Справа № 595/1432/21
Провадження № 2-др/595/6/21
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.11.2021

Бучацький районний суд Тернопільської області

в складі: одноособово суддею Федорончуком В.Б.,

при секретарі Тарчинській Л.Я.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Бучач заяву представника відповідача ОСОБА_1 ОСОБА_2 про ухвалення додаткового рішення щодо розподілу судових витрат в справі №595/1432/21 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання дитини,

В С Т А Н О В И В:

16 вересня 2021 року позивач ОСОБА_3 звернулася до Бучацького районного суду Тернопільської області з позовом до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання дитини.

Ухвалою Бучацького районного суду Тернопільської області від 17 вересня 2021 року відкрито провадження по справі та призначено справу до розгляду за правилами загального позовного провадження.

В ході підготовчого засідання позивач ОСОБА_3 подала суду заяву, в якій просила позов до ОСОБА_1 про стягнення аліментів залишити без розгляду.

Ухвалою Бучацького районного суду Тернопільської області від 22 жовтня 2021 року позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання дитини залишено без розгляду.

Від представника відповідача адвоката Строцень Т.О. надійшла заява про ухвалення додаткового рішення щодо стягнення з позивача ОСОБА_3 на користь відповідача ОСОБА_1 понесених останнім витрат на правову допомогу в сумі 5000 гривень. Заяву мотивує тим, що відповідно до ст.142 ЦПК України у разі закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду відповідач має право заявити вимоги про компенсацію здійснених ним витрат, пов`язаних з розглядом справи, внаслідок необґрунтованих дій позивачем. Відповідно до частини третьої статті 199 СК України право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання. Однак, відповідно до поданої позивачем довідки №177 від 13.09.2021, до складу сім`ї входять: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , що свідчить про те, що мати свідомо розуміє вчинення своїх протиправних дій стосовно відповідача, проте всупереч вказаним фактам подає позовну заяву. Більше того, у випадку подачі даного позову за наявності спільного проживання останніх, позивачем мають надатись докази того, що батько взагалі не забезпечує дитину, а всі витрати бере на себе мати. Однак, матір`ю дитини не надано жодного доказу, який би підтверджував понесені матеріальні витрати на дитину (оскільки остання їх не несе), натомість батьком дитини до поданого відзиву на позовну заяву додається ряд квитанцій, чеків, що підтверджують забезпечення дитини усіма необхідними благами (підгузки, ліки, продукти харчування, одяг, тощо). Таким чином, вбачається пряме зловживання позивачем своїми процесуальними правами, що проявляється у недобросовісному та необгрутнованому позові, який побудований на припущеннях та надуманих фактах, і мав на меті ущемлення прав та інтересів відповідача. У зв`язку з наведеним вважає, що судові витрати відповідача на професійну правничу допомогу в розмірі 5000 грн. є обґрунтованими та підлягають стягненню з позивача.

Ухвалою Бучацького районного суду Тернопільської області від 29 жовтня 2021 року відкрито провадження у справі за заявою представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 про ухвалення додаткового рішення та призначено справу до розгляду, без участі сторін.

Дослідивши докази, суд вважає, що заява представника відповідача адвоката Строцень Т.О. про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Згідно ч.ч.5, 6 ст.142 ЦПК України у разі залишення позову без розгляду відповідач має право заявити вимоги про компенсацію здійснених ним витрат, пов`язаних з розглядом справи, внаслідок необґрунтованих дій позивача. У випадках, встановлених частинами третьою - п`ятою цієї статті, суд може вирішити питання про розподіл судових витрат протягом п`ятнадцяти днів з дня постановлення ухвали про залишення позову без розгляду, за умови дотримання відповідною стороною вимог частини дев`ятої статті 141 цього Кодексу.

У випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами, або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору (ч.9 ст.141 ЦПК України).

