Постанова

Іменем України

01 листопада 2021 року

м. Київ

справа № 591/6998/18

провадження № 61-6508св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Антоненко Н. О. (суддя-доповідач), Дундар І. О., Русинчука М. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши в попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Зарічного районного суду міста Суми від 19 грудня 2019 року в складі судді Клименко А. Я. та постанову Сумського апеляційного суду від 11 березня 2020 року в складі колегії суддів Криворотенка В. І., Кононенко О. Ю., Ткачук С. С.,

ВСТАНОВИВ :

Історія справи

У листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення боргу за договорами позики.

Позов мотивував тим, що між ним та ОСОБА_2 в період з 27 січня 2017 року по 16 липня 2018 року укладено одинадцять договорів позики, за умовами яких ОСОБА_2 отримав від нього у борг суму в загальному розмірі 315 600 дол. США. Зазначав, що на момент укладення договорів позики ОСОБА_2 перебував у шлюбі з ОСОБА_3 та неодноразово зауважував, що грошові кошти в борг необхідні саме для розвитку сімейного бізнесу відповідачів, зокрема: покращення нерухомого майна, яке є у спільній власності подружжя та використовується у комерційній діяльності, закупівлі транспортних засобів, обладнання, меблів, проведенні будівельних робіт. При цьому самостійно ОСОБА_2 господарською діяльністю не займався, оскільки саме ОСОБА_3 зареєстрована як фізична особа-підприємець. Позивач указував, що ОСОБА_3 була присутньою під час отримання ОСОБА_2 грошових коштів, знайомилась з умовами боргових розписок, кількістю отриманих коштів та строками їх повернення, усно надавала згоду на написання розписок та отримання чоловіком позики.

З урахуванням того, що відповідачі ухиляються від виконання умов договорів позики в частині своєчасного повернення коштів ОСОБА_1 просив стягнути з відповідачів у солідарному порядку загальну суму боргу за договорами позики, що складає - 315 600 дол. США, що за офіційним курсом НБУ становить 8 764 212 грн.

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Зарічного районного суду міста Суми від 19 грудня 2019 року, залишеним без змін постановою Сумського апеляційного суду від 11 березня 2020 року, позов задоволено: стягнуто з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 в солідарному порядку загальну суму боргу за договорами позики в розмірі 315 600 дол. США, що за офіційним курсом НБУ складає 8 764 212 грн.

Судові рішення мотивовані тим, що кошти, які за договорами позики отримувалися ОСОБА_2 у інтересах сім`ї, в установлені договорами терміни позикодавцю повернуто не було. Суди встановили, що ОСОБА_3 була присутньою під час отримання ОСОБА_2 грошових коштів та надавала згоду на укладення договорів позики. Факт отримання позики подружжям в інтересах сім`ї для ведення спільної діяльності суди встановили на підставі нотаріально посвідчених згод дружини/чоловіка, які підписані відповідачами та надані ними при укладенні іпотечних договорів від 03 лютого 2017 року на забезпечення виконання зобов`язань за договорами позики. За таких обставин суди вважали наявними підстави для солідарної відповідальності відповідачів за борговими зобов`язаннями як подружжя, в інтересах якого було укладено договори позики.

Аргументи учасників справи

03 квітня 2020 року ОСОБА_3 подала до Верховного Суду касаційну скаргу на вказані судові рішення й просила їх скасувати в частині стягнення з неї суми боргу як такі, що прийняті з неправильним застосуванням норм матеріального права й порушенням норм процесуального права, а справу в указаній частині направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що позивачка не була обізнана про отримання ОСОБА_2 коштів у борг за договорами позики, а знала лише про укладення іпотечних договорів, кошти за якими й були використані нею на ремонт бази відпочинку. Зазначала, що позивач та ОСОБА_2 у судовому засіданні в апеляційному суді підтвердили, що вона не була присутньою під час передання коштів за договорами позики. При цьому ОСОБА_2 підтвердив, що отримував кошти в борг на власні потреби, а не в інтересах сім`ї. Посилалася також на те, що суди помилково встановили факт її усної згоди на укладення договорів позики, оскільки згода іншого з подружжя на укладення правочину, який виходить за межі дрібного побутового, як окремий односторонній правочин повинна бути викладена письмово.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 30 червня 2020 року відкрито касаційне провадження в справі та відмовлено в задоволенні клопотання відповідачки про зупинення виконання оскаржених судових рішень.

