КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 листопада 2021 року Київський апеляційний суд в складі суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого - Заришняк Г.М.

Суддів - Кулікової С.В., Рубан С.М.

розглянув у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду м.Києва від 22 квітня 2021 року в справі за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про стягнення втрат від інфляції та трьох відсотків річних,-

В С Т А Н О В И В :

В листопаді 2018 року ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 звернулися в суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення втрат від інфляції та трьох відсотків річних.

В обґрунтування позову вказували, що 20.09.2013 року ОСОБА_1 , керуючи автомобілем «УАЗ 469», по проспекту Перемоги, 45 в м. Києві, проявив неуважність, неправильно оцінив дорожню обстановку, внаслідок чого скоїв зіткнення з автомобілем «Pegeot 307», д.н.з. НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_2 . Внаслідок зіткнення позивачі отримали тілесні ушкодження та був пошкоджений автомобіль«Pegeot 307».

Вироком Деснянського районного суду м. Чернігова від 27.02.2014 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 22.12.2014 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 17 368,47 грн., на користь ОСОБА_3 - 31 353,65 грн., на користь ОСОБА_4 - 45 940 грн.

11.03.2015 р. ВДВС Корюківського РУЮ Чернігівської області відкрито виконавчі провадження відносно боржника ОСОБА_1 . В подальшому виконавчі листи були направлені до Новозаводського ВДВС м. Чернігова, який у липні 2018 р. перенаправив виконавчі листи до Ніжинського МВДВС ГТУЮ в Чернігівській області. Проте, на даний час виконавче провадження з виконання виконавчих листів Святошинського районного суду м. Києва перебувають на виконанні у Новозаводському ВДВС м. Чернігова.

Позивачі зазначали, що за весь час здійснення виконавчого провадження з відповідача ОСОБА_1 лише частково та в незначному розмірі було здійснено примусове стягнення присуджених судом коштів.

Таким чином, оскільки відповідачем ОСОБА_1 до теперішнього часу в добровільному порядку присуджені судом кошти позивачам не сплачено, рішення суду не виконане, з врахуванням збільшених позовних вимог, позивачі просили суд стягнути з відповідача на користь ОСОБА_2 : 16 094,49 грн. - втрат від інфляції за період з січня 2015 року по грудень 2019 року, 2 474,37 грн. - трьох відсотків річних за період з 23 грудня 2014 року по 14 січня 2020 року та 3 000 грн. витрат на професійну правничу допомогу;

на користь ОСОБА_3 : -29 204,25 грн. втрат від інфляції за період з січня 2015 року по грудень 2019 року, 4 529,40 грн. трьох відсотків річних за період з 23 грудня 2014 року по 15 січня 2020 року;

на користь ОСОБА_4 -44 123,28 грн. втрат від інфляції за період з січня 2015 року по грудень 2019 року, 6 829,22 грн. трьох відсотків річних за період з 23 грудня 2014 року по 15 січня 2020 року, оскільки відповідач 15.01.2020 року сплатив повну суму боргу ОСОБА_2 , а 16.01.2020 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (а.с.94-100).

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 22 квітня 2021 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 16 094 грн. 49 коп. втрат від інфляції за період з січня 2015 року по грудень 2019 року, 2 474 грн. 37 коп. трьох відсотків річних за період з 23 грудня 2014 року по 14 січня 2020 року та 3 000 грн. витрат на професійну правничу допомогу, а всього - 21 568 грн. 86 коп.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 29 204 грн. 25 коп. втрат від інфляції за період з січня 2015 року по грудень 2019 року, 4 529 грн. 40 коп. трьох відсотків річних за період з 23 грудня 2014 року по 15 січня 2020 року; а всього - 33 733 грн. 65 коп.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 44 123 грн. 28 коп. втрат від інфляції за період з січня 2015 року по грудень 2019 року, 6 829 грн. 22 коп. трьох відсотків річних за період з 23 грудня 2014 року по 15 січня 2020 року, а всього 50 952 грн. 50 коп.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь на користь держави судовий збір в сумі 1 062 грн. 55 коп.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та постановити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

За змістом ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 25 серпня 2021 року дану справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження згідно ч.1 ст. 369 ЦПК України.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність й обґрунтованість постановленого рішення суду в цій частині, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із доведеності та обґрунтованості позовних вимог.

