Постанова

Іменем України

03 листопада 2021 року

м. Київ

справа № 698/121/19

провадження № 61-7937св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.

суддів: Воробйової І. А., Коломієць Г. В., Лідовця Р. А. (суддя-доповідач), Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач- ОСОБА_1 ,

представник позивача - адвокат Бабенко Руслан Володимирович,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 та його представника - адвоката Бабенка Руслана Володимировича, на заочне рішення Катеринопільського районного суду Черкаської області від 05 січня 2021 року у складі судді Баранова О. І. та постанову Черкаського апеляційного суду від 14 квітня 2021 року у складі колегії суддів: Єльцова В. О., Бородійчука В. Г., Василенко Л. І.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовної заяви

У лютому 2019 В року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності на земельну ділянку.

Позовна заява мотивована тим, що 19 лютого 2004 року між ним та відповідачем було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до зазначеного договору відповідач ОСОБА_2 продав, а він купив будинок за вказаною адресою.

Зазначав, що під час укладення договору між ними було досягнуто згоди щодо продажу як житлового будинку, так і спірної земельної ділянки. На підтвердження даних обставин продавцем ОСОБА_2 був переданий йому державний акт на право приватної власності на спірну земельну ділянку серії ЧР № 8-271-13.

Проте, надалі відповідач ОСОБА_2 ухилився від належного оформлення домовленості щодо переходу права власності на спірну земельну ділянку.

Вважав, що на підставі положень частини першої статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України у зв`язку набуттям права власності на будинок до нього перейшло право власності на земельну ділянку, на якій розташовано житловий будинок.

Ураховуючи наведене, ОСОБА_1 просив суд визнати за ним право власності на земельну ділянку площею 0,267 га із цільовим призначенням - для обслуговування житлового будинку та господарських приміщень, і ведення особистого підсобного господарства, яка розташована на АДРЕСА_1 , шляхом припинення права власності на спірну земельну ділянку за відповідачем ОСОБА_2 .

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції

Заочним рішенням Катеринопільського районного суду Черкаської області від 05 січня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення районного суду мотивовано тим, що, укладаючи договір, спрямований на відчуження будинку, сторони не могли не розуміти, що користування будинком неможливе без використання земельної ділянки, достатньої для розміщення й обслуговування будинку. При цьому суд врахував, що сторони договору не обумовили розмір і цільове призначення земельної ділянки, яка переходить у власність позивача, в той час як у державному акті земельні ділянки визначені єдиним масивом та мають різне цільове призначення:

1) для обслуговування житлового будинку та господарських споруд,

2) для ведення особистого підсобного господарства.

Також суд врахував, що на момент відчуження житлового будинку спірна земельна ділянка не була сформована як об`єкт цивільних справ згідно зі статтею 79-1 ЗК України; спірна земельна ділянка складається з двох різних за цільовим призначенням ділянок, розподільча межа між якими є невизначеною; позивачем не подано жодних відомостей щодо нормативної площі земельної ділянки для обслуговування житлового будинку та господарських споруд в місцевості, де розташований вказаний будинок; позивачем не подано жодних відомостей щодо розміру земельної ділянки, необхідної для обслуговування житлового будинку та господарських споруд.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Черкаського апеляційного суду від 14 квітня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Заочне рішення Катеринопільського районного суду Черкаської області від 05 січня 2021 року залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що висновки суду першої інстанції відповідають положенням статей 263-265 ЦПК України.

Апеляційний суд погодився з висновками районного суду та зазначив, що на момент відчуження житлового будинку спірна земельна ділянка не була сформована як об`єкт цивільних справ згідно зі статтею 79-1 ЗК України; спірна земельна ділянка складається з двох різних за цільовим призначенням ділянок, розподільча межа між якими є невизначеною; позивачем не надано жодних відомостей щодо нормативної площі земельної ділянки для обслуговування житлового будинку та господарських споруд в місцевості, де розташований вказаний будинок; позивачем не подано жодних відомостей щодо розміру земельної ділянки, необхідної для обслуговування житлового будинку та господарських споруд.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі ОСОБА_1 та його представник - адвокат Бабенко Р. В., посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить заочне рішення Катеринопільського районного суду Черкаської області від 05 січня 2021 року та постанову Черкаського апеляційного суду від 14 квітня 2021 року скасувати та направити справу на новий розгляд.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга ОСОБА_1 та його представника - адвоката Бабенка Р. В. мотивована тим, що оскаржувані судові рішення суперечать правовим позиціям Верховного Суду, у яких визначено, що перехід права власності на об`єкт нерухомості (будівлю) зумовлює перехід права власності на земельну ділянку. При цьому не враховано принцип цілісності об`єкта нерухомості та земельної ділянки.

Вважає, що зазначення у договорі купівлі-продажу житлового будинку від 19 лютого 2004 року інформації про те, що житловий будинок розташований на земельній ділянці розміром 0,267 га, свідчить про те, що спірна земельна ділянка була сформована.