Межі та підстави касаційного перегляду

Переглядаючи в касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України.

В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).

В ухвалі Верховного Суду від 30 червня 2020 рокузазначено, що відповідач оскаржує судове рішення з підстав, передбачених пунктами 2, 4частини другої статті 389 ЦПК України, оскільки у касаційній скарзі ОСОБА_3 посилається на пункт 1 частини третьої статті 411 ЦПК України та на необхідність відступлення від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 27 квітня 2016 року в справі № 6-486цс16, та висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 04 березня 2020 року в справі № 632/2209/16.

Аналіз змісту та вимог касаційної скарги дає підстави для висновку, що судові рішення оскаржуються ОСОБА_3 у частині задоволення позовних вимог про стягнення з неї суми заборгованості. Судові рішення в частині задоволення позову про стягнення заборгованості з ОСОБА_2 у касаційному порядку не оскаржуються та Верховним Судом не переглядаються.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в період з 27 січня 2017 року по 16 липня 2018 року уклали одинадцять договорів позики, а саме:

- 27 січня 2017 року позивач передав, а відповідач ОСОБА_2 отримав грошові кошти у сумі 32 000 дол. США, що підтверджується борговою розпискою, кінцевий строк повернення позики до 27 січня 2018 року;

- 23 травня 2017 року позивач передав, а відповідач ОСОБА_2 отримав грошові кошти у сумі 21 300 дол. США, що підтверджується борговою розпискою, кінцевий строк повернення позики до 23 червня 2017 року;

- 05 червня 2017 року позивач передав, а відповідач ОСОБА_2 отримав грошові кошти у сумі 6 000 дол. США, що підтверджуєтеся борговою розпискою, кінцевий строк повернення позики до 17 січня 2018 року;

- 11 липня 2017 року позивач передав, а відповідач ОСОБА_2 отримав грошові кошти у сумі 10 200 дол. США, що підтверджується борговою розпискою, кінцевий строк повернення позики до 18 липня 2017 року;

- 25 липня 2017 року позивач передав, а відповідач ОСОБА_2 отримав грошові кошти у сумі 28 080 дол. США, що підтверджується борговою розпискою, кінцевий строк повернення позики 25 серпня 2017 року;

31 липня 2017 року позивач передав, а відповідач ОСОБА_2 отримав грошові кошти у сумі 58 320 дол. США, що підтверджується борговою розпискою, кінцевий строк повернення позики до 31 серпня 2017 року;

- 29 серпня 2017 року позивач передав, а відповідач ОСОБА_2 отримав грошові кошти у сумі 25 300 дол. США, що підтверджується борговою розпискою, кінцевий строк повернення позики до 29 вересня 2017 року;

- 01 вересня 2017 року позивач передав, а відповідач ОСОБА_2 отримав грошові кошти у сумі 59 400 дол. США, що підтверджується борговою розпискою, кінцевий строк повернення позики до 01 жовтня 2017 року;

- 09 січня 2018 року позивач передав, а відповідач ОСОБА_2 отримав грошові кошти у сумі 33 000 дол. США, що підтверджується борговою розпискою, кінцевий строк повернення позики до 09 лютого 2018 року;

- 15 січня 2018 року позивач передав, а відповідач ОСОБА_2 отримав грошові кошти у сумі 22 000 дол. США, що підтверджується борговою розпискою, кінцевий строк повернення позики до 15 лютого 2018 року;

- 16 липня 2018 року позивач передав, а відповідач ОСОБА_2 отримав грошові кошти у сумі 20 000 дол. США, що підтверджується борговою розпискою, кінцевий строк повернення позики до 01 серпня 2018 року.

Загальна сума коштів, які ОСОБА_2 отримав у борг за вказаними договорами позики, складає 315 600 доларів США, що за офіційним курсом НБУ на дату подачі позовної заяви становило 8 764 212 грн.

Суди також установили, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 27 грудня 1995 року, який було розірвано рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 18 січня 2019 року.

ОСОБА_3 є фізичною особою-підприємцем та здійснює підприємницьку діяльність.