Колегія суддів не може повністю погодитись з таким висновком суду, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи і це було встановлено судом, що вироком Деснянського районного суду м. Чернігова від 27.02.2014 р. по справі /750/1885/14, ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, вчиненні ОСОБА_1 дорожньо-транспортної пригоди, в результаті якої ОСОБА_3 були завдані тілесні ушкодження (а.с. 6-8).

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 22.12.2014 р. у справі №759/16182/14 з ОСОБА_1 стягнуто: на користь ОСОБА_2 17 368,47 грн. у відшкодування матеріальної та моральної шкоди, на користь ОСОБА_3 у відшкодування матеріальної та моральної шкоди - 31 353,65 грн. та на користь ОСОБА_4 у відшкодування матеріальної та моральної шкоди стягнуто 35 940 грн. (а.с.9-10, 11).

З матеріалів справи також слідує, що постановою ВДВС Корюківського РУЮ Чернігівської області від 11.03.2015 р. відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа № 2/759/5621/14 Святошинського районного суду м. Києва від 09.02.2015 р. (а.с. 19).

Постановою ВДВС Корюківського РУЮ Чернігівської області від 13.06.2016 р. закінчено виконавче провадження з виконання виконавчого листа № 2/759/5621/14 Святошинського районного суду м. Києва від 09.02.2015 р. у зв`язку з направленням виконавчого листа за належністю (а.с. 22).

Постановою Новозаводського ВДВС м. Чернігова від 05.08.2016 р. відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа № 2/759/5621/14 Святошинського районного суду м. Києва від 09.02.2015 р. (а.с. 26).

Постановою Новозаводського ВДВС м. Чернігова від 18.07.2018 р. виконавче провадження з виконання виконавчого листа № 2/759/5621/14 Святошинського районного суду м. Києва від 09.02.2015 р. передано до Ніжинського міськрайонного ВДВС ГТУЮ у Чернігівській області (ас. 28).

З листа № 44911 від 10.09.2018 р. слідує, що виконавче провадження з виконання виконавчого листа № 2/759/5621/14 Святошинського районного суду м. Києва від 09.02.2015 р. перебуває на виконанні Новозаводського ВДВС м. Чернігова (а.с. 32).

Судом встановлено, що в порядку виконання судового рішення на рахунок ОСОБА_2 сплачено кошти 09.10.2017 р. в розмірі 772,29 грн., 30.01.2018 р. - в розмірі 1 201,73 грн., 73,08 грн. та 500,00 грн.; на рахунок ОСОБА_3 сплачено кошти 09.10.2017 р. в розмірі 3 135,37 грн., 30.01.2018 р. в розмірі 33,57 грн.; на рахунок ОСОБА_4 сплачено кошти 05.09.2018 р. в розмірі 1 000,00 грн., 30.01.2018 р. в розмірі 1 201,73 грн., 73,08 грн. та 500,00 грн.

Також, судом встановлено, що ухвалою Корюківського районного суду Чернігівської області від 08.06.2015 р. встановлено для боржника ОСОБА_1 обмеження у праві виїзду за межі України без вилучення паспортного документа (а.с. 12).

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 02.12.2016 р. заяву ОСОБА_1 про скасування заочного рішення Святошинського районного суду м. Києва від 22.12.2014 р. залишено без задоволення (а.с. 14).

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 17.03.2017 р. заяву ОСОБА_1 про розстрочку виконання Святошинського районного суду м. Києва від 22.12.2014 р. залишено без розгляду (ас. 15-16).

Отже, наведене вище свідчить про обізнаність відповідача ОСОБА_1 про наявність рішення Святошинського районного суду м. Києва від 22.12.2014 р. у справі № 759/16182/14, 2/759/5621/14 та про обов`язок його виконання.

Судом також встановлено, що з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, відповідач тільки 15.01.2020 року сплатив повну суму боргу ОСОБА_2 , а 16.01.2020 року сплатив повну суму боргу ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , отже рішення суду не виконав до січня 2020 року.