Підставами касаційного оскарження зазначених судових рішень ОСОБА_1 вказує неправильне застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права, а саме застосування судом апеляційної інстанції норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 713/1817/16-ц, від 03 квітня 2019 року у справі № 921/158/18, від 04 грудня 2019 року у справі № 910/18560/16, від 16 червня 2020 року у справі № 689/26/17 та постанові Верховного Суду від 26 грудня 2019 року у справі № 364/515/19, що передбачено пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України.

Також заявник вказує на порушення судами норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, оскільки суди не дослідили зібрані у справі докази (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

Відзив на касаційну скаргу учасник справи не подав.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

У травні 2021 року касаційна скарга надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 липня 2021 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі та витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції.

У липні 2021 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 вересня 2021 року справу призначено до розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Відповідно до державного акту на право приватної власності на землю, зареєстрованого 16 вересня 1999 року в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 8-271-13 на підставі рішення Єрківської селищної ради від 26 серпня 1999 року за № 61, ОСОБА_2 набув право приватної власності на земельну ділянку площею 0,267 га, яка розташована за адресою АДРЕСА_1 . Вказану земельну ділянку передано для обслуговування житлового будинку та господарських споруд і для ведення особистого підсобного господарства, без розмежування площі земельної ділянки за цільовим призначенням (а. с. 15).

Згідно з договором купівлі-продажу житлового будинку від 19 лютого 2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Катеринопільського районного нотаріального округу Вечірко Н. В., та зареєстрованого у реєстрі за № 363, ОСОБА_2 продав, а ОСОБА_1 купив житловий будинок з надвірними спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 8).

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках, зокрема, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Касаційна скарга ОСОБА_1 та його представника - адвоката Бабенка Р. В. підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частин першої та другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Частиною першою статті 402 ЦПК України передбачено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення не відповідають.

Відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до статті 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Частиною першою статті 377 ЦК України (в редакції, чинній на час набуття позивачем права власності на житловий будинок) передбачено, що до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором.

Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування.

Згідно із частиною першою статті 120 Земельного кодексу України (в редакції, чинній на час набуття позивачем права власності на житловий будинок) при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди.

Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до статті 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Статтею 381 ЦК України визначено, що садибою є земельна ділянка разом з розташованими на ній житловим будинком, господарсько-побутовими будівлями, наземними і підземними комунікаціями, багаторічними насадженнями. У разі відчуження житлового будинку вважається, що відчужується вся садиба, якщо інше не встановлено договором або законом.

Розмір присадибної ділянки (для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд), на отримання якої в селищах із земель державної або комунальної власності мають право громадяни України, складає не більше 0,15 гектара (пункт «г» частини першої статті 121 ЗК України).

Відмовляючи у задоволенні позову, суди попередніх інстанцій, посилаючись на правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 16 червня 2020 року у справі № 689/26/17 (провадження № 14-47цс20), зазначили про принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди, проте, не застосували його до спірних правовідносин, оскільки на момент набуття позивачем права власності на житловий будинок спірна земельна ділянка, яка складається з двох різних за цільовим призначенням ділянок, не була сформована як об`єкт цивільних прав згідно зі статтею 79-1 ЗК України.

Статтею 79-1 ЗК України визначено порядок формування земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Зокрема, частиною першою зазначеної статті визначено, що формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру.

ЗК України доповнено статтею 79-1 на підставі Закону України № 3613-VI від 07 липня 2011 року «Про Державний земельний кадастр».

Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Згідно із частинами першою та другою статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності; акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи.

Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності (частина третя статті 5 ЦК України).

З огляду на зазначене, посилання судів попередніх інстанцій на положення статті 79-1 ЗК України та відсутність внесеної до Державного земельного кадастру інформації про спірну земельну ділянку є неправильними, оскільки на момент набуття права власності на житловий будинок (19 лютого 2004 року), у ЗК України була відсутня зазначена норма.

Пунктом 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про державний земельний кадастр» визначено, що земельні ділянки, право власності (користування) на які виникло до 2004 року, вважаються сформованими незалежно від присвоєння їм кадастрового номера.

Відповідно до постанови Кабінету міністрів України «Про затвердження форм державного акта на право власності на земельну ділянку та державного акта на право постійного користування земельною ділянкою» від 02 квітня 2002 року № 449 кадастровий номер як обов`язковий реквізитна державних актах на право власності на землю почав присвоюватися лише після 02 квітня 2002 року.

Частиною третьою статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов:

1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення;

2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

При застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно з виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності. Тобто за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 120 ЗК України особи, які набули права власності на будівлю чи споруду, стають власниками земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику.

Зазначене узгоджується з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 16 червня 2020 року у справі № 689/26/17 (провадження № 14-47цс20).