ОСОБА_3 була присутньою під час отримання ОСОБА_2 грошових коштів, знайомилась з умовами боргових розписок, кількістю отриманих коштів та строками їх повернення, усно надавала згоду на їх написання та отримання позики.

03 лютого 2017 року кожним з відповідачів укладено з позивачем іпотечні договори з метою отримання коштів у борг, до яких додано нотаріально посвідчені згоди дружини/чоловіка на укладення таких договорів.

На момент розгляду справи судами кошти за договорами позики ОСОБА_1 повернуто не було.

Позиція Верховного Суду

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких мотивів.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (частина друга статті 1047 ЦК України).

За змістом частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (частина перша статті 526 цього Кодексу).

Суди встановили, що зобов`язання, які виникли на підставі договорів позики, укладених сторонами в період з 27 січня 2017 року по 16 липня 2018 року, належним чином та у погоджений строк позичальником не виконано. При цьому суди вважали наявними підстави для солідарного стягнення боргу з відповідачів, ураховуючи те, що кошти отримано в борг у інтересах сім`ї.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду в постанові від 30 червня 2020 року в справі № 638/18231/15-ц (провадження № 14-712цс19) зроблено висновок, що: «інститут шлюбу передбачає виникнення між подружжям тісного взаємозв`язку, і характер такого зв`язку не завжди дозволяє однозначно встановити, коли саме у відносинах з третіми особами кожен з подружжя виступає у власних особистих інтересах, а коли діє в інтересах сім`ї. Саме тому, на переконання Великої Палати Верховного Суду, законодавцем встановлена презумпція спільності інтересів подружжя і сім`ї. Так, положення статті 60 СК України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує. Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно із частиною третьою якої якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 цього Кодексу, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового (частина друга статті 65 СК України). За таких обставин за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя. Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя. Відповідно до частини другої статті 73 СК України стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом встановлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї і те, що було одержане за договором, використано на її потреби. Таким чином, за спільними зобов`язаннями подружжя останнє відповідає усім своїм майном. Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу (частина перша статті 68 СК України). Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69 СК України). Той факт, що ОСОБА_2 та ОСОБА_2 не врахували відповідних боргових зобов`язань при укладенні договору про поділ майна подружжя, не може доводити відсутність цих спільних боргових зобов`язань у колишнього подружжя. Таким чином правовий режим спільної сумісної власності подружжя, винятки з якого прямо встановлені законом, передбачає нероздільність зобов`язань подружжя, що за своїм змістом свідчить саме про солідарний характер таких зобов`язань, незважаючи на відсутність в законі прямої вказівки на солідарну відповідальність подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї».

У справі, що переглядається, встановивши, що договори позики укладено ОСОБА_2 у інтересах сім`ї, чого ОСОБА_3 не спростувала, суди зробили правильний висновок про солідарний характер відповідальності подружжя перед позикодавцем.

Суди обґрунтовано врахували положення статті 65 СК України, якою встановлено презумпцію згоди чоловіка/дружини на укладення правочину іншим з подружжя. При цьому суди встановили, що, надавши згоду на укладення іпотечних договорів від 03 лютого 2017 року, відповідачка погодила отримання ОСОБА_2 коштів у борг в інтересах сім`ї.

Доводи касаційної скарги про те, що ОСОБА_3 надала згоду виключно на отримання коштів за договорами іпотеки, які й були у подальшому використані нею у підприємницькій діяльності, відхиляються колегією суддів, оскільки іпотека є не основним зобов`язанням, на підставі якого передаються кошти, а забезпечувальним, тобто таким, яке виникає з метою забезпечення виконання вже існуючого зобов`язання щодо повернення коштів.

Згідно з частиною другою статті 410 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 400 ЦПК України суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Доводи касаційної скарги з урахуванням необхідності врахування висновків щодо застосування норм права, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду в постанові від 30 червня 2020 року в справі № 638/18231/15-ц (провадження № 14-712цс19), не дають підстав уважати, що судові рішення в оскарженій частині прийняті з недотриманням норм матеріального або процесуального права.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Зарічного районного суду міста Суми від 19 грудня 2019 року та постанову Сумського апеляційного суду від 11 березня 2020 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованостізалишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: Н. О. Антоненко

І. О. Дундар

М. М. Русинчук