Справа № 307/2033/21
П О С Т А Н О В А

Іменем України

13 жовтня 2021 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі

головуючого судді КОНДОРА Р.Ю.

суддів МАЦУНИЧА М.В., ФАЗИКОШ Г.В.

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Ужгороді апеляційну скаргу ОСОБА_1 у справі № 307/2033/21 на ухвалу Тячівського районного суду від 2 липня 2021 року, повний текст якої складено 2 липня 2021 року, головуюча суддя Сойма М.М., про повернення клопотання про забезпечення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання нерухомого майна спільною власністю подружжя та визнання права власності на часту в майні, -

встановив:

Позивачка ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє адвокат Діовші А.Я., оскаржила ухвалу Тячівського районного суду від 02.07.2021, якою повернуто її клопотання про забезпечення вищеназваного позову шляхом накладення до набрання законної сили рішенням суду в справі арешту на земельну ділянку площею 0,0773 га з кадастровим номером :02:002:0266, зареєстровану за ОСОБА_2 .

На думку апелянта, ухвала постановлена судом із порушенням норм процесуального права.

Так, суд залишав позовну заяву без руху через невідповідність вимогам ст.ст. 175, 177 ЦПК України, крім того, вказував, що вимогу про забезпечення позову, яка міститься в прохальній частині позовної заяви, слід оформити відповідно до вимог ст. 151 ЦПК України та вказати пропозиції щодо зустрічного забезпечення.

На виконання вимог суду позивачка зазначила пропозицію щодо зустрічного забезпечення, а саме, у вигляді внесення 2000,00 грн на депозитний рахунок суду.

Повертаючи клопотання про забезпечення позову, суд вказав, що позивачка не надала доказів про внесення вказаних коштів на депозитний рахунок суду, а в частині оформлення клопотання відповідно до вимог ст. 151 ЦПК України вимоги суду не виконані.

Однак, відповідно до вимог ст. 154 ч. 4 п.п. 6-9 ЦПК України, питання про зустрічне забезпечення вирішується судом в ухвалі про забезпечення позову або в ухвалі про зустрічне забезпечення, якою вирішуються всі пов`язані з цим питання. Така ухвала, на виконання якої суд міг би вимагати надання доказів щодо внесення коштів у рахунок зустрічного забезпечення, судом не постановлялася.

Крім того, за змістом ст. 154 ч. 1 ЦПК України суд може, проте, не зобов`язаний вимагати подання заяви про зустрічне забезпечення, в разі наявності підстав вважати, що забезпеченням позову можуть бути спричинені збитки відповідачу. Випадки ж обов`язкового застосування зустрічного забезпечення спеціально обумовлені законом (ст. 154 ч. 3 ЦПК України).

Вимоги ст. 151 ЦПК України щодо подання заяви про забезпечення позову в письмовій формі та з необхідними реквізитами були позивачкою виконані.

Тому заяву належало вирішити по суті, а не застосовувати до неї правила ст. 153 ч. 10 ЦПК України.

Суд першої інстанції неправильно витлумачив норми процесуального права та допустив надмірний формалізм, яким по суті порушені процесуальні прав позивачки.

Сторона просить ухвалу суду скасувати, питання про забезпечення позову передати до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи сторін, перевіривши матеріали справи, суд приходить до такого.

Як убачається з наявних матеріалів, ОСОБА_1 пред`явила до ОСОБА_2 позов про визнання нерухомого майна спільною власністю подружжя та визнання права власності на часту в майні та просила визнати земельну ділянку площею 0,0773 га з кадастровим номером :02:002:0266 та розташований на ній незавершений будівництвом житловий будинок об`єктом права спільної сумісної власності подружжя з визначенням за нею 1/2 частки та визнати за нею право власності на 1/2 вказаних земельної ділянки і об`єкта незавершеного будівництва (а.с. 2-9).

Прохальна частина позовної заяви містить клопотання про забезпечення позову шляхом накладення до набрання законної сили рішенням суду в справі арешту на земельну ділянку площею 0,0773 га з кадастровим номером :02:002:0266, зареєстровану за ОСОБА_2 . У тексті позовної заяви міститься обґрунтування цього клопотання.

Ухвалою судді Тячівського районного суду від 18.06.2021 позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху з тих підстав, що позов не був оплачений належним чином судовим збором, а щодо клопотання про забезпечення позову було зазначено лише, що вимогу про забезпечення позову, яка міститься в прохальній частині позовної заяви, слід оформити відповідно до вимог ст. 151 ЦПК України та вказати пропозиції щодо зустрічного забезпечення (а.с. 18-19).

Інших недоліків чи вимог щодо клопотання позивачки про забезпечення позову суд не наводив.

