали суду, протирічить тій, яка була надана суду першої та апеляційної інстанції при розгляді справи за позовом ОСОБА_1 до АТ КБ «ПРИВАТБАНК» про видачу копії сторнованої банківської квитанції від 01.07.2017 за №0.0.797633366 (справа №682/1030/18). У справі №682/1030/18 АТ КБ «ПРИВАТБАНК» вказувало іншу інформацію про цю квитанцію.

Як зазначає апелянт, у рішенні суду першої інстанції неправомірно зазначено, що банківська квитанція не стосується ОСОБА_1 як пільгового споживача.

У відзиві на апеляційну скаргу Національний Банк України просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити у повному обсязі, рішення Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 17 серпня 2021 року залишити в силі.

Зазначає, що обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Відповідачем зазначено, що з огляду на функції НБУ він не є обслуговуючим Банком для фізичних та юридичних осіб, а також не збирає інформацію про рахунки клієнта, що відкриті в банківських установах, та іншу інформацію щодо персональних даних клієнтів.

НБУ у своїй відповіді звернув увагу на лист АТ КБ «ПРИВАТБАНК», яке проводило перевірку. Скаржник перекручує фактичні обставини справи і наполягає на нібито проведених перевірках саме НБУ.

Такий елемент цивільно-правової відповідальності як шкода полягає у будь-якому знеціненні блага, що охороняється законом. Протиправна поведінка заподіювача шкоди полягає у порушенні правової норми, яка виявляється у здійсненні заборонених правовою нормою дій або в утриманні в здійсненні наказів правової норми діяти певним чином.

Наявність такої умови цивільно-правової відповідальності як причинний зв`язок між протиправною поведінкою і шкодою (збитками), зумовлена необхідністю встановлення факту, що саме протиправна поведінка конкретної особи, на яку покладається така відповідальність, є тією безпосередньою причиною, що з необхідністю та невідворотністю спричинила збитки.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Наразі факт розповсюдження з боку відповідача недостовірної інформації щодо особи позивача є відсутнім та недоведеним.

Обраний апелянтом спосіб захисту, а саме визнання поширеної інформації недостовірною, є неналежним, оскільки персональне листування позивача з Національним Банком України не є поширенням інформації в розумінні чинного законодавства України. Позивач невірно зрозуміла зміст листів, наданих Національним Банком, у зв`язку з чим відбулось перекручування фактів, зокрема, щодо проведеної АТ КБ «ПРИВАТБАНК» перевірки.

У відповіді на відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 зазначає, що НБУ зібрав та одержав від Приватбанку недостовірну інформацію про неї, використав та поширив її у своїх листах. Відбувся сам факт поширення виключно Національним Банком у своїх листах інформації, що банківська квитанція стосується третьої особи, а не ОСОБА_1 , а відповідно, на інформацію, яка в ній розміщена, вона не має права.

Зі сторони відповідача жодних доказів до суду не надано на підтвердження, що ця сторнована банківська квитанція не стосується особисто ОСОБА_1 .

Крім того, виключно від НБУ ОСОБА_1 вперше отримала інформацію, поширену у листах цієї установи, що банківська квитанція, інформацію з якої ОСОБА_1 просила допомоги а отриманні, стосується третьої особи.

Заслухавши доповідача, пояснення представника відповідача, перевіривши матеріали справи, ознайомившись з доводами апеляційної скарги, відзивом на неї, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, і це підтверджується матеріалами справи, що 20 серпня 2020 року ОСОБА_1 звернулась до АТ КБ «ПРИВАТБАНК» та Національного Банку України із заявою про отримання інформації, яка стосується особи, а саме просила видати їй як споживачу витяг із сторнованого банківського документу Славутського відділення Хмельницької філії «Приватбанк» за №0.0.797633366.1 від 01 липня 2017 року, яка містить персональні дані позивача та дані, що стосуються її особисто, зокрема, рахунок споживача, адреса реєстрації тощо (а. с. 10).

