КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 жовтня 2021 року Київський апеляційний суд у складі:

суддя-доповідач Нежура В.А.,

судді Березовенко Р.В., Лапчевська О.Ф.,

секретар Рудик О.Л.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану від її імені та в її інтересах адвокатом Шевченко Ольгою Юріївною, яка діє на підставі договору, на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 11 лютого 2021 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , яка діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_3 , треті особи: Солом`янський районний відділ Головного управління державної міграційної служби в м. Києві Державної міграційної служби України, Служба у справах дітей Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації, Солом`янська районна в м. Києві державної адміністрації про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

В С Т А Н О В И В:

У червні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , яка діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_3 , треті особи: Солом`янський РВ ГУ ДМС в м. Києві ДМС України, Служба у справах дітей Солом`янської РДА в м. Києві, Солом`янська РДА в м. Києві, в якому просила усунути перешкоди у користуванні власністю ОСОБА_1 шляхом визнання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 такою, що втратила право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 .

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що відповідно до рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 02.04.2015 у справі № 2-1677/17 вона є єдиним власником квартири за адресою АДРЕСА_1 .

ЇЇ брат ОСОБА_4 , який був власником 1/4 частки зазначеної квартири без відома та згоди власниці зареєстрував свою неповнолітню дочку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за вказаною адресою.

Відповідач ніколи у зазначеній квартирі не проживала, не є власником зазначеної квартири, тому її реєстрація за спірним майном порушує права позивача, як власниці нерухомого майна на користування та розпорядження квартирою (а.с. 1-5).

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 11.02.2021 у задоволені позову відмовлено (а.с. 176-182).

В апеляційній скарзі, ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Вказує, що висновки суду про те, що виїзд відповідача для навчання до іншого міста, не може розцінюватися, як непроживання в спірній квартирі без поважних причин та добровільною зміною місця проживання, оскільки позбавило її можливості користування спірною квартирою, а тому позбавлення неповнолітньої ОСОБА_3 права на житло, за вказаних обставин, буде не співрозмірним із переслідуваною метою позивача, є хибними, оскільки неповнолітня ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ніколи не проживала у спірній квартирі і втратила право на проживання з огляду на те, що таке право 07.11.2017 було втрачено її батьком - ОСОБА_4 , який не є власником спірної квартири, втратив право користування квартирою і був знятий із реєстрації.

При цьому, ОСОБА_2 , як законний представник ОСОБА_3 , в судовому засіданні визнала ті обставини, що ні ОСОБА_1 , ні ОСОБА_4 , ні вона з неповнолітньою ОСОБА_3 разом ніколи у спірній квартирі не проживали, не є членами однієї сім`ї з ОСОБА_1 .

Крім того, під час судових дебатів в суді першої інстанції, ОСОБА_2 повідомила, що нею подано позов про вселення (справа № 760/1603/21), з якого вбачається, що ОСОБА_2 та ОСОБА_4 зареєстровані за адресою АДРЕСА_3 .

Оскільки законні представники неповнолітньої ОСОБА_3 , мають зареєстровану адресу проживання АДРЕСА_3 , тому і місце проживання неповнолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є місцем проживання її батьків, що унеможливлює збереження за неповнолітньою право користування спірною квартирою, яка належить на праві власності позивачу, а отже реєстрація місця проживання неповнолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , створює перешкоди власнику квартири у вільному розпорядженні своєю власністю, що є підставою для задоволення позову (а.с. 194-203).

Представником відповідача ОСОБА_3 подано відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначається, що неповнолітня ОСОБА_3 була зареєстрована у спірній квартирі за місцем проживання свого батька, як член сім`ї ОСОБА_4 , тому сам факт припинення сімейних відносин із власником квартири не позбавляє колишніх членів його сім`ї права користування займаним приміщенням і не є підставою для її виселення з цього приміщення.

В судовому засіданні представник ОСОБА_1 - Шевченко О.Ю. підтримала подану апеляційну скаргу з викладених в ній підстав та просила її задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 , та представник ОСОБА_3 - ОСОБА_6 заперечували проти поданої апеляційної скарги та просили її відхилити.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Суд апеляційної інстанції визнав за можливе розглянути справу за відсутності осіб, які не з`явились, оскільки їх неявка не перешкоджає апеляційному розгляду справи (ч. 2 ст. 372 ЦПК України).

Заслухавши доповідь судді, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, згідно свідоцтва про право власності на житло від 08.09.2006, виданого Відділом приватизації державного житла Солом`янської в місті Києві державної адміністрації, № 366697 квартири за адресою: АДРЕСА_1 належало на праві власності ОСОБА_7 та членам його сім`ї: ОСОБА_8 , ОСОБА_4 та ОСОБА_1 в рівних частинах.

Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого 13.09.2013 державним нотаріусом П`ятої Київської державної нотаріальної контори Войстрік О.В. та зареєстрованого в реєстрі за № 7-810 ОСОБА_1 є спадкоємцем 1/2 частки квартири за адресою: АДРЕСА_1 , яка належала ОСОБА_8 .

Заочним рішенням Солом`янського районного суду від 02.04.2015 по справі № 2-1677/15 припинено право власності ОСОБА_4 на належну йому 1/4 частину квартири за адресою: АДРЕСА_1 ; визнано право власності на 1/4 частину квартири за ОСОБА_1 ; виплачено ОСОБА_4 внесені ОСОБА_1 в рахунок компенсації припинення права власності на 1/4 частину квартири, грошові кошти в розмірі 93 918,50 грн., які знаходились на депозитному рахунку Солом`янського районного суду м. Києва.