На виконання вимог ухвали суду про залишення заяви без руху представник позивачки адвокат Діовші А.Я. подав заяву 01.07.2021 суду заяву, якою зазначив пропозицію щодо зустрічного забезпечення у вигляді внесення 2000,00 грн на депозитний рахунок суду (а.с. 22-23).

Ухвалою судді Тячівського районного суду від 02.07.2021 відкрито провадження в справі (а.с. 25-26).

Ухвалою Тячівського районного суду від 02.07.2021 клопотання позивачки ОСОБА_1 про забезпечення позову, а також сплачений судовий збір в сумі 454,00 грн їй повернуто (а.с. 28-29).

Повертаючи клопотання про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивачка не надала доказів про внесення вказаних коштів на депозитний рахунок суду, а в частині оформлення клопотання відповідно до вимог ст. 151 ЦПК України вимоги суду не виконані.

Погодитись із таким процесуальним рішенням не можна.

Відповідно до ст. 149 ч.ч. 1, 2, ст. 150 ч. 1 п. 1, ч. 3, ст. 151 ч. 1 ЦПК України, суд за заявою позивача може вжити передбачені ЦПК України заходи забезпечення позову, якщо їх невжиття може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду; позов забезпечується, зокрема, арештом майна, що належить або підлягає передачі відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; вид забезпечення позову має бути співмірним із заявленими позивачем вимогами.

Вимоги до заяви про забезпечення позову встановлені статтею 151 ЦПК України, яка в пункті 6 частини 1 передбачає, що заява повинна містити пропозиції заявника щодо зустрічного забезпечення.

Поряд із цим, питання про зустрічне забезпечення, про пропозиції щодо такого зустрічного забезпечення повинно розглядатися і вирішуватися у взаємозв`язку з конкретними підставами для застосування цього процесуального інституту, а також з урахуванням характеру спору та предмета позову.

За приписами ст. 154 ЦПК України:

суд може вимагати від особи, яка звернулася із заявою про забезпечення позову, забезпечити відшкодування збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову (зустрічне забезпечення) (ч. 1);

зустрічне забезпечення застосовується тільки у випадку забезпечення позову (ч. 2);

суд зобов`язаний застосовувати зустрічне забезпечення, якщо:

позивач не має зареєстрованого в установленому законом порядку місця проживання (перебування) чи місцезнаходження на території України та майна, що знаходиться на території України, в розмірі, достатньому для відшкодування можливих збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову, у випадку відмови у позові (ч. 3 п. 1); або

суду надані докази того, що майновий стан позивача або його дії щодо відчуження майна чи інші дії можуть ускладнити або зробити неможливим виконання рішення суду про відшкодування збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову, у випадку відмови у позові (ч. 3 п. 2).

Сама по собі відсутність пропозиції позивача у заяві про забезпечення позову щодо зустрічного забезпечення не може слугувати підставою для відмови в прийнятті та вирішенні по суті заяви, якщо існують інші підстави для забезпечення позову. Зрештою, сторона може не мати своїх пропозицій щодо зустрічного забезпечення, в тому числі, через відсутність даних про ймовірність збитків для відповідача та їх розмір, на що, втім, слід указати в заяві.

Даних про обставини, передбачені п.п. 1, 2 ч. 3 ст. 154 ЦПК України як підстави для обов`язкового застосування судом зустрічного забезпечення, в справі немає, тоді як лише за наявності таких підстав та доказів, що їх підтверджують, може йтися про обов`язок суду застосувати зустрічне забезпечення.

Поза тим, слід констатувати, що право вимагати від особи, яка звернулася із заявою про забезпечення позову, забезпечити відшкодування збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову (зустрічного забезпечення), належить суду, як управі вимагати такого зустрічного забезпечення і сам відповідач, розмір зустрічного забезпечення визначається судом з урахуванням обставин справи, заходи зустрічного забезпечення позову мають бути співмірними із заходами забезпечення позову, застосованими судом, та розміром збитків, яких може зазнати відповідач у зв`язку із забезпеченням позову (ст. 154 ч.ч. 1, 5, 6 ЦПК України).

Тобто, відповідач за наявності для того підстав не позбавлений права ставити питання про зустрічне забезпечення, при цьому, таке забезпечення пов`язується з розміром збитків, що їх може зазнати відповідач в разі забезпечення позову.

У наявних матеріалах немає даних про можливість заподіяння відповідачу конкретних збитків застосуванням запропонованим позивачкою забезпеченням позову, рівно як немає й розрахунку таких збитків.

З приводу наявності підстав для зустрічного забезпечення, умов для його застосування, розміру такого забезпечення тощо ані ухвала про залишення заяви без руху, ані ухвала про повернення заяви жодного обґрунтування не містять. В ухвалі про залишення заяви без руху міститься лише абстрактне побажання суду з цього приводу.