Частиною 2 статті 44 ЦПК України встановлено, що залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню цивільного судочинства, зокрема: 1) подання скарги на судове рішення, яке не підлягає оскарженню, не є чинним або дія якого закінчилася (вичерпана), подання клопотання (заяви) для вирішення питання, яке вже вирішено судом, за відсутності інших підстав або нових обставин, заявлення завідомо безпідставного відводу або вчинення інших аналогічних дій, що спрямовані на безпідставне затягування чи перешкоджання розгляду справи чи виконання судового рішення; 2) подання декількох позовів до одного й того самого відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав, або подання декількох позовів з аналогічним предметом і з аналогічних підстав, або вчинення інших дій, метою яких є маніпуляція автоматизованим розподілом справ між суддями; 3) подання завідомо безпідставного позову, позову за відсутності предмета спору або у спорі, який має очевидно штучний характер; 4) необґрунтоване або штучне об`єднання позовних вимог з метою зміни підсудності справи або завідомо безпідставне залучення особи як відповідача (співвідповідача) з тією самою метою; 5) укладення мирової угоди, спрямованої на шкоду правам третіх осіб, умисне неповідомлення про осіб, які мають бути залучені до участі у справі.

Під зловживанням процесуальними правами необхідно розуміти особливу форму цивільного процесуального правопорушення, тобто умисні недобросовісні дії учасників цивільного процесу, що супроводжуються порушенням умов здійснення суб`єктивних процесуальних прав і здійснювані лише з видимістю реалізації таких прав, пов`язані з обманом відносно відомих обставин справи, в цілях обмеження можливості реалізації або порушення прав інших осіб, що беруть участь в справі, а також в цілях того, що перешкодило діяльності суду по правильному і своєчасному розгляду і вирішенню цивільної справи, - що породжує застосування заходів цивільного процесуального примусу.

В абзаці 3 п.38 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17 жовтня 2014 року №10 роз`яснено, що в разі залишення позову без розгляду відповідач має право заявити вимоги про відшкодування здійснених ним витрат, пов`язаних із розглядом справи внаслідок необґрунтованих дій позивача. Розмір відшкодування доводить відповідач. При цьому саме по собі пред`явлення позову не може свідчити про необґрунтовані дії позивача.

У постанові Верховного Суду від 18 грудня 2019 року у справа №741/1681/17 (провадження №61-48179 св18) висловлено правову позицію, що саме по собі звернення з позовом до суду не свідчить про необґрунтованість дій позивача, оскільки зазначене є диспозитивним правом позивача, передбачене процесуальним законодавством і не містить таких обмежень, а тому для задоволення вимог про стягнення компенсації здійснених судових витрат відповідачеві необхідно довести, а суду встановити, які саме дії позивача при зверненні до суду чи у ході розгляду справи по суті є необґрунтованими та у чому вони виражені, зокрема: чи є недобросовісним звернення позивача з позовом до суду, чи були його дії умисними та чим це підтверджується. Крім того, звернення до суду з позовом є суб`єктивним правом позивача, гарантованим статтями 55, 124 Конституції України, є безумовним доступом до правосуддя незалежно від обґрунтованості позову.

Отже, підставою для відшкодування здійснення судових витрат відповідачу є доведені відповідачем та встановлені судом конкретні необґрунтовані дії позивача при зверненні до суду чи у ході розгляду справи по суті та у чому вони виражались.

Сам по собі факт звернення позивача ОСОБА_3 з позовом до відповідача ОСОБА_1 , незалежно від його обґрунтованості, а також подання до суду позивачем заяви про залишення позову без розгляду, не є свідченням зловживання позивачем своїми процесуальними правами чи її неправильними діями, виходячи з принципів диспозитивності цивільного судочинства, закріплених в ст.ст.2, 4, 12, 13 ЦПК України.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v.UKRAINE, №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Суду не надано доказів, які б свідчили про зловживання позивача процесуальними правами, або що спір виник внаслідок неправильних дій сторони позивача, а тому суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення заяви представника відповідача адвоката Строцень Т.О. щодо стягнення з позивача витрат на професійну правничу допомогу.

На підставі наведенного, керуючись ст.ст.2, 4, 12, 13, 44, 133-142, 270 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

В прийнятті додаткового рішення за заявою представника відповідача ОСОБА_1 ОСОБА_2 про ухвалення додаткового рішення щодо розподілу судових витрат в справі №595/1432/21 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання дитини відмовити.

На ухвалу може бути подана апеляційна скарга до Тернопільського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її отримання.

Суддя: В. Б. Федорончук