Постанова

Іменем України

04 листопада 2021 року

м. Київ

справа № 760/23559/19

провадження № 61-18625св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Дундар І. О. (суддя-доповідач), Антоненко Н. О., Русинчука М. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без виклику сторін касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 26 червня 2020 року у складі судді Шереметьєвої Л. А. та постанову Київського апеляційного суду від 09 листопада 2020 року у складі колегії суддів: Чобіток А. О., Немировської О. В., Ящук Т. І.,

ВСТАНОВИВ:

Історія справи

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2019 року ОСОБА_1 подав позов до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя.

Позов мотивований тим, що з 28 червня 1997 року сторони перебувають в шлюбі, справа про розірвання якого розглядається судом.

За час перебування в шлюбі спільними зусиллями та за спільні кошти придбано наступне майно:

- трикімнатна квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 70, 50 кв. м, житловою - 42, 70 кв. м;

- автомобіль марки FORD FOCUS, д.н.з. НОМЕР_1 , тип- загальний легковий хетчбек-В, 2011 року випуску, номер шасі / кузова /- НОМЕР_2 .

Майно зареєстровано на відповідача.

Відповідно до висновків про вартість майна від 01 серпня 2019 року ринкова вартість автомобіля складає 80 000, 00 грн, квартири - 680 000, 00 грн, тобто загальна вартість майна складає 760 000, 00 грн.

Враховуючи рівність часток подружжя у спільному сумісному майні, частка позивача в грошовому еквіваленті становить 380 000, 00 грн.

З урахуванням уточнених позовних вимог позивач просив поділити майно, яке є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, визнавши за ОСОБА_1 право власності на 39/100 часток квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 70, 50 кв.м, житловою - 42, 70 кв.м, та право власності на автомобіль марки FORD FOCUS, д.н.з. НОМЕР_1 , тип - загальний легковий хетчбек-В, 2011 року випуску, номер шасі (кузова)- НОМЕР_3 , за ОСОБА_2 визнати право власності на 61/100 часток квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 70, 50 кв.м, житловою - 42, 70 кв.м.

Короткий зміст судових рішень суду першої та апеляційної інстанції

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 26 червня 2020 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 09 листопада 2020 року, позов задоволено частково.

Поділено майно, яке є об`єктом спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Визнано за ОСОБА_1 право власності на:

- 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 70, 50 кв.м, житловою - 42, 70 кв.м;

- 1/2 частку транспортного засобу - автомобіля марки FORD FOCUS, д.н.з. НОМЕР_1 , тип- загальний легковий хетчбек-В, 2011 року випуску, номер шасі (кузова) - НОМЕР_2 .

Визнано за ОСОБА_2 право власності на:

- 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 70, 50 кв.м, житловою - 42, 70 кв.м;

- 1/2 частку транспортного засобу - автомобіля марки FORD FOCUS, д.н.з. НОМЕР_1 , тип- загальний легковий хетчбек-В, 2011 року випуску, номер шасі (кузова) - НОМЕР_2 .

В решті позову відмовлено.

Задовольняючи позовні вимоги частково та визнаючи за кожним з подружжя право власності на 1/2 частку спірної квартири та на 1/2 частку автомобіля, суд першої інстанції виходив з того, що вказане майно придбане сторонами в шлюбі, є їх спільною сумісною власністю, як подружжя, а відтак в силу частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При цьому суд врахував позицію відповідача, яка не погодилася на варіант поділу вказаного майна, запропонованого позивачем, а саме: визнати за ним право власності на автомобіль, та, з урахуванням його вартості, на 39/100 часток квартири. Крім того, зробивши висновок про рівність часток у праві власності на придбане у шлюбі майно, суд першої інстанції зазначив, що підстави для висновку, що вартість проданої 22 роки тому належної відповідачу квартири у м. Скадовську Херсонської області впливає на розмір часток сторін у праві спільної сумісної власності при його розподілі відсутні.

Суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У грудні 2020 року ОСОБА_2 подала касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 26 червня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 09 листопада 2020 року, ухвалити нове рішення, яким визнати об`єктом спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 автомобіль FORD FOCUS та 1/3 частку квартири АДРЕСА_1 , визнати особистою приватною власністю ОСОБА_2 2/3 частки квартири АДРЕСА_1 , відступити від засад рівності часток при поділі спільного сумісного майна, визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/6 частку квартири АДРЕСА_1 , 1/4 частку автомобіля FORD FOCUS, визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/6 частку квартири АДРЕСА_1 , 3/4 частки автомобіля FORD FOCUS.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції помилково відніс справу до категорії малозначних, оскільки справа є досить складною, потребує вивчення багатьох доказів і формування відповідної правової позиції. Апеляційним судом було відмовлено у задоволенні клопотання відповідача про витребування та долучення додаткових доказів до матеріалів справи, без надання належного обґрунтування прийнятого судом рішення. Суди не застосували висновки щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладені у постановах Верховного Суду України від 05 квітня 2017 року у справі № 6-399цс17, від 03 червня 2015 року у справі № 6038цс15, від 02 жовтня 2013 року у справі № 6079цс13. Суд першої інстанції не дослідив всі обставини справи, не з`ясував особливості та джерело придбання спірної квартири. Джерелом для придбання спірної квартири були власні кошти відповідача, які вона отримала від продажу її приватної власності - частки квартири у м. Скадовську у 1998 році. Відсутнє належне обґрунтування судом першої інстанції прийнятого рішення. Суд апеляційної інстанції, як і суд першої інстанції, невірно оцінивши обставини справи та надані відповідачем докази і пояснення, зробив хибний висновок, що у цій справі мають бути застосовані норми матеріального справа, передбачені частиною першою статті 60 та частини першої статті 70 СК України, замість пункту 3 частини першої статті 57 СК України. Суд апеляційної інстанції фактично відмовив у задоволенні клопотання відповідача про витребування оригіналів договорів купівлі-продажу квартир, оскільки оскаржувана постанова не містить жодного посилання на ці клопотання. Відповідач надала докази на підтвердження наявності підстав для відступлення від принципу рівності часток у придбаному майні подружжя. Позивач з моменту придбання спірної квартири у м. Києві з 2016 році і до цього часу не проживав і не проживає в ній, не несе витрати на її утримання. Позивач приховує наявність іншої квартири у м. Севастополі, не надавав фінансової допомоги дітям, спричинив відповідачу та дітям збитки на суму 200 000,00 грн, пошкодивши та знищівши належне їм майно, у жовтні 2019 року взяв у відповідача спірний автомобіль та технічний паспорт на нього, зобов`язавшись повернути автомобіль до 02 листопада 2019 року. Однак, до цього часу автомобіль не повернув.

Позиція інших учасників справи

У квітні 2021 року ОСОБА_1 подав відзив на касаційну скаргу за підписом представника ОСОБА_3 , у якому просить відмовити ОСОБА_2 у задоволенні касаційної скарги.

Відзив мотивований тим, що викладені у касаційній скарзі доводи не відповідають дійсності, є безпідставними, не мають законодавчого обґрунтування та не спростовують правильність висновків судів.

Посилання відповідача на неврахування судами правового висновку Верховного Суду України є безпідставними, оскільки суди фактично врахували висновок щодо необхідності встановлення джерела походження майна, однак за відсутності належних доказів на підтвердження того, що квартира та автомобіль набуті за особисті кошти відповідача, зробили обґрунтований висновок про те, що вищевказане майно є спільною сумісною власністю колишнього подружжя і тому підлягає поділу між ними в рівних частках. Відповідачем не надано суду жодних доказів того, що саме кошти, які були отримані відповідачем від продажу належної їй на праві особистої власності квартири у м. Скадовську у 1998 році, були вкладені в придбання подружжям спочатку у 1999 році квартири у м. Херсоні, а потім після продажу останньої - в придбання квартири у м. Севастополі, а потім після продажу останньої - в придбання спірної квартири. Не містять матеріали справи і докази взяття в борг подружжям ОСОБА_1 грошових коштів в 2001 році на придбання квартири у м. Севастополі. Батько позивача - ОСОБА_5 надав кошти на придбання квартири 06 липня 1999 року в м. Херсоні. Ціна позову у цій справі становить 380 000,00 грн, що не перевищує 250 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а відтак, з урахуванням пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України, справа може бути розглянута в порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням пункту 1 частини першої та пункту 1 частини четвертої статті 274 ЦПК України. Клопотання відповідача про витребування доказів було подано з пропущенням строку. Копії документів, про витребування оригіналів яких відповідач заявляла в суді апеляційної інстанції, були додані відповідачем до апеляційної скарги. Аргументи касаційної скарги не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанції, обґрунтовано викладених у мотивувальних частинах судових рішень, а зводяться лише до переоцінки доказів та незгоди відповідача з висновками судів попередніх інстанцій щодо їх оцінки.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 28 грудня 2020 року касаційну скаргу залишено без руху та надано строк для усунення недоліків.