Згідно довідки про реєстрацію місця проживання особи № 1629398 від 26.07.2018 ОСОБА_3 з 13.01.2016 по момент видачі довідки значиться зареєстрованою за адресою: АДРЕСА_1 , яка була зареєстрована за місцем проживання свого батька, як член сім`ї ОСОБА_4 .

Нормами статті 3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї, як зазначено у ч. 2 ст. 64 ЖК УРСР.

Відповідно до ст. 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно зі ст. 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Тлумачення наведених норм права дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника квартири користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи, як члена сім`ї.

У статті 7 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку.

Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частин 1, 2 статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно із ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у статті 405 ЦК України, у якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

При порівнянні норм ЖК УРСР та ЦК України можна зробити такі висновки.

У частині 1 статті 156 ЖК УРСР не визначені правила про самостійний характер права члена сім`ї власника житлового будинку на користування житловим приміщенням, не визначена і природа такого права.

Передбачено право члена сім`ї власника житлового будинку користуватися житловим приміщенням нарівні з власником, що свідчить про похідний характер права користування члена сім`ї від прав власника.

Зазначена норма не передбачає і самостійного характеру права користування житловим приміщенням, не вказує на його речову чи іншу природу.

Разом із тим, відповідно до частин 1 та 2 статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Отже, при розгляді питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають приймати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін.

Такі висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 353/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18), у постанові Верховного Суду України від 16.11.2016 у справі № 6-709цс16, у постанові Верховного Суду від 09.10.2019 у справі № 615/1636/17.

Питання про визнання припиненим права користування житлом та зобов`язання особи звільнити житло у контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням обставин щодо об`єкта нерухомого майна та установлених ст. 50 ЖК УРСР вимог, що ставляться до жилих приміщень, а також наявності чи відсутності іншого житла.

Також необхідно дослідити питання дотримання балансу між захистом права власності та захистом права колишнього члена сім`ї власника на користування житловим приміщенням.

Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.10.2020 у справі № 447/455/17-ц (провадження № 14-64цс20).

Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку.

Не проживання неповнолітньої ОСОБА_3 в квартирі за адресою: АДРЕСА_1 вмотивоване навчанням у навчально-виховних комплексах в м. Умані Черкаської області та неможливістю проживання у вказаній квартирі з підстав того, що вона довгий час здавалася в оренду позивачкою.

Вказане підтверджується долученими до позовної заяви відповідями на адвокатські запити, з яких вбачається, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з 20.12.2012 по 22.08.2016 навчалась в Уманському навчально-виховному комплексі «Загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів № 7 - колегіум» Уманської міської ради Черкаської області, а з 01.09.2016 зарахована ученицею Кочержинського навчально-виховного комплексу «Дошкільний навчальний заклад - загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів» Уманської районної ради Черкаської області. (а.с. 19-20).

Отже, виїзд відповідача для навчання до іншого міста, не може розцінюватися, як непроживання в спірній квартирі без поважних причин та добровільною зміною місця проживання, оскільки саме необхідність в отриманні освіти позбавило ОСОБА_3 можливості користування спірною квартирою, а тому позбавлення її права на житло, за вказаних обставин, буде не співрозмірним із переслідуваною метою позивача.

Крім того, відповідно до статей 6, 8, 12 Закону України «Про охорону дитинства», статті 27 Конвенції про права дитини, держава та батьки сприяють створенню достатнього рівня життя дитини для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Згідно ст. 1 Закону України «Про охорону дитинства» охорона дитинства - система державних та громадських заходів, спрямованих на забезпечення повноцінного життя, всебічного виховання і розвитку дитини та захисту її прав.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 11 Закон України «Про охорону дитинства» сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного та соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для нього.

У відповідності до ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням на рівні з власником або наймачем.

Служба у справах дітей та сім`ї Солом`янської в м. Києві державної адміністрації у своїх поясненнях від 20.01.2020 № 108/24-284 зазначило, що задоволення позовних вимог ОСОБА_1 не буде сприяти захисту прав та інтересів дитини та вважає, що право дитини на користування житлом, яке закріплене в Законі України «Про охорону дитинства» і Декларації прав дитини, не буде дотримано при позбавленні її права користування спірною квартирою.

Враховуючи встановлені судом обставини та беручи до уваги наявні в матеріалах справи докази, апеляційний суд дійшов висновку, що до справи не надано будь-яких доказів на підтвердження наявності іншого майна придатного для проживання неповнолітньої ОСОБА_3 .

З огляду на викладене, апеляційний суд дійшов висновку, що підстав, визначених законом і достатніх для визнання відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позивачем не надано.

Таким чином доводи, наведені в апеляційній скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками суду з їх оцінкою, а тому, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції всебічно і повно з`ясував обставини справи, дав об`єктивну оцінку зібраним і дослідженим в судових засіданнях доказам та обґрунтовано дійшов вірного висновку про відмову у задоволені позову.

Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, а рішення суду підлягає залишенню без змін.

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Понесені заявниками судові витрати (судовий збір за подання апеляційної скарги) відшкодуванню не підлягають (ст. 141 ЦПК України).

Враховуючи викладене, керуючись статтями 268, 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану від її імені та в її інтересах адвокатом Шевченко Ольгою Юріївною, яка діє на підставі договору залишити без задоволення.

Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 11 лютого 2021 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , яка діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_3 , треті особи: Солом`янський районний відділ Головного управління державної міграційної служби в м. Києві Державної міграційної служби України, Служба у справах дітей Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації, Солом`янська районна в м. Києві державної адміністрації про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Повний текст складено 04 листопада 2021 року.

Суддя-доповідач В.А. Нежура

Судді Р.В. Березовенко

О.Ф. Лапчевська