Ухвала

04 листопада 2021 року

м. Київ

справа № 189/480/19

провадження № 61-17773ск21

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Карпенко С. О.,

розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Покровського районного суду Дніпропетровської області від 23 лютого 2021 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 09 липня 2021 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду з указаним позовом, в якому просив зобов`язати ОСОБА_1 усунути перешкоди в користуванні належною йому на праві власності земельною ділянкою загальною площею 0,0711 га, кадастровий номер :04:007:0019, розташованою по АДРЕСА_1 , та звільнити частину вказаної земельної ділянки шляхом знесення (демонтування) за власний кошт збудованих відповідачем будівель і споруд, розташованих на цій земельній ділянці, а саме огорожі, септика, критого навісу та привести земельну ділянку у стан, що відповідає її цільовому призначенню.

Позов ОСОБА_2 мотивовано тим, що він є власником житлового будинку з господарськими будівлями, розташованими по АДРЕСА_1 . У квітні 2015 року ОСОБА_1 незаконно знищив частину його майна, а саме сарай та вбиральню. Свої дії ОСОБА_1 мотивував тим, що вказані будівлі були розташовані на його земельній ділянці, яку він приватизував згідно з рішенням Покровської селищної ради Покровського району Дніпропетровської області від 22 липня 2013 року № 757-24/VI, яким затверджено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), ОСОБА_1 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,1129 га за адресою: АДРЕСА_2 , та передано ОСОБА_1 безоплатно у власність вказану земельну ділянку. Рішенням Покровського районного суду Дніпропетровської області від 22 квітня 2016 року визнано незаконною приватизацію (безоплатну передачу у власність) ОСОБА_1 земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,1129 га, за адресою: АДРЕСА_2 . Визнано незаконним та скасовано рішення Покровської селищної ради Покровського району Дніпропетровської області від 22 липня 2013 року № 757-24/VI «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) ОСОБА_1 ». Рішенням Покровської селищної ради Покровського району Дніпропетровської області від 12 лютого 2019 року № З-731-31/УІІ йому було затверджено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), розташованої по АДРЕСА_1 , кадастровий номер :04:007:0019. Надано йому у власність вказану земельну ділянку. Під час виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) було виявлено, що на вказаній земельній ділянці, відповідачем було незаконно встановлено огорожу, септик, а також критий навіс. Розміщення вказаних об`єктів на його земельній ділянці порушує його права.

Рішенням Покровського районного суду Дніпропетровської області від 23 лютого 2021 року позов задоволено. Зобов`язано ОСОБА_1 усунути перешкоди ОСОБА_2 в користуванні належною йому на праві власності земельною ділянкою загальною площею 0,0711 га, кадастровий номер :04:007:0019, та звільнити частину земельної ділянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом знесення (демонтування) за власний кошт збудованих ним будівель та споруд, розміщених на вказаній земельній ділянці, а саме огорожі, септика, критого навіса та привести земельну ділянку у стан, що відповідає її цільовому призначенню. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 09 липня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Покровського районного суду Дніпропетровської області від 23 лютого 2021 року - без змін.

27 жовтня 2021 року ОСОБА_1 подав засобами поштового зв`язку касаційну скаргу на рішення Покровського районного суду Дніпропетровської області від 23 лютого 2021 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 09 липня 2021 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення і направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки скарга подана на судові рішення, що не підлягають касаційному оскарженню.

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) не підлягають касаційному оскарженню: судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Відповідно до пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є: справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Предметом позову в цій справі є усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою шляхом знесення (демонтування), розташованих на цій земельній ділянці огорожі, септику і критого навісу.

Згідно з частиною четвертою статті 274 ЦПК України ця справа не відноситься до тієї категорії справ, що не можуть бути розглянуті в порядку спрощеного позовного провадження.

Зазначена справа є незначної складності та не належить до виключень з цієї категорії, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.

Малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, тому незалежно від того, визнав її такою суд першої чи апеляційної інстанції, враховуючи, що частина шоста статті 19 ЦПК України розміщена у Загальних положеннях цього Кодексу, які поширюються й на касаційне провадження, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу малозначною.

Касаційна скарга містить посилання на випадки, передбачені підпунктами а), в) пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судові рішення у малозначній справі підлягають касаційному оскарженню.

Необхідність розгляду справи в касаційному порядку ОСОБА_1 мотивував тим, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, так як суди попередніх інстанцій не врахували правових висновків щодо захисту права власності способом, передбаченим статтею 391 Цивільного кодексу України, викладених в постановах Верховного Суду у складі колегій суддів Касаційного цивільного суду від 15 березня 2018 року у справі № 300/690/16-ц, від 28 березня 2018 року у справах № 332/4891/15-ц, № 589/4556/16, від 06 червня 2018 року у справі № 372/918/16-ц, від 07 серпня 2019 року у справі № 486/867/15-ц. Також справа становить значний суспільний інтерес і має важливе значення для формування однакової судової практики - визначеності, ясності та недвозначності правових норм. Внаслідок необмеженості трактування правових норм оскаржуваними судовими рішеннями було спотворено практику, визначену Верховним Судом, для застосування судами, зокрема й положень Цивільного кодексу України та земельного законодавства при розгляді цивільних справ.

Наведені заявником обставини, передбачені підпунктом а) пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, не дають підстав для висновку про те, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, оскільки висновки судів попередніх інстанцій в цій справі не суперечать правовим висновками, викладеним в постановах Верховного Суду у складі колегій суддів Касаційного цивільного суду від 15 березня 2018 року у справі № 300/690/16-ц, від 28 березня 2018 року у справах № 332/4891/15-ц, № 589/4556/16, від 06 червня 2018 року у справі № 372/918/16-ц, від 07 серпня 2019 року у справі № 486/867/15-ц, про те, що саме на позивача покладено обов`язок довести факт дійсного порушення його права, яке, на думку цієї особи, полягає у позбавленні можливості вільно користуватися та розпоряджатися належним їй майном. Судами попередніх інстанцій в цій справі встановлено, що збудовані відповідачем будівлі та споруди на спірній земельній ділянці, яка належить на праві власності позивачу, призвели до порушення права власності останнього щодо вільного користування і розпорядження належним йому майном. Тобто висновки судів попередніх інстанцій узгоджуються з наведеними правовими висновками Верховного Суду, тоді як аргументи заявника щодо їх неврахування судами ґрунтуються на ненаданні, на його думку, належної оцінки наявним у справі доказам та відсутності мотивування відхилення наданих ним доказів. Наявність протилежних за результатом судових рішень не свідчить про неврахування правового висновку Верховного Суду щодо покладення на позивача обов`язку доведення факту дійсного порушення його права, оскільки позивач може як довести, так і не довести такого факту, в залежності від чого і буде прийняте відповідне рішення суду. Доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій щодо встановлення обставин справи і оцінки доказів, що в силу вимог статті 400 ЦПК України не входить до повноважень Верховного Суду.

Крім того, посилання заявника на неврахування судами висновків, викладених в постановах Верховного Суду, щодо застосування норми права у подібних правовідносинах є підставою касаційного оскарження судових рішень, передбаченою пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України, втім не є доводом, який в розумінні підпунктів а)-г) пункту 2 частини третьої статті 389 цього Кодексу підтверджує наявність випадку/випадків, який/які дає/дають право вважати судові рішення такими, що підлягають касаційному оскарженню.

Верховний Суд звертає увагу, що фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики означає, що заявник у своїй касаційній скарзі ставить на вирішення суду касаційної інстанції проблему, яка, у випадку відкриття касаційного провадження, впливатиме на широку масу спорів, створюючи тривалий у часі, відмінний від минулого підхід до вирішення актуальної правової проблеми.

Судова практика щодо розгляду справ за подібних правовідносин є сталою, а касаційна скарга ОСОБА_1 не містить обґрунтованих доводів про неоднакове застосування Верховним Судом одних і тих самих норм права у подібних правовідносинах, що б вказувало на необхідність формування єдиної правозастосовчої практики.

Доводи касаційної скарги також не свідчать про наявність підстав, передбачених підпунктом в) пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, оскільки незгода заявника з оскаржуваними судовими рішеннями в цілому, за відсутності інших обставин, не може розглядатися як обставина, що впливає на визначення справи як такої, що становить значний суспільний інтерес, оскільки це може бути оцінкою сторони щодо кожної конкретної справи, учасником якої вона є.

Заявник не навів обставин, які б свідчили про наявність у справі ознак її суспільної важливості або виняткового значення, а також не виділив особливо рідкісних, унікальних вимог, що дають підстави вважати, що вона має значення для уніфікованого розуміння та застосування права для сторін справи. Допустимість відкриття касаційного провадження, якщо справа становить значний суспільний інтерес чи має виняткове значення для заявника, зумовлена потребою забезпечення єдності судової практики. Йдеться про реалізацію принципів верховенства права та правової визначеності, рівності перед законом і судом з метою гарантування розумної передбачуваності судового рішення.

Виходячи із статусу Верховного Суду, в деяких випадках вирішення питання про можливість касаційного оскарження має відноситися до його дискреційних повноважень, так як розгляд скарг касаційним судом покликаний забезпечувати сталість судової практики, а не можливість проведення «розгляду заради розгляду».

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27 жовтня 2020 року у справі № 127/18513/18 (провадження № 14-145цс20) вказала, що касаційний перегляд вважається екстраординарним з огляду на специфіку повноважень суду касаційної інстанції з точки зору обмеження виключно питаннями права та більшим ступенем формальності процедур. У ЦПК України визначено баланс між такими гарантіями права на справедливий судовий розгляд, як право на розгляд справи судом, встановленим законом (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод), та принципом остаточності судових рішень res judicata, фактично закріплено перехід до моделі обмеженої касації, що реалізується за допомогою введення процесуальних фільтрів з метою підвищення ефективності касаційного провадження.

Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення для суспільства та держави, та не є «судом фактів».

Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають Конституції України, за статтею 129 якої основними засадами судочинства є, серед інших, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Верховним Судом досліджено та взято до уваги: предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства й не встановлено випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цих Рекомендацій скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

Європейський суд з прав людини вказує, що було б важко погодитися з тим, що Верховний Суд у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволило йому відфільтрувати справи, що надходять до нього, має бути пов`язаним з помилками нижчих судів при визначенні питання щодо надання комусь доступу до нього. В іншому випадку це може серйозно заважати роботі Верховного Суду і зробить неможливим виконання Верховним Судом своєї специфічної ролі. У прецедентній практиці Суду вже було підтверджено, що повноваження вищого суду щодо визначення своєї юрисдикції не можуть бути обмежені таким чином (рішення у справі ZUBAC v. CROATIA (Зубац проти Хорватії) від 05 квітня 2018 року).

Зазначення апеляційним судом в оскаржуваній постанові про можливість її оскарження до суду касаційної інстанції не змінює характер та предмет позову в цій справі та не спростовує наявність у Верховного Суду повноважень на відмову у відкритті касаційного провадження.

Оскільки оскаржувані заявником судові рішення ухвалено у малозначній справі і вони не підлягають касаційному оскарженню, то у відкритті касаційного провадження у справі необхідно відмовити.

У зв`язку з відмовою у відкритті касаційного провадження у справі не підлягають окремому розгляду клопотання ОСОБА_1 про поновлення строку на касаційне оскарження рішення Покровського районного суду Дніпропетровської області від 23 лютого 2021 року та постанови Дніпровського апеляційного суду від 09 липня 2021 року, а також - про зупинення виконання рішення Покровського районного суду Дніпропетровської області від 23 лютого 2021 року.

Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 2 частини шостої статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Покровського районного суду Дніпропетровської області від 23 лютого 2021 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 09 липня 2021 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:В. А. Стрільчук

В. М. Ігнатенко

С. О. Карпенко