Після усунення недоліків, ухвалою Верховного Суду від 26 лютого 2021 року поновлено ОСОБА_2 строк на касаційне оскарження, відкрито касаційне провадження у справі № 760/23559/19, витребувано справу з суду першої інстанції.

У травні 2021 року матеріали цивільної справи № 760/23559/19 надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 04 листопада 2021 року продовжено ОСОБА_1 строк на подання відзивуна касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 26 червня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 09 листопада 2020 року.

Межі та підстави касаційного перегляду

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).

В ухвалі Верховного Суду від 26 лютого 2021 року зазначено, що касаційна скарга містить передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України підстави для відкриття касаційного провадження (суд апеляційної інстанції в оскарженому судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17, від 10 вересня 2019 року у справі № 916/2403/18, від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 14 серпня 2018 року у справі № 905/2382/17 та у постановах Верховного Суду України від 05 квітня 2017 року у справі № 6-399цс17, від 03 червня 2013 року у справі № 6-38цс15, від 02 жовтня 2013 року у справі № 6-79цс13 та судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 ЦПК України).

Фактичні обставини

Суди встановили, що сторони перебувають у шлюбі з 28 червня 1997 року.

На час розгляду справи у провадженні суду перебуває справа про розірвання шлюбу між сторонами.

Від шлюбу сторони мають повнолітнього сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та неповнолітню доньку ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Під час перебування в шлюбі сторонами придбано квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 70, 50 кв.м, житловою - 42, 70 кв.м та автомобіль марки FORD FOCUS, д.н.з. НОМЕР_1 , тип - загальний легковий хетчбек-В, 2011 року випуску, номер шасі (кузова) - НОМЕР_2 .

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 173787072 від 15 липня 2019 року квартира АДРЕСА_1 зареєстрована за ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу № 2322 від 21 грудня 2016 року, посвідченого Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Івановою Л. М.

Згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу автомобіль марки FORD FOCUS, д.н.з. НОМЕР_1 , тип - загальний легковий хетчбек-В, 2011 року випуску, номер шасі (кузова) - НОМЕР_2 , зареєстрований за ОСОБА_2 .

Позиція Верховного Суду

Колегія суддів відхиляє аргументи, які викладені в касаційній скарзі, з таких мотивів.

Згідно із статтею 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Тобто, статтею 60 Сімейного кодексу України встановлено презумцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними за час шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує.

Отже, вирішуючи спір про поділ майна, необхідно установити як обсяг спільного нажитого майна, так і з`ясувати час та джерела його придбання.

Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності.

На підставі частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з положеннями статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі ухвалити рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Оскільки відповідачем не доведено належними та допустимими доказами, що відповідачу належить на праві особистої власності 2/3 частки спірної квартири, спірну квартиру сторони набули за час перебування в шлюбі, то з урахуванням положень статті 70 СК України, суди зробили вірний висновок, про задоволення позовних вимог про визнання за позивачем та відповідачем, в порядку поділу майна подружжя, права власності по 1/2 частки квартириАДРЕСА_1 за кожним.

Доводи касаційної скарги про те, що суд першої інстанції помилково відніс справу до категорії малозначних, а тому відповідач не мала повною мірою реалізувати свої процесуальні права, є безпідставними.

Як вбачається з матеріалів справи ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 19 серпня 2019 року відкрито касаційне провадження у цій справі за правилами спрощеного позовного провадження, справа малозначною не визнавалась. Розгляд справи відбувався з повідомленням сторін.

Висновки суду першої та апеляційної інстанцій не суперечать висновкам, викладеним у постановах Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17, від 10 вересня 2019 року у справі № 916/2403/18, від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 14 серпня 2018 року у справі № 905/2382/17 та у постановах Верховного Суду України від 05 квітня 2017 року у справі № 6-399цс17, від 03 червня 2013 року у справі № 6-38цс15, від 02 жовтня 2013 року у справі № 6-79цс13 .

Аргументи касаційної скарги висновків судів не спростовують. Вони були предметом дослідження суду апеляційної інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом дотримані норми матеріального та процесуального права.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Доводи касаційної скарги, з урахуванням меж касаційного перегляду, не дають підстав для висновку, що оскаржені судові рішення ухвалені без додержання норм матеріального та процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду. У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, оскаржені рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції залишити без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 26 червня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 09 листопада 2020 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: І. О. Дундар

Н. О. Антоненко

М. М. Русинчук