КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 листопада 2021 року місто Київ

єдиний унікальний номер справи: 760/11767/16-ц

номер провадження: 22-ц/824/11111/2021

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Верланова С.М. (суддя - доповідач),

суддів: Мережко М.В., Савченка С.М.,

за участю секретаря - Орел П.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Хомича Івана Олександровича на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 15 березня 2021 року у складі судді Букіної О.М., у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Караваєва Людмила Анатоліївна, про визнання недійсним заповіту,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2016 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Караваєва Л.А., про визнання недійсним заповіту.

Позовна заява мотивована тим, що на підставі нотаріально посвідченого договору дарування від 15 липня 2004 року її сестрі ОСОБА_3 належала однокімнатна квартира АДРЕСА_1 , в якій вона проживала та була зареєстрована. Позивачка зазначала, що з 2012 року ОСОБА_3 страждала на ряд тяжких захворювань, а саме, гіпертонічну хворобу 2 ступеня, гіпертензивне серце, ішемічну хворобу серця, атеросклеротичний кардіосклероз, поліостеоартроз, ураження кульшових суглобів, остеохондроз поперекового відділу хребта, вузловий зоб 1 ст., хронічний ерозивний гастрит, хронічний панкреатит, хронічний гепатит неуточненої етіології, алкоголізувалася, внаслідок чого станом на 16 березня 2016 року рівень її гемоглобіну в крові знизився до 20 одиниць при показнику 40-45, що становить загрозу життю, що призвело до порушення її здатності розуміти значення своїх дій та керування ними. Вказувала, що 16 березня 2016 року дільничний лікар ОСОБА_4 оглядала ОСОБА_3 та виписала їй направлення на госпіталізацію, а наступного дня, тобто, 17 березня 2016 року стан здоров`я ОСОБА_3 різко погіршився.

Вказувала, що 17 березня 2016 року відповідачка ОСОБА_1 , яка є сусідкою ОСОБА_3 , запросила до квартири останньої приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Караваєву Л.А., яка того ж дня о 13 год 15 хв. посвідчила заповіт, згідно з яким ОСОБА_3 заповіла належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_1 на користь відповідачки ОСОБА_1 , а також посвідчила довіреність, відповідно до якої ОСОБА_3 уповноважила ОСОБА_1 представляти її інтереси в усіх організаціях, установах та підприємствах, незалежно від форми власності та підпорядкування, з питань підготовки та збору документів для подальшого відчуження вказаної квартири.

Зазначала, що того ж дня, тобто, 17 березня 2016 року о 15 год 40 хв. ОСОБА_3 каретою швидкої допомоги була доставлена до Київської міської клінічної лікарні № 6, де ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла.

Вказувала, що 04 квітня 2016 року вона подала заяву про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Халявко Н.М., від якої дізналася про існування оспорюваного заповіту. Позивачка вважала, що оспорюваний заповіт від 17 березня 2016 року є недійсним, так як на момент його складання ОСОБА_3 не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувала ними у зв`язку зі станом свого здоров`я.

З урахуванням наведеного, позивачка ОСОБА_2 просила визнати недійсним заповіт, складений ОСОБА_3 17 березня 2016 року о 13 год 15 хв., посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Караваєвою Л.А. та зареєстрований у реєстрі за № 493.

Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 15 березня 2021 року позов ОСОБА_2 задоволено.

Визнано недійсним заповіт, складений ОСОБА_3 17 березня 2016 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Караваєвою Л.А. та зареєстрований у реєстрі за № 493.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 - адвокат Хомич І.О., подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволення позову ОСОБА_2 в повному обсязі, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції безпідставно надав перевагу показам свідка ОСОБА_5 , висновку судово-психіатричного експерта №33 від 23 квітня 2020 року, оскільки не здійснив належну їх оцінку та узгодження з іншими матеріалами справи, внаслідок чого висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам справи. Крім того, судом першої інстанції не було враховано наявність в матеріалах справи двох відмінних за своїм змістом судово-психіатричних експертиз та необґрунтовано відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача про проведення повторної судово-психіатричної експертизи у справі.