Згідно ч. 1 ст. 18 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Основними засадами судочинства є обов`язковість рішень суду (ч. 3 ст. 129 Конституції України).

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. У цій статті визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання. Тобто, дія цієї статті поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, що регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Формулювання статті 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3 % річних не є неустойкою у розумінні положень статті 549 цього Кодексу.

Отже, за змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10 квітня 2018 року у справі №910/10156/17 вказала, що приписи статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань, та погодилася з висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 1 червня 2016 року у справі № 3-295гс16, за змістом яких грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, але й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством, зокрема, і з факту завдання шкоди особі.

Відповідач має грошове зобов`язання перед позивачем, що підтверджується рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 22.12.2014 року, яким було стягнуто грошові кошти з відповідача на користь позивачів на загальну суму 94662,12 грн. Вказане зобов`язання відповідачем в повному обсязі виконано не було.

Доводи апеляційної скарги про те, що спірні правовідносини, виникли з приводу виконання судового рішення, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», а тому до них не можуть бути застосовані норми, передбачені ст. 625 ЦК України, не можуть бути підставою для скасування судового рішення, оскільки відповідно при розгляді справи № 686/21962/15-ц у постанові від 16 травня 2018 року Велика Палата Верховного Суду відступила від висновків Верховного Суду України, викладених у постанові від 20 січня 2016 року у справі № 6-2759цс15, який полягав у тому, що правовідносини, що виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», і до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України).

Щодо посилання в апеляційній скарзі про те, що позивачами пропущений строк позовної давності, колегія суддів зазначає наступне.

Главою 19 ЦК України визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (стаття 267 ЦК України).

Порядок відліку позовної давності наведено у статті 261 ЦК України. Зокрема, відповідно до частини першої цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.4 ст. 267 ЦК України).

Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

Законодавець визначає обов`язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням рівня інфляції та 3 % річних за увесь час прострочення, у зв`язку із чим таке зобов`язання є триваючим.

При розгляді справи № 127/15672/16-ц від 8 листопада 2019 року Велика Палата Верховного Суду погодилась з висновками Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеними у постановах від 10 та 27 квітня 2018 року у справах № 910/16945/14 та № 908/1394/17, від 16 листопада 2018 року у справі № 918/117/18, від 30 січня 2019 року у справах № 905/2324/17 та № 922/175/18, від 13 лютого 2019 року у справі № 924/312/18, про те, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

З позовом позивачі звернулися в суд 16 листопада 2018 року, в якому просили, з урахуванням збільшених позовних вимог, стягнути з відповідача: інфляційні за період з січня 2015 року по грудень 2019 року, три відсотки річних за період з 23 грудня 2014 року по 14 січня 2020 року.

Відповідач ОСОБА_1 просив про застосування строку строк позовної давності (а.с.63).

Таким чином, в межах позовної давності необхідно стягнути з відповідача на користь позивачів інфляційні втрати за період з 16.11. 2015 року по грудень 2019 року, три відсотки річних за період з 16.11.2015 року по 14 січня 2020 року.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 22 грудня 2014 року на користь ОСОБА_2 17 368,47 грн. у відшкодування матеріальної та моральної шкоди, на користь ОСОБА_3 у відшкодування матеріальної та моральної шкоди - 31 353,65 грн. та на користь ОСОБА_4 у відшкодування матеріальної та моральної шкоди стягнуто 35 940 грн. (а.с.9-10, 11).

З матеріалів справи видно, що відповідачем ОСОБА_1 за період з жовтня 2017 року по вересень 2018 року частково сплачувались кошти в рахунок погашення шкоди, що також підтверджується листом Новозаводського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області (а.с.32), а повний розрахунок був проведений 16 січня 2020 року, що не заперечується позивачами.

Так, на рахунок ОСОБА_2 відповідачем ОСОБА_1 було сплачено 30 січня 2018 року на підставі платіжного доручення №292 - 1207,73 грн., 73,08 грн. та 500 грн.; на підставі платіжного доручення №1557 від 09.10.2017 року - 772,29 грн.

На рахунок ОСОБА_3 відповідачем ОСОБА_1 було сплачено 30 січня 2018 року 33,57 грн. на підставі платіжного доручення №293, на підставі платіжного доручення №1556 від 09.10.2017 року - 3135,57 грн.