Позивачка ОСОБА_1 реалізуючи своє право на заявлення клопотання про забезпечення позову (зокрема, ст. 43 ч. 1 п. 3, ст. 149 ч.ч. 1, 2, ст.ст. 151, 152 ЦПК України) сформулювала та обґрунтувала це клопотання в позовній заяві і просила суд першої інстанції його задовольнити.

За змістом ст. 2, ст. 3 ч.ч. 1, 3, ст. 4 ч. 1, ст. 12 ч. 5, ст.ст. 43, 49, ст. 185 ч. 1 ЦПК України, суд (суддя) зобов`язаний забезпечити учасникам процесу, зокрема позивачу, можливість здійснення процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків, дії, вимоги і процесуальні рішення суду (судді) повинні бути ясними і зрозумілими для учасника процесу, суд (суддя) повинен діяти у зрозумілий для сторін спосіб, передбачений процесуальним законом, зокрема, повинен чітко вказати на конкретні недоліки заяви, що саме і уможливлює їх виправлення, сторона повинна мати можливість належно виконати конкретні та обґрунтовані вимоги суду (судді). В ухвалі про залишення позовної заяви без руху зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, тобто, мають бути зазначені конкретні підстави, що потягли залишення заяви без руху. Якщо вирішення процесуального питання обґрунтовується певними документами, матеріалами справи, здійснюється посилання на конкретні документи, що подані позивачем, є в справі тощо.

Ухвалою судді Тячівського районного суду від 18.06.2021 позовну заяву ОСОБА_1 в частині клопотання про забезпечення позову залишено без руху лише з вказівкою на те, що вимогу про забезпечення позову, яка міститься в прохальній частині позовної заяви, слід оформити відповідно до вимог ст. 151 ЦПК України та вказати пропозиції щодо зустрічного забезпечення.

Стосовно зустрічного забезпечення вимога судді суду першої інстанції не узгоджується із законом, про що вказано вище, до того ж, відповідна пропозиція фактично була зроблена. Стосовно ж оформлення заяви відповідно до вимог ст. 151 ЦПК України, то суддя не вказав, яким саме вимогам цієї статті Кодексу не відповідає клопотання про забезпечення позову, що вже само по собі унеможливлювало виправлення недоліків, які не були названі конкретно.

Тим часом, позивачка в контексті реалізації права на судовий захист не може бути позбавлена права і можливості сформулювати безпосередньо в тексті позовної заяви клопотання про забезпечення позову. Заявлення в такий спосіб у позовній заяві, яка містить необхідні реквізити та надсилається учасникам процесу, клопотання не суперечить вимогам цивільного процесуального закону та завданню цивільного судочинства, узгоджується з вимогами ст. 151 ч. 1, ст. 152 ч. 1 п. 2, ст. 175 ч. 6 ЦПК України, таке клопотання підлягало вирішенню судом відповідно до положень ст. 153, а на подальших стадіях процесу відповідно до положень ст. 222 ч. 1 цього Кодексу.

Процесуальний закон не забороняє заявити клопотання в такий спосіб, тоді як подання клопотання, заяви окремим документом вимагається конкретними обставинами (подання заяви до пред`явлення позову, подання такої в процесі розгляду справи тощо), рівно як не забороняє подати заяву про забезпечення позову й окремим документом одночасно з поданням позовної заяви, додатком до неї і т.ін. В разі подання заяви, клопотання окремим документом до нього застосовуються відповідні процесуальні правила щодо форми та змісту документу.

Тож суд необґрунтовано, з надуманих підстав і надмірно та невиправдано формально в конкретній ситуації повернув клопотання про забезпечення позову, чим порушив процесуальні права позивачки.

Вирішуючи апеляційну скаргу в межах її предмета та доводів апеляційний суд не робить жодних висновків щодо обґрунтованості по суті клопотання про забезпечення позову, можливості, необхідності застосування та характеру зустрічного забезпечення тощо. Ці питання можуть вирішуватися на подальших стадіях процесу з урахуванням характеру спору, предмета позову, виконання учасниками процесу процесуальних обов`язків та реалізації процесуальних прав і т.ін.

Відтак, наведені судом підстави для повернення клопотання про забезпечення позову не є достатніми для такого процесуального рішення, тому відповідно до ст. 379 ч. 1 п. 4 ЦПК України апеляційну скаргу слід задовольнити, ухвалу суду першої інстанції скасувати, справу в частині питання про розгляд клопотання про забезпечення позову направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст. 374 ч. 1 п. 6, ст. 379 ч. 1 п. 4, ст. 382 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити, ухвалу Тячівського районного суду від 2 липня 2021 року скасувати, справу в частині питання про розгляд клопотання про забезпечення позову направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, який є днем складення повного судового рішення, і оскарженню не підлягає.

Судді