Вказує, що суд першої інстанції не надав оцінки довідці Київського міського психоневрологічного диспансеру №5 від 22 травня 2017 року, довідці Київської міської клінічної наркологічної лікарні «Соціотерапія» від 21 червня 2017 року та записам з медичної карти стаціонарного хворого №3823 з Київської міської клінічної лікарні №6, з яких вбачається, що в день складання оспорюваного заповіту ОСОБА_3 була в свідомості, контактувала з оточуючими, надавала самостійно скарги на здоров`я і її нервово-психічний стан не був порушений. Проте, суд не навів мотивів прийняття чи відхилення вказаних вище письмових доказів, а також доводів сторони відповідачки про те, що ОСОБА_3 на момент складання оспорюваного заповіту усвідомлювала значення своїх дій та могла керувати ними.

Зазначає, що направлення ОСОБА_3 на госпіталізацію до Київської міської клінічної лікарні №6 було видано 16 березня 2016 року терапевтом поліклініки за місцем проживання останньої - ОСОБА_4 не на екстрену госпіталізацію, а на планову госпіталізацію, що свідчить про те, що стан здоров`я ОСОБА_3 не потребував цілодобового інтенсивного лікування і догляду або термінового застосування високотехнологічних методів діагностики та лікування.

Вказує, що суд першої інстанції не надав оцінки тій обставині, що у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Караваєвої Л.А. при посвідченні оспорюваного заповіту від 17 березня 2016 року не виникло сумнівів щодо обсягу цивільної дієздатності ОСОБА_3 . Також у судовому засіданні свідки: ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_4 підтвердили, що відповідачка спілкувалася та допомагала ОСОБА_3 і остання висловлювала своє бажання залишити відповідачці у спадок квартиру, яка є предметом заповіту.

Зазначає, що суд першої інстанції не дослідив мотивувальну частину висновку судово-психіатричного експерта №33 від 23 квітня 2020 року, складеного експертами державної установи «Центр психічного здоров`я і моніторингу наркотиків та алкоголю МОЗ України» Шумом С.С. та Ктітарєвим О.М., а саме, на підставі чого експерти дійшли висновку про те, що за своїм станом здоров`я в період підписання заповіту 17 березня 2016 року ОСОБА_3 не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними. Вказує, що у мотивувальній частині вказаного висновку судово-психіатричного експерта №33 від 23 квітня 2020 року експерти перебрали на себе повноваження судді щодо оцінки наявних у матеріалах справи доказів, що є неприпустимим. Також суд першої інстанції не звернув увагу на те, що зазначений висновок судово-психіатричного експерта №33 від 23 квітня 2020 року суперечить медичним документам щодо стану здоров`я ОСОБА_3 в момент посвідчення оспорюваного заповіту та суперечить іншим наявним у справі доказам у їх сукупності. Однак, суд першої інстанції, не надав оцінки цьому висновку судово-психіатричного експерта №33 від 23 квітня 2020 року у сукупності з іншими доказами, зокрема, медичним документам, в яких містяться дані про стан здоров`я ОСОБА_3 , показам свідків, які узгоджуються з медичними документами, поясненням нотаріуса, яка посвідчувала оспорюваний заповіт.

Зазначає, що у зв`язку сумнівами відповідачки у правильності висновку судово-психіатричного експерта №33 від 23 квітня 2020 року, її представником у судовому засіданні 11 лютого 2021 року було заявлене клопотання про призначення повторної комплексної посмертної судово-медичної та судово-психіатричної експертизи. Однак, суд першої інстанції, всупереч нормам процесуального права, ухвалою від 11 лютого 2021 року у задоволенні вищевказаного клопотання представника відповідачки відмовив, чим порушив принцип змагальності учасників судового процесу.

Також вказує, що судом першої інстанції не враховано те, що в матеріалах справи, окрім висновку судово - психіатричного експерта №33 від 23 квітня 2020 року, міститься висновок судово - психіатричного експерта №539 від 11 серпня 2017 року, складеного експертами Київського міського центру судово-психіатричної експертизи, в якому встановлено, що згідно з даними медичної картки стаціонарного хворого №3823 розлад свідомості по типу оглушення у ОСОБА_3 було констатовано 18 березня 2016 року о 08 год 40 хв. На час її поступлення 17 березня 2016 року до Київської міської клінічної лікарні №6 констатовано, що вона у свідомості, а також відмічено прояви вираженого астенічного синдрому (загальна слабкість, недомагання, неможливість самостійно пересуватися, в`ялість). Тому вважає, що судом першої інстанції належним чином не була перевірена сукупність обставин, за наявності яких можливе застосування ч.1 ст.225 ЦК України, та необґрунтовано ухвалено рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_2 про визнання оспорюваного заповіту недійсним.

