Постанова

Іменем України

03 листопада 2021 року

м. Київ

справа № 761/28762/19-ц

провадження № 61-14315 св 21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Гулька Б. І. (суддя-доповідач), Коломієць Г. В., Лідовця Р. А.,

Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ;

відповідач - Національний медичний університет імені О. О. Богомольця;

третя особа - перший проректор з науково-педагогічної роботи

та післядипломної освіти, професор Національного медичного університету імені О. О. Богомольця Кучин Юрій Леонідович ;

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну

скаргу Національного медичного університету імені О. О. Богомольця на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 02 березня 2021 року у складі судді Савицького О. А. та постанову Київського апеляційного суду від 08 липня 2021 року у складі колегії суддів: Мережко М. В., Савченка С. І., Верланова С. М.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом

до Національного медичного університету імені О.О. Богомольця

(далі - НМУ імені О.О. Богомольця), третя особа - перший проректор

з науково-педагогічної роботи та післядипломної освіти, професор

НМУ імені О. О. Богомольця Кучин Ю. Л. , про визнання протиправним

та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Позовна заява мотивована тим, що наказом виконуючого обов`язки ректора НМУ імені О. О. Богомольця Кучини Ю. Л. від 28 листопада 2018 року

№ 484-з його було прийнято на посаду завідувача канцелярії університету

з 29 листопада 2018 року. Наказом першого проректора з науково-педагогічної роботи та післядипломної освіти НМУ імені О. О. Богомольця Кучини Ю. Л. від 31 січня 2019 року № 207-л його було переведено на посаду начальника загального відділу НМУ імені О. О. Богомольця з 01 лютого

2019 року.

Відповідно до наказу першого проректора з науково-педагогічної роботи та післядипломної освіти, професора НМУ імені О. О. Богомольця Кучини Ю. Л. від 03 липня 2019 року № 1147-л його було звільнено із займаної посади начальника загального відділу НМУ імені О. О. Богомольця з 03 липня

2019 року на підставі пункту 1 частини першої статті 41 КЗпП України (за одноразове грубе порушення трудових обов`язків).

Позивач вважав, що вищевказаний наказ про його звільнення є протиправним та підлягає скасуванню, оскільки у ньому не зазначено

суті порушення ним трудових обов`язків. Крім того, з доповідною запискою помічника ректора з питань з організаційно-правових питань Величко В. Г. від 03 липня 2019 року, яка стала підставою для звільнення, його не було ознайомлено, письмових пояснень щодо порушення трудових обов`язків

у нього не відбиралося.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 просив суд: визнати протиправним та скасувати наказ першого проректора з науково-педагогічної роботи та післядипломної освіти, професора НМУ імені О. О. Богомольця Кучини Ю. Л. від 03 липня 2019 року № 1147-л про його звільнення з посади начальника загального відділу НМУ імені О. О. Богомольця з 03 липня 2019 року

на підставі пункту 1 частини першої статті 41 КЗпП України; поновити його на посаді начальника загального відділу НМУ імені О. О. Богомольця та стягнути на його користь середній заробіток за весь час вимушеного прогулу з 04 липня 2019 року подень ухвалення судом рішення.

Короткий зміст судових рішень суду першої інстанції

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 09 вересня

2019 року відкрито провадження у вищевказаній справі та призначено її розгляд у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін у судове засідання.

Не погоджуючись із вказаною ухвалою районного суду, НМУ

імені О. О. Богомольця звернувся до апеляційного суду із апеляційною скаргою.

Ухвалою Київського апеляційного суду 23 грудня 2019 року

відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою

НМУ імені О. О. Богомольця у справі за позовом ОСОБА_1 до

НМУ імені О.О. Богомольця, третя особа - перший проректор

з науково-педагогічної роботи та післядипломної освіти, професор

НМУ імені О. О. Богомольця Кучин Ю. Л. , про визнання протиправним

та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що заявником вимоги ухвали апеляційного суду від 13 листопада 2019 року про залишення його апеляційної