Встановлено, що у державному акті серії ЧР № 8-271-13 від 16 вересня 1999 року на спірну земельну ділянку зазначено площу ділянки у розмірі 0,267 га та вказано два цільових призначення земельної ділянки: обслуговування житлового будинку та господарських приміщень і ведення особистого підсобного господарства.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про землеустрій» цільове призначення земельної ділянки - допустимі напрями використання земельної ділянки відповідно до встановлених законом вимог щодо використання земель відповідної категорії та визначеного виду цільового призначення.

Колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про відсутність правових підстав для набуття ОСОБА_1 права власності на спірну земельну ділянку в цілому, відповідно до державного акту на право приватної власності на землю, зареєстрованого 16 вересня 1999 року, виданого ОСОБА_2 , оскільки зазначення у державному акті двох видів цільового призначення земельної ділянки не дає можливість ідентифікувати ні розмір, ні місцезнаходження земельної ділянки, наданої для обслуговування житлового будинку та господарських приміщень.

З огляду на те, що класифікація видів цільового призначення землі визначає поділ земель на окремі види цільового призначення земель, які характеризуються власним правовим режимом, екосистемними функціями, видом господарської діяльності, типами забудови, типами особливо цінних об`єктів, відтак, для набуття права власності на спірну земельну ділянку на підставі статей 120, 125 ЗК України та статті 377 ЦК України необхідною умовою є виділення зі спірної земельної ділянки площею 0,267 га окремої земельної ділянки з цільовим призначенням - для обслуговування житлового будинку та господарських приміщень, окремо - для ведення особистого підсобного господарства, або встановлення для нового власника житлового будинку земельного сервітуту.

Зазначення в договорі купівлі-продажу житлового будинку від 19 лютого 2004 року, що житловий будинок з надвірними спорудами, який знаходиться в АДРЕСА_1 , розташований на земельній ділянці площею 0,267 га, не свідчить про автоматичний перехід права власності на спірну земельну ділянку вцілому до нового власника житлового будинку з огляду на неможливість, до виділення в окрему земельну ділянку, з`ясування розміру земельної ділянки, призначеної для розміщення і обслуговування будинку.

Укладення договору купівлі-продажу житлового будинку з надвірними спорудами у даному випадку не тягнуло за собою безумовний перехід права власності на всю земельну ділянку, на якій вони розташовані, оскільки визначений у державному акті розмір земельної ділянки та зазначення у ньому двох цільових призначень без поділу на дві окремих ділянки з відповідними цільовими призначеннями не створили для нового власника житлового будинку юридичний наслідок у вигляді набуття права власності на всю земельну ділянку.

Встановлено, що під час розгляду справи в суді попередніх інстанцій позивачем не заявлялося клопотання про проведення судової земельно-технічної експертизи, а суди попередніх інстанцій не звернули уваги на зазначене, не роз`яснили позивачеві, що для розмежування земельних ділянок та встановлення розміру земельної ділянки, яка необхідна для обслуговування житлового будинку, потрібно проведення відповідної експертизи.

Відповідно до принципу диспозитивності цивільного процесу збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони, а суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Положеннями статті 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Частиною другою статті 102 ЦПК України визначено, що предметом висновку експерта може бути дослідження обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань. Предметом висновку експерта не можуть бути питання права.

Загальними вимогами процесуального права визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всім доказам, якими суд керувався при вирішенні позову. Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення в справі неможливо.

Без встановлення розміру земельної ділянки, яка необхідна для обслуговування житлового будинку, неможливо ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, оскільки така обставина є обов`язковою для повного та всебічного розгляду справи.

На зазначене суди попередніх інстанцій уваги не звернули та дійшли передчасних висновків щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суди попередніх інстанцій в порушення вимог статей 263-265, 382 ЦПК України не забезпечили повний та всебічний розгляд справи, не встановили усі обставини справи, які необхідні для правильного її вирішення та належно не перевірили доводи позивача.

Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Згідно із частиною першою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до пункту 1 частини третьої, частини четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

Суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості під час розгляду справи в касаційному порядку встановлювати нові обставини або вважати доведеними обставини, що не були встановлені судами попередніх інстанцій, збирати та надавати правову оцінку новим доказам у справі, то усунути вказані недоліки розгляду справи на стадії касаційного перегляду неможливо, тому, оскільки порушення норм процесуального права допущені обома судами, справу необхідно передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Під час нового розгляду суду належить врахувати викладене, розглянути справу в установлені законом розумні строки з додержанням вимог матеріального і процесуального права, встановити усі підстави заявленого позову, дослідити та належним чином оцінити подані сторонами докази, дати правову оцінку доводам і запереченням сторін, та ухвалити законне і справедливе судове рішення відповідно до встановлених обставин та вимог закону.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 411, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 та його представника - адвоката Бабенка Руслана Володимировича, задовольнити.

Заочне рішення Катеринопільського районного суду Черкаської області від 05 січня 2021 року та постанову Черкаського апеляційного суду від 14 квітня 2021 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:Д. Д. Луспеник І. А. Воробйова Г. В. Коломієць Р. А. Лідовець Ю. В. Черняк