Представник позивачки - адвокат Чучковська А.В. подала письмові пояснення на апеляційну скаргу, в яких вказує, що доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів у справі, яким судом першої інстанції дана належна правова оцінка. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.

Третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Караваєва Л.А. не скористалась своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направила.

Згідно з ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Караваєва Л.А. в судове засідання не з`явилась, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялась апеляційним судом за її зареєстрованою адресою місцезнаходження, однак судова повістка повернулась на адресу суду з відміткою пошти «адресат відсутній за вказаною адресою».

Згідно з п.4 ч.8 ст.128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

За таких обставин, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Караваєва Л.А.вважається належним чином повідомлена про розгляд справи.

Зважаючи на вимоги ч.2 ст.372 ЦПК України, якою передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, колегія суддів визнала неявку приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Караваєвої Л.А. такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Відповідно до положень ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, врахувавши доводи, наведені у письмових поясненнях на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Установлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалено із додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи скарги цих висновків не спростовують.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 (а.с.21, т.1).

Позивачка ОСОБА_2 є рідною сестрою ОСОБА_3 .

Після смерті ОСОБА_3 відкрилася спадщина, яка складається з однокімнатної квартири АДРЕСА_2 , що належала померлій на підставі договору дарування від 15 липня 2004 року, у якій вона проживала та була зареєстрована по день смерті.

Відповідно до матеріалів спадкової справи № 17/2016, заведеної приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Холявко Н.М., за прийняттям спадщини після смерті ОСОБА_3 звернулися дві особи: позивачка ОСОБА_2 - в порядку спадкування за законом та відповідачка ОСОБА_1 - в порядку спадкування за заповітом.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до довідки Київського міського психоневрологічного диспансеру №5 від 22 травня 2017 року ОСОБА_3 на обліку у лікаря-психіатра Київського міського психоневрологічного диспансеру №5 не перебувала. Згідно з довідкою Київської міської наркологічної клінічної лікарні «Соціотерапія» №381490 від 21 червня 2017 року ОСОБА_3 відповідно до даних облікової документації під наркологічним диспансерно-динамічним наглядом не перебуває.

У період з 07 листопада 2012 року по 23 листопада 2012 року ОСОБА_3 проходила стаціонарне лікування у Київській міській клінічній лікарні №6, що підтверджується випискою №14510 з медичної карти стаціонарного хворого, із діагнозом: гіпертонічна хвороба 2 ст., гіпертензивне серце, ішемічна хвороба серця, атеросклеротичний кардіосклероз, поліостеоартроз, ураження кульшових суглобів, остеохондроз поперекового відділу хребта, вузловий зоб 1 ст., хронічний ерозивний гастрит, хронічний панкреатит, хронічний гепатит неуточненої етіології.

Відповідно до дослідження крові Національного інституту хірургії та трансплантології АМН України ім. О.О. Шалімова у ОСОБА_3 станом на 16 березня 2016 року було діагностовано наявність 20 одиниць гемоглобіну.

Згідно з даними амбулаторної картки ОСОБА_3 відомості про амбулаторне чи стаціонарне лікування хворої протягом 2013 року - лютий 2016 року відсутні.

16 березня 2016 року ОСОБА_3 була оглянута лікарем-терапевтом ОСОБА_4 , яка видала направлення на госпіталізацію.

Також судом першої інстанції встановлено, що 17 березня 2016 року об 13 год 15 хв. приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Караваєва Л.А. посвідчила заповіт, згідно з яким ОСОБА_3 заповіла належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_1 на користь відповідачки ОСОБА_1 . Зазначений заповіт складений та посвідчений приватним нотаріусом удома за адресою місця проживання ОСОБА_3 : АДРЕСА_3 , у зв`язку із станом здоров`я ОСОБА_3 , та зареєстрований в реєстрі за №493 ( а.с.13-14, т.1).