На рахунок ОСОБА_4 відповідачем ОСОБА_5 було сплачено 73,08 грн., 500 грн. на підставі платіжного доручення №294 від 30 січня 2018 року, платіжним дорученням №294 від 30.01.2018 року - 1201,73 грн. та 1000 грн. на підставі платіжного доручення №2898 від 05 вересня 2018 року.

З урахуванням уточнених позовних вимог та виходячи із суми коштів, які частково перераховувались відповідачем на користь позивачів, та в межах строку позовної давності, підлягає стягненню на користь:

ОСОБА_2 інфляційні втрати в сумі 7 021 грн. 78 коп. та три відсотки річних в сумі 2 024 грн.70 коп., а всього на загальну суму 9 046 грн. 48 коп.;

ОСОБА_3 інфляційні втрати в сумі 11 939 грн. 04 коп. та три відсотки річних в сумі 3525 грн.70 коп., а всього на загальну суму 15474 грн. 27 коп.;

ОСОБА_4 інфляційні втрати в сумі 14884 грн. 68 коп. та три відсотки річних в сумі 4348 грн.36 коп., а всього на загальну суму 19 233 грн. 04 коп.

Враховуючи наведене, рішення суду в частині стягнення втрат від інфляції та трьох відсотків річнихслід змінити, виклавши резолютивну частину судового рішення в наступній редакції:

Стягнути з відповідача ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 інфляційні втрати в сумі 7 021 грн. 78 коп. та три відсотки річних в сумі 2 024 грн.70 коп., а всього на загальну суму 9 046 грн. 48 коп.; на користь ОСОБА_3 інфляційні втрати в сумі 11 939 грн. 04 коп. та три відсотки річних в сумі 3525 грн.70 коп., а всього на загальну суму 15474 грн. 27 коп.; на користь ОСОБА_4 інфляційні втрати в сумі 14884 грн. 68 коп. та три відсотки річних в сумі 4348 грн.36 коп., а всього на загальну суму 19 233 грн. 04 коп.

В іншій частині рішення суду не оскаржувалось.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції було прийнято позовну заяву про збільшення позовних вимог з порушенням процесуального Закону, не можуть бути підставою для скасування рішення суду.

Сторони користуються рівними процесуальними правами. позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження (п.2 ч.1 ст. 49 ЦПК України).

З матеріалів справи вбачається, що ухвалою Святошинського районного суду від 23 червня 2020 року було скасовано заочне рішення Святошинського районного суду м. Києва від 23 травня 2019 року в даній справі та призначено підготовче судове засідання на 12 жовтня 2020 року.

Заяву про збільшення позовних вимог було подано позивачами 20 серпня 2020 року, тобто в межах строку, передбаченого п.2 ч.1 ст. 49 ЦПК України.

Отже, позивачі, скориставшись правом, наданим вказаною нормою процесуального права, до закінчення підготовчого провадження подали засобами поштового зв`язку заяву про збільшення розміру позовних вимог від 20 серпня 2020 року, яка була прийнята судом до розгляду.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не впливають на правильність його постановлення.

Керуючись ст.ст.367, 374,375, 382 ЦПК України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 22 квітня 2021 року - в частині стягнення втрат від інфляції та трьох відсотків річних змінити, виклавши резолютивну частину в наступній редакції.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_2 (ідентифікаційний код НОМЕР_3 ) - інфляційні втрати в сумі 7 021 грн. 78 коп. та три відсотки річних в сумі 2 024 грн.70 коп., а всього на загальну суму 9 046 грн. 48 коп.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_3 (ідентифікаційний код НОМЕР_4 ) - інфляційні втрати в сумі 11 939 грн. 04 коп. та три відсотки річних в сумі 3525 грн.70 коп., а всього на загальну суму 15474 грн. 27 коп.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_4 (ідентифікаційний код НОМЕР_5 ) - інфляційні втрати в сумі 14884 грн. 68 коп. та три відсотки річних в сумі 4348 грн.36 коп., а всього на загальну суму 19 233 грн. 04 коп.

В іншій частині суду рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Головуючий: Судді: