УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

4 листопада 2021 року

м. Київ

справа № 570/3003/18

провадження № 61-17485ск21

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Ігнатенка В. М., Стрільчука В. А.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Рівненського апеляційного суду від 30 вересня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2018 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики від 20 грудня 2013 року у розмірі 7 866 398,46 грн.

Рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 1 жовтня 2020 року позов задоволено частково.

Стягнено з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 2 780 596,69 грн заборгованості за договором позики.

У іншій частині позову відмовлено.

Стягнено з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 3 114 грн.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2 оскаржила його у апеляційному порядку.

Ухвалою Рівненського апеляційного суду від 25 листопада 2020 року у задоволенні клопотання ОСОБА_2 про звільнення від сплати судового збору відмовлено, апеляційну скаргу залишено без руху та надано строк для усунення недоліків.

Ухвалою Рівненського апеляційного суду від 10 грудня 2020 року у задоволенні клопотання ОСОБА_2 про звільнення від сплати судового збору відмовлено, продовжено заявнику строк для усунення недоліків, вказаних в ухвалі від 25 листопада 2020 року, до 24 грудня 2020 року, але який не може перевищувати десяти днів з дня вручення копії ухвали.

Ухвалою Рівненського апеляційного суду від 29 грудня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 визнано неподаною і повернено особі, яка її подала.

Не погоджуючись із вказаною ухвалою, ОСОБА_2 подала до Верховного Суду касаційну скаргу.

Постановою Верховного Суду касаційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково, ухвалу Рівненського апеляційного суду від 29 грудня 2020 року скасовано, справу передано до апеляційного суду для продовження розгляду.

Ухвалою Рівненського апеляційного суду від 30 вересня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 визнано неподаною і повернено особі, яка її подала.

Постановляючи оскаржувану ухвалу, Рівненський апеляційний суд виходив із того, що заявник вимог ухвали про залишення апеляційної скарги без руху не виконала, судовий збір не сплатила.

Зі змісту оскаржуваної ухвали також вбачається, що апеляційний суд відмовив заявнику у задоволенні клопотання про звільнення від сплати судового збору за подання апеляційної скарги, оскільки вона є відповідачем у справі

і пункт 1 частини першої статті 8 Закону України «Про судовий збір» до неї не застосовується.

Не погоджуючись з ухвалою Рівненського апеляційного суду від 30 вересня 2021 року, ОСОБА_2 подала до Верховного Суду касаційну скаргу.

Вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження, суд дійшов наступних висновків.

З аналізу статті 389 Цивільного процесуального кодексу (далі - ЦПК) України вбачається, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку ухвали суду апеляційної інстанції про повернення апеляційної скарги.

Касаційну скаргу ОСОБА_2 обґрунтовує тим, що судом апеляційної інстанції порушено норми процесуального права, оскільки правові підстави для повернення апеляційної скарги відсутні. Вважає, що вона є скаржником і, відповідно, суб`єктом застосування пункту 1 частини першої статті 8 Закону України «Про судовий збір», тому суд мав задовольнити її клопотання про звільнення від сплати судового збору. Вказує, що зазначена норма не визначає право суду звільнювати від сплати судового збору виключно позивача, оскільки положення пункту 1 частини першої статті 8 Закону України «Про судовий збір» стосуються сторін у справі, тобто як позивача, так і відповідача.

Згідно з положеннями частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Згідно з частиною п`ятою статті 394 ЦПК України питання про відкриття касаційного провадження у випадку, передбаченому частиною четвертою цієї статті, вирішує колегія суддів у складі трьох суддів.

Зі змісту касаційної скарги та оскаржуваного судового рішення вбачається, що скарга заявника є необґрунтованою і наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності зазначеного судового рішення.

Відповідно до пункту 3 частини четвертої статті 356 ЦПК Українидо апеляційної скарги додаютьсядокументи, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі, або документи, які підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.

Частиною другою статті 357 ЦПК України установлено, що до апеляційної скарги, яка оформлена з порушенням вимог, встановлених статтею 356 цього Кодексу, застосовуються положення статті 185 цього Кодексу.

Згідно із частиною першою статті 185 ЦПК України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених

у статтях 175 і 177 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.

Суд апеляційної інстанції установив, що апеляційна скарга ОСОБА_2 вимогам статті 356 ЦПК України не відповідала, відмовив у задоволенні клопотання про звільнення від сплати судового збору і дійшов обґрунтованого висновку про залишення апеляційної скарги без руху, постановивши ухвалу від 25 листопада 2020 року.

Заявнику необхідно було подати до апеляційного суду докази сплати судового збору у розмірі 13 215 грн.

3 грудня 2020 року ОСОБА_2 повторно подала клопотання про звільнення від сплати судового збору, обґрунтоване тим, що розмір судового збору перевищує 5 відсотків розміру її річного доходу.

Ухвалою Рівненського апеляційного суду від 10 грудня 2020 року у задоволені клопотання про звільнення від сплати судового збору відмовлено та продовжено ОСОБА_2 строк для усунення недоліків.

18 грудня 2020 року ОСОБА_2 втретє подала клопотання про звільнення від сплати судового збору, обґрунтоване аналогічною підставою.

Ухвалою Рівненського апеляційного суду від 29 грудня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 визнано неподаною і повернено особі, яка її подала.

Постановою Верховного Суду касаційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково, ухвалу Рівненського апеляційного суду від 29 грудня 2020 року скасовано, справу передано до апеляційного суду для продовження розгляду.

Приймаючи постанову, Верховний Суд виходив із того, що суд апеляційної інстанції помилково постановив ухвалу про повернення апеляційної скарги одноособово, а не колегією суддів апеляційного суду у складі трьох суддів.

Відповідно до частини третьої статті 185 ЦПК України якщо позивач відповідно до ухвали суду у встановлений строк виконає вимоги, визначені

статтями 175 і 177 цього Кодексу, сплатить суму судового збору, позовна заява вважається поданою в день первісного її подання до суду. Якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві.

Суд апеляційної інстанції, відмовивши у задоволенні клопотання про звільнення від сплати судового збору та установивши, що ОСОБА_2 судовий збір за подання апеляційної скарги не сплатила, дійшов обґрунтованого висновку про визнання апеляційної скарги на рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 1 жовтня 2020 року неподаною та повернення її заявнику.

Щодо доводів ОСОБА_2 про те, що вона є суб`єктом застосування

пункту 1 частини першої статті 8 Закону України «Про судовий збір», тому суд мав задовольнити її клопотання про звільнення від сплати судового збору, касаційний суд зазначає наступне.

Статтею 129 Конституції України однією із засад судочинства визначено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Відповідно до змісту статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод судові процедури повинні бути справедливими для всіх учасників процесу.

За змістом статті 136 ЦПК України єдиною підставою для відстрочення чи розстрочення сплати судового збору, зменшення його розміру або звільнення від його сплати є врахування судом майнового стану сторони і особа, яка заявляє відповідне клопотання, згідно зі статтею 12 ЦПК України повинна навести доводи і подати докази на підтвердження того, що її майновий стан перешкоджав (перешкоджає) сплаті судового збору у встановленому законодавством порядку і розмірі.

Насамперед варто зауважити, що Законом України «Про судовий збір» визначений перелік осіб, які безумовно звільнені від сплати судового збору у всіх інстанціях у силу закону, який наділяє їх певним статусом, або виходячи із чітко визначеного предмета спору. Цей перелік наведений у статті 5 зазначеного Закону та є вичерпним.

Стаття 136 ЦПК України визначає право суду на звільнення, зменшення розміру, відстрочення чи розстрочення сплати судового збору, виходячи із майнового стану сторони, водночас саме стаття 8 Закону України «Про судовий збір», яка є спеціальною, конкретизує порядок, умови такого звільнення і коло осіб, які можуть бути звільнені від сплати судового збору.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 8 Закону України «Про судовий збір», враховуючи майновий стан сторони, суд може своєю ухвалою за її клопотанням відстрочити або розстрочити сплату судового збору на певний строк, але не довше ніж до ухвалення судового рішення у справі за умови, якщо розмір судового збору перевищує 5 відсотків розміру річного доходу позивача - фізичної особи за попередній календарний рік.

Суд може зменшити розмір судового збору або звільнити від його сплати на підставі, зазначеній у частині першій цієї статті (частина друга статті 8 Закону України «Про судовий збір»).

З аналізу статті 8 Закону України «Про судовий збір» чітко вбачається, що законодавець, застосувавши конструкцію «суд, враховуючи майновий стан сторони, може…», тим самим визначив, що питання звільнення, зменшення розміру, відстрочення чи розстрочення сплати судового збору осіб, які не зазначені в статті 5 вказаного Закону, або у справах із предметом спору, не охопленим статтею 5, є правом, а не обов`язком суду, навіть за наявності однієї з умов для такого звільнення, зменшення розміру, відстрочення чи розстрочення.

Що ж до самих умов, визначених статтею 8 Закону України «Про судовий збір», вони диференційовані за суб`єктним та предметним застосуванням.

Умови, визначені у пункті 1 частини першої статті 8 Закону України «Про судовий збір», можуть застосовуватися лише до позивачів - фізичних осіб, за умови, якщо розмір судового збору перевищує 5 відсотків розміру їх річного доходу за попередній календарний рік.

Таким чином, пункт 1 частини першої статті 8 Закону України «Про судовий збір» визначає, що для вирішення клопотання про відстрочення або розстрочення сплати судового збору, зменшення його розміру або звільнення від його сплати суд має встановити розмір річного доходу позивача - фізичної особи за попередній календарний рік.

Керуючись статтею 136 ЦПК України та статтею 8 Закону України «Про судовий збір», касаційний суд доходить висновку про те, що для вирішення питання про відстрочення, розстрочення сплати судового збору, зменшення його розміру або звільнення від його сплати на підставі пункту 1 частини першої статті 8 Закону України «Про судовий збір», заявник повинен надати докази, які б підтверджували розмір річного доходу позивача - фізичної особи за попередній календарний рік.

Апеляційний суд дійшов правильного висновку про те, що обставини, зазначені ОСОБА_2 , яка є відповідачем у справі, не мають правового значення для вирішення питання про звільнення її від сплати судового збору, оскільки вона не є суб`єктом застосування пункту 1 частини першої статті 8 Закону України «Про судовий збір».

За таких обставин доводи касаційної скарги є безпідставними і такими, що не впливають на правильність висновків суду апеляційної інстанції.

Виходячи зі змісту касаційної скарги та оскаржуваного судового рішення, касаційна скарга ОСОБА_2 на ухвалу Рівненського апеляційного суду від 30 вересня 2021 року є необґрунтованою, правильне застосовування норм процесуального права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, а наведені у скарзі доводи не дають підстав для висновку про незаконність судового рішення.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них.

Оскільки оскаржуване судове рішення суду апеляційної інстанції є законним і обґрунтованим, ухваленим із додержанням норм процесуального права і підстави для його скасування відсутні, у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Рівненського апеляційного суду від 30 вересня 2021 року суд відмовляє.

Керуючись статтями 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Рівненського апеляційного суду від 30 вересня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: С. О. Карпенко

В. М. Ігнатенко

В. А. Стрільчук