Одночасно, 17 березня 2016 року приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Караваєва Л.А. посвідчила довіреність, якою ОСОБА_3 уповноважила ОСОБА_1 представляти її інтереси в усіх організаціях, установах та підприємствах, незалежно від форми власності та підпорядкування, з питань підготовки та збору необхідних документів для подальшого відчуження квартири АДРЕСА_1 . Вказана довіреність зареєстрована в реєстрі за №949 (а.с.15, т.1).

Судом першої інстанції встановлено, що 17 березня 2016 року о 15 год 40 хв. ОСОБА_3 каретою швидкої допомоги була доставлена до Київської міської клінічної лікарні №6.

Інформовану добровільну згоду пацієнта на проведення діагностики, лікування та на проведення операції та знеболення ОСОБА_3 не підписала.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла у віці 60 років, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 .

Як видно з матеріалів справи, 03 квітня 2017 року за клопотанням представника позивачки - ОСОБА_8 ухвалою суду першої інстанції призначено посмертну судово - психіатричну експертизу стосовно ОСОБА_3 , проведення якої доручено експертам Київського міського центру судово-психіатричної експертизи (а.с.184, т.1).

Згідно з висновком судово - психіатричного експерта № 539 від 11 серпня 2017 року у ОСОБА_3 на момент складання заповіту 17 березня 2016 року о 13 год 15 хв. виявлені ознаки астенічного стану соматогенно - обумовленого (МКХ-10: F06.8). За своїм психічним станом вона усвідомлювала значення своїх дій та могла керувати ними у вищезазначений період (а.с.219-222, т.1).

З матеріалів справи вбачається, що за клопотанням представника позивачки, яка не погодилась із вказаним вище висновком судово - психіатричного експерта № 539 від 11 серпня 2017 року, для роз`яснення висновку експертизи судом першої інстанції були допитані експерт ОСОБА_9 та експерт ОСОБА_10 , які склали даний висновок.

Враховуючи пояснення вказаних вище судових експертів, за клопотанням представника позивачки - адвоката Чучковської А.В., ухвалою суду першої інстанції від 24 січня 2020 року було призначено повторну посмертну комплексну судово-медичну та судово-психіатричну експертизу, проведення якої доручено державній установі «Центр психічного здоров`я і моніторингу наркотиків та алкоголю МОЗ України» та Київському міському клінічному бюро судово - медичної експертизи. Призначаючи вказану експертизу, суд першої інстанції дійшов висновку, що висновок судово - психіатричного експерта № 539 від 11 серпня 2017 року є необґрунтованим та таким, що викликає сумніви в його правильності (а.с.95-98, т.2).

Згідно з висновком судово - психіатричного експерта № 33 від 23 квітня 2020 року, складеним експертами державної установи «Центр психічного здоров`я і моніторингу наркотиків та алкоголю МОЗ України», ОСОБА_3 на період підписання заповіту 17 березня 2016 року страждала на психічний розлад: органічне ураження головного мозку поєднаного генезу (хронічна інтоксикація, хронічна гіпоксія внаслідок анемії, церебрального атеросклерозу, гіпертонічної хвороби) із порушенням свідомості та когнітивними порушеннями. За своїм станом здоров`я у період підписання заповіту 17 березня 2016 року не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними (а.с.108-113, т.2).

Також при розгляді даної справи судом було заслухано покази свідків: ОСОБА_5 - завідувача терапевтичного відділення, де лікувалася ОСОБА_3 ; ОСОБА_11 - лікар-терапевт, пацієнткою якої була ОСОБА_3 ; ОСОБА_4 - дільничий лікар-терапевт, яка виписувала ОСОБА_3 направлення на госпіталізацію; ОСОБА_6 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та ОСОБА_7 , які є знайомими ОСОБА_3 .

Задовольняючи позов ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив із того, що складений спадкодавцем заповіт не може породжувати правові наслідки, зазначені в ньому, оскільки за своїм станом здоров`я у період підписання заповіту 17 березня 2016 року ОСОБА_3 не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними, що встановлено висновком судово-психіатричного експерта №33 від 23 квітня 2020 року, який є обґрунтованим та таким, що узгоджується з іншими матеріалами справи.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи та вимогах закону.

Згідно з ч. 1 ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю (ч. 1 ст. 1234 ЦК України).

Згідно зі ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом (нікчемний правочин) або якщо він не визнаний судом недійсним (оспорюваний правочини).

Згідно з ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недотримання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч.ч. 1-3 ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно з ч.1 ст.225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Відповідно до ч.2 ст.1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

У пункті 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам роз`яснено, що правила ст. 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї із сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово - психіатричної експертизи, так і інших доказів.

Згідно з пунктом 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» передбачено, що за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо він був складений особою під впливом фізичного або психічного насильства, або особою, яка через стійкий розлад здоров`я не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. Для встановлення психічного стану заповідача в момент складання заповіту, який давав би підставу припустити, що особа не розуміла значення своїх дій і (або) не могла керувати ними на момент складення заповіту, суд призначає посмертну судово-психіатричну експертизу.

Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину.

Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Такі правові висновки містяться у постановах Верховного Суду від 05 лютого 2018 року у справі № 404/4956/15-ц; від 25 липня 2018 року у справі № 416/13806/14; від 16 жовтня 2019 року у справі №530/1349/16; від 11 листопада 2019 року у справі №496/4851/14.

Отже, наявність підстав для визнання заповіту недійсним залежить від встановлення факту про те, що ОСОБА_3 на час його укладення не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними.

Обгрунтовуючи вимоги позову, ОСОБА_2 зазначала, що її сестра ОСОБА_3 в момент складання оспорюваного заповіту за своїм станом здоров`я не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними.

На виконання вимог норм процесуального права, судом першої інстанції було призначено дві посмертні судово-психіатричні експертизи, висновки яких є відмінними.

Призначаючи повторну посмертну комплексну судово-медичну та судово-психіатричну експертизу, суд першої інстанції, заслухавши покази експертів ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , які склали висновок судово - психіатричного експерта № 539 від 11 серпня 2017 року, виходив з того, що вказаний висновок судово - психіатричного експерта № 539 від 11 серпня 2017 року є необґрунтованим та таким, що викликає сумніви в його правильності.

Так, експерт ОСОБА_9 у суді першої інстанції зазначила, що вона особисто, як доповідач, зверталася до інших членів комісії щодо доцільності залучення до проведення цього експертного дослідження лікаря-гематолога з метою визначення ступеню впливу хронічної анемії підекспертної (20 одиниць гемоглобіну у крові станом на 16 березня 2016 року) на її здатність усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними 17 березня 2016 року. Вказувала, що інші члени комісії не підтримали її, а до суду з відповідним клопотання вона не зверталася. Враховували покази лише тих свідків, які бачили підекспертну в день складання оспорюваного заповіту, та покази яких заслуговували уваги, при наявності 20 одиниць гемоглобіну у крові підекспертна нічого підписувати не могла, без зовнішнього втручання сам по собі гемоглобін протягом доби з критично низького рівня піднятися не міг, у підекспертної динаміка по гемоглобіну була негативна, оскільки 18 березня 2016 року вже був сопор, кардіосклероз та хронічна анемія, що призводить до кисневого голодування, від якого страждають клітини мозку, на її думку щодо підекспертної існував істотний вплив на її здатність розуміти значення своїх дій та керувати ними.

Допитаний експерт ОСОБА_10 пояснив, що експерт ОСОБА_9 не вказувала на необхідність залучення до проведення цього експертного дослідження лікаря-гематолога з метою визначення ступеню впливу хронічної анемії під експертної (20 одиниць гемоглобіну у крові станом на 16 березня 2016 року) на її здатність усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними 17 березня 2016 року. Зазначав, що обиралися покази лише нейтральних свідків для складання експертного висновку, підекспертна повністю усвідомлювала значення своїх дій станом на 17березня 2016 року.

Третій член комісії - ОСОБА_14 , яка підписала експертний висновок № 539 від 11 серпня 2017 року на неодноразові виклики до суду першої інстанції не з`явилась.

Відповідно до положень ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Оцінивши висновок судово - психіатричного експерта № 539 від 11 серпня 2017 року, згідно з яким у ОСОБА_3 на момент складання заповіту 17 березня 2016 року о 13 год 15 хв. усвідомлювала значення своїх дій та могла керувати ними у вищезазначений період, та висновок судово - психіатричного експерта № 33 від 23 квітня 2020 року, відповідно до якого за своїм станом здоров`я у період складання заповіту 17 березня 2016 року ОСОБА_3 не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними, суд першої інстанції визнав висновок судово - психіатричного експерта № 33 від 23 квітня 2020 року належним і допустимим доказом у даній справі.