08 вересня 2020 року ОСОБА_1 звернулася до НБУ із заявою, зі змісту якої слідує, що АТ КБ «Приватбанк» позбавляє позивача права на отримання інформації, яка стосується її як споживача та її особистих персональних даних, яка знаходиться на банківському документів № 0.0.797633366.1, яка не містить банківської таємниці, оскільки це не банківський рахунок клієнта банку. Позаяк на думку позивача, на звернення від 20.08.2020 НБУ не відреагував належним чином, ОСОБА_1 вимагала допомоги у відповідача в отриманні від АТ КБ «Приватбанк» інформації, яка стосується її як споживача (а. с. 11).

18.10.2020 ОСОБА_1 надіслала до НБУ запит про доступ до публічної інформації, в якому просила надати копії документів, які отримані установою в ході виконання своїх повноважень, та які доводять документально те, що НБУ проводилась перевірка, в результаті якої встановлено, що сторнований платіж не стосується ОСОБА_1 як споживача (а. с. 12).

У відповідь на запит від 20.08.2020 НБУ повідомив, що за змістом даної заяви запитуваний документ містить персональні дані ОСОБА_1 та дані, що стосуються її особисто, зокрема рахунку, адреси реєстрації тощо. Однак, з огляду на функції Національного банку, останній не є обслуговуючим банком для фізичних і юридичних осіб, а також не збирає інформацію про розрахунки клієнтів, що відкриті в банківських установах, та іншу інформацію щодо персональних даних клієнтів. Окрім того, банки є юридично незалежними в своїй діяльності і не мають ні організаційного, ні структурного підпорядкування Національному банку. Ураховуючи те, що Національний банк не є розпорядником запитуваного документу, зазначений документ ОСОБА_1 може отримати за зверненням безпосередньо до Банку з урахуванням вимог щодо порядку розкриття банківської таємниці (а. с. 13-14).

У листі від 08.10.2020 НБУ вказано, що Банк (АТ КБ «Приватбанк») надав відповідь ОСОБА_1 листом від 25.08.2020 №20.1.0.0/7-200821/2223 в якому зазначив, що в ході перевірки встановлено, що зазначений у зверненні платіж проведено іншим клієнтом з його ідентифікацією (а. с. 15-16).

Згідно листа, адресованого ОСОБА_1 , від 22.10.2020, НБУ не вбачає правових підстав для надання запитуваних копій документів, оскільки за наявною в Національному банку України інформацією, запитувані документи стосуються проведених операцій стосовно третіх осіб та становлять банківську таємницю (а. с. 20-21).

На виконання ухвали Славутського міськрайонного суду від 27 травня 2021 року від АТ КБ «Приватбанк» надійшла інформація стосовно спірної квитанції № 0.0.797633366.1 на суму 35 грн. Так, згідно відповіді банку, 01.07.2017 до відділення Банку звернулась ОСОБА_2 для оплати світла. 01.07.2017 банком було проведено платіж згідно вказаної вище квитанції на суму 35.00 грн. Дані грошові кошти були відправлені згідно реквізитів платника отримувачу Славутський РЕМ. Інформація щодо сторнування даної квитанції в Банку відсутня. У спірній квитанції відсутні відомості про платника ОСОБА_1 , натомість вказано про здійснення оплати ОСОБА_2 (свідком по справі) (а. с. 157).

В судовому засіданні у якості свідка була допитана ОСОБА_2 , донька позивачки, яка повідомила, що в липні 2017 року ОСОБА_1 за її кошти доручила ОСОБА_2 оплатити комунальні послуги за розрахунковою книжкою. Частину коштів ОСОБА_2 оплатила готівкою, а частину з власної картки Приватбанку. Касир надала ОСОБА_2 квитанцію, яку остання занесла ОСОБА_1 , яка також перебувала в приміщенні банку, для підпису. Після цього, коли на квитанції вже стояв підпис ОСОБА_1 , ОСОБА_2 побачила, що касиром було неправильно внесені покази лічильника, у зв`язку із чим вона попросила сторнувати квитанцію. Одну сторновану квитанцію касир повернула ОСОБА_2 , а інші ні. ОСОБА_2 попросила повернути сплачені кошти, які касиром в подальшому були переведені на її картку. В сторнованій квитанції наявний підпис ОСОБА_1 та її персональні дані. ОСОБА_1 зверталася до Приватбанку із запитом щодо отримання інформації, яка розміщена на даній квитанції, одна банком було відмолено у зв`язку із тим, що квитанція стосується іншої особи. Після цього ОСОБА_1 звернулася за допомогою до НБУ, однак від відповідача по справі надходили формальні відписки про те, що за результатами перевірки встановлено, що квитанція стосується третьої особи, а не ОСОБА_1 . Таку інформацію ОСОБА_1 вважала недостовірною, оскільки квитанція стосувалася її як споживача, а саме оплати комунальних послуг.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд виходив з того, що обраний ОСОБА_1 спосіб захисту, а саме визнання поширеної інформації недостовірною, є неналежним, оскільки персональне листування ОСОБА_1 з Національним банком України не є поширенням інформації в розумінні чинного законодавства України. Спірні листи, надіслані Національним банком України, є реалізацією органом державної влади обов`язку, передбаченого ст. 40 Конституції України, на розгляд звернення особи та надання обґрунтованої відповіді.

Щодо твердження позивача, що інформація у листах від 07.10.2020 та від 22.10.2020 є недостовірною, суд звертає увагу на те, що вказані листи (відповіді) були надані ОСОБА_1 на підставі листа Приватбанку від 25.08.2020 № 20.1.0.0.0/7-200821/2223, про що чітко зазначено у листі НБУ від 07.10.2020 №14-0004/57142. Таким чином судом встановлено, що саме за результатами перевірки Приватбанком (Банком у листі від 07.10.2020) було встановлено факт, що інформація у сторнованій квитанції не стосується ОСОБА_1 . Таке твердження не належить Національному банку України. Позивач невірно зрозуміла зміст листів, наданих Національних банком, у зв`язку із чим відбулось перекручування фактів, зокрема, щодо проведеної АТ КБ «Приватбанк» перевірки.

Всупереч вказаній вимозі закону позивачем не обґрунтовано належними та допустимими доказами доводи позовної заяви.

З таким висновком погоджується Хмельницький апеляційний суд.

Так, відповідно до ст. 34 Конституції України кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або у інший спосіб на свій вибір. Така інформація повинна поширюватися із дотриманням законодавчих норм про її достовірність та не порушувати права інших осіб.

Відповідно до ст. 5 ЗУ «Про інформацію» кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів.

Реалізація права на інформацію не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб.

Статтями 15-16 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

У відповідності до ст. 302 ЦК України фізична особа має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію. Збирання, зберігання, використання і поширення інформації про особисте життя фізичної особи без її згоди не допускаються, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Пленум Верховного Суду України в постанові від 27 лютого 2009 року №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» вказав, що праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію.

Згідно до п. 15 вказаної Постанови недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

При розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Поширенням інформації також є вивішування (демонстрація) в громадських місцях плакатів, гасел, інших творів, а також розповсюдження серед людей листівок, що за своїм змістом або формою порочать гідність, честь фізичної особи або ділової репутації фізичної та юридичної особи.

Статтями 12, 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Посилання апелянта на те, що судом неповно з`ясовано обставини, які мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, є необґрунтованими. Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та на їх правильність не впливають.

Твердження ОСОБА_1 , що суд першої інстанції не проводив огляду первинних документів сторнованої банківської квитанції, а виніс рішення, пославшись на недостовірну інформацію АТ КБ «ПРИВАТБАНК», а також що суд не витребував доказ оригінал банківської квитанції, тому у суду відсутні належні докази, щоб зробити висновок, кому фактично належить інформація, яка розміщена на цій банківській квитанції, та в порушення норм процесуального права не вирішив питання про залучення другим відповідачем АТ КБ «ПРИВАТБАНК», підставою для задоволення позову бути не можуть. Суд оцінив докази з дотриманням ч. 1 ст. 89 ЦПК України та дійшов до обґрунтованого висновку.

Доводи апеляційної скарги про те, що місцевий суд не дослідив матеріали справи №682/1030/18 за позовом ОСОБА_1 до АТ КБ «ПРИВАТБАНК», в якому об`єктом розгляду також був сторнований банківський документ щодо оплати за комунальні послуги, висновків суду не спростовують, оскільки предметом розгляду справи №682/1030/18 було витребування копії сторнованої квитанції у Приватбанку, визнання неправомірними дій, тоді як предметом розгляду даної справи №682/639/21 є визнання інформації, яка стосується споживача, що викладена у документах, недостовірною, і для задоволення такого позову потрібно обґрунтувати відповідні підстави. Враховуючи предмет та підстави даного позову судом першої інстанції правильно застосовано норми матеріального права та вірно зазначено, обраний ОСОБА_1 спосіб захисту, а саме визнання поширеної інформації недостовірною, є неналежним, оскільки персональне листування ОСОБА_1 з Національним банком України не є поширенням інформації в розумінні чинного законодавства України. Спірні листи, надіслані Національним банком України, є реалізацією органом державної влади обов`язку, передбаченого ст. 40 Конституції України, на розгляд звернення особи та надання обґрунтованої відповіді.

Безпідставними є посилання апелянта як підстава скасування судового рішення, що судом перекручено показання свідка ОСОБА_2 , про те, що у рішенні зазначено, що одну сторновану квитанцію касир повернула ОСОБА_2 , а інші ні. Так, показання свідка, відповідно до ст. 90 ЦПК України це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи. Згідно зі ст. 76 ЦПК України показання свідків є лише одним з доказів, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Тому наявні у справі докази слід оцінювати в сукупності, що і зробив місцевий суд.

Аргументи ОСОБА_1 , що суд встановив, яка особа проводила платіж, але не встановив, за якого споживача проведено платіж, що є суттєво при вирішенні справи по суті, не може бути підставою для скасування судового рішення та задоволення позову. Як зазначено вище, позивач обрала неналежний спосіб захисту, а саме визнання поширеної інформації недостовірною. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені), та це правопорушення повинно мати свій юридичний склад.

Те, що інформація, зазначена АТ КБ «ПРИВАТБАНК» на виконання ухвали суду, протирічить тій, яка була надана суду першої та апеляційної інстанції при розгляді справи за позовом ОСОБА_1 до АТ КБ «ПРИВАТБАНК» про видачу копії сторнованої банківської квитанції від 01.07.2017 за №0.0.797633366 (справа №682/1030/18), і що у справі №682/1030/18 АТ КБ «ПРИВАТБАНК» вказувало іншу інформацію про цю квитанцію, на висновки суду про відмову у задоволенні позову не впливають з мотивів неналежного способу захисту, обраного позивачем, що передбачені ст. 16 ЦК України.

Те, що у рішенні суду першої інстанції зазначено, що банківська квитанція не стосується ОСОБА_1 як пільгового споживача, на висновки суду не впливає.

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Виходячи з наявних в матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції письмових доказів суд апеляційної інстанції вважає, що висновки суду відповідають обставинам справи та нормам матеріального права.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку, що судом при розгляді справи допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які відповідно до ст. 376 ЦПК України є підставами для скасування судового рішення, та фактично зводяться до переоцінки доказів і незгодою апелянта із висновками судів по їх оцінці.

Доводи апеляційної скарги, ретельно досліджені судом, висновків суду не спростовують і не дають підстав вважати, що судом допущені порушення матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення спору.

Оскільки судове рішення правильне, обґрунтоване, відповідає обставинам справи, постановлене з дотриманням вимог процесуального права, апеляційний суд не вбачає підстав для його скасування.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, Хмельницький апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 17 серпня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного рішення.

Повне судове рішення складено 4 листопада 2021 року.

Судді А.В. Купельський

Т.О. Янчук

О.І. Ярмолюк