Згідно з ч.1 ст.80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.102 ЦПК України висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством. Предметом висновку експерта може бути дослідження обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань.

За приписами ст.110 ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні.

Як роз`яснено у пункті 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 1997 року № 8 «Про судову експертизу в кримінальних і цивільних справах» при перевірці й оцінці експертного висновку суд повинен з`ясувати: чи було додержано вимоги законодавства при призначенні та проведенні експертизи; чи не було обставин, які виключали участь експерта у справі; компетентність експерта і чи не вийшов він за межі своїх повноважень; достатність поданих експертові об`єктів дослідження; повноту відповідей на порушені питання та їх відповідність іншим фактичним даним; узгодженість між дослідницькою частиною та підсумковим висновком експертизи; обґрунтованість експертного висновку та його узгодженість з іншими матеріалами справи.

Оцінюючи наявні в матеріалах справи висновок судово - психіатричного експерта №539 від 11 серпня 2017 року та висновок судово - психіатричного експерта № 33 від 23 квітня 2020 року, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про належність та допустимість висновку судово - психіатричного експерта № 33 від 23 квітня 2020 року, який узгоджується з іншими матеріалами справи, які у своїй сукупності свідчать про наявність обставин справи, на які посилається ОСОБА_2 .

Висновок судово - психіатричного експерта № 33 від 23 квітня 2020 року складений експертами Шумом С.С. та Ктітарєвим О.М. з додержанням вимог законодавства при призначенні та проведенні експертизи; обставин, які виключали участь експертів у справі не встановлено; з огляду на освіту та стаж указаних експертів, їх компетентність підтверджена; поданих експертам об`єктів дослідження достатньо; встановлено повноту відповідей на порушені питання та їх відповідність іншим фактичним даним; дослідницька частина та підсумковий висновок експертизи узгоджується між собою; встановлено обґрунтованість експертного висновку та його узгодженість з іншими матеріалами справи.

Як вбачається із висновку судово - психіатричного експерта № 33 від 23 квітня 2020 року, експертами досліджено всю медичну документацію щодо стану здоров`я померлої ОСОБА_3 , у дослідницькій частині відтворено покази усіх свідків, які вони надавали суду, проаналізовано покази цих свідків у їх сукупності з медичною документацією, надано обґрунтовану експертну оцінку об`єктам дослідження з урахуванням клініко-експертних уявлень. Зазначений висновок експертизи відповідачкою не спростований.

Вказаний висновок судово - психіатричного експерта № 33 від 23 квітня 2020 року узгоджується зі встановленими у справі обставинами щодо стану здоров`я ОСОБА_3 16 березня 2016 року та її стану 17 березня 2016 року в день складання оспорюваного правочину: показам свідка ОСОБА_4 - дільничого лікаря - терапевта, яка виписувала ОСОБА_3 направлення на госпіталізацію 16 березня 2016 року та вказувала, що 16 березня 2016 року ОСОБА_3 була у важкому стані; показам свідків ОСОБА_5 - завідувача терапевтичного відділення лікарні, до якої 17 березня 2016 року була доставлена ОСОБА_3 через дві години після складання та посвідчення заповіту; ОСОБА_11 - лікаря - терапевта лікарні, до якої 17 березня 2016 року була доставлена ОСОБА_3 , які вказували, що 17 березня 2016 року ОСОБА_3 була у край важкому стані.

При цьому, свідок ОСОБА_5 зазначив, що не надав би дозволу, щоб хвора ОСОБА_3 17 березня 2016 року щось підписала, якби про це в нього попросили.

Покази вказаних свідків узгоджуються із медичною документацією щодо вкрай важкого стану здоров`я померлої ОСОБА_3 та протиріч між собою не мають.

Отже, оцінивши висновок судово - психіатричного експерта № 33 від 23 квітня 2020 року в сукупності з іншими дослідженими в суді доказами у справі, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для визнання недійсним оспорюваного заповіту, оскільки позивачкою доведено, що ОСОБА_3 у момент складання заповіту від 17 березня 2016 року не могла усвідомлювати значення своїх та не могла керувати ними.

Доводи апеляційної скарги про те, що при складанні висновку судово-психіатричного експерта №33 від 23 квітня 2020 року експерти вийшли за межі своїх повноважень, а тому у відповідачки виникають сумніви у його правильності, не заслуговують на увагу, оскільки є суб`єктивною оцінкою відповідачки експертного дослідження експертами його об`єктів з огляду на поставлене ним питання.

За таких обставин, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про недоцільність призначення у даній справі повторної комплексної посмертної судово-медичної та судово-психіатричної експертизи.

Верховний Суд у постанові від 11 листопада 2019 року у справі №496/4851/14 вказав, що висновок експертизи має бути категоричним та не може ґрунтуватись на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).

Зважаючи на покази свідка ОСОБА_9 - експерта, лікаря-доповідача, яка брала участь у складанні висновку судово - психіатричного експерта № 539 від 11 серпня 2017 року та яка вважала, що при наявності 20 одиниць гемоглобіну у крові підекспертна ОСОБА_3 нічого підписувати не могла, на її думку, щодо підекспертної існував істотний вплив на її здатність розуміти значення своїх дій та керувати ними, колегія суддів вважає, що висновок судово - психіатричного експерта № 539 від 11 серпня 2017 року не може бути визнаним категоричним.

При цьому, апеляційний суд звертає увагу, що свідок ОСОБА_10 - експерт, член комісії, який брав участь у складанні висновку судово - психіатричного експерта № 539 від 11 серпня 2017 року пояснив, що для складання експертного висновку обиралися покази лише нейтральних свідків.

Разом з тим, будь-якого обґрунтування підстав неврахування показів свідків-лікарів, які особисто бачили та здійснювали огляд померлої ОСОБА_3 16 березня 2016 року та 17 березня 2016 року, покази яких узгоджуються із медичною документацією, висновок судово - психіатричного експерта № 539 від 11 серпня 2017 року не містить.

Наявність 20 одиниць гемоглобіну у крові підекспертної ОСОБА_3 та як наслідок неможливість та/або можливість усвідомлювати значення своїх дій, у зв`язку з цим, взагалі експертами у висновку судово - психіатричного експерта № 539 від 11.08.2017 року не досліджувалось.

За таких обставин, висновок судово - психіатричного експерта № 539 від 11 серпня 2017 року не можна визнати обґрунтованим та таким, що узгоджується з іншими матеріалами справи, унаслідок чого відхиляється.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції та висновку судово - психіатричного експерта № 33 від 23 квітня 2020 року не спростовують, є суперечливими та такими, що носять характер припущень.

Як зазначалось вище, відповідно до правових висновків Верховного Суду, у разі наявності підстав припустити, що особа не розуміла значення своїх дій і (або) не могла керувати ними на момент складення заповіту, висновок посмертної судово-психіатричної експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину.

З наведених підстав не заслуговують на увагу й доводи апеляційної скарги про те, що 16 березня 2016 року ОСОБА_3 була направлена на планову, а не екстрену госпіталізацію.

Покази свідка ОСОБА_5 є логічними, послідовними та такими, що узгоджуються із медичною документацією померлої ОСОБА_3 , а зважаючи на його посаду - завідувач терапевтичного відділення, в силу своїх обов`язків зобов`язаний бути обізнаним про стан хворих, які поступили до його відділення.

При цьому свідок ОСОБА_5 пояснив, що померла ОСОБА_3 «….півдоби лежала в коридорі, там із нею він спілкувався, бо в неї гемоглобін був 20, це термінальний стан, потрібна була інформація, коли це з нею сталося, чи не було гострої кровотечі….».

З огляду на викладене, доводи апеляційної скарги про те, що покази свідка ОСОБА_5 викликають сумніви у їх достовірності, не заслуговують на увагу.

Доводи апеляційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів, яким судом першої інстанції надана належна правова оцінка, на правильність висновків суду не впливають та їх не спростовують.

Матеріали справи та зміст оскаржуваного рішення суду не дають підстав для висновку про неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, які передбачені ЦПК України як підстави для скасування рішення.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, а тому це рішення відповідно до ст. 375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Хомича Івана Олександровича - залишити без задоволення.

Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 15 березня 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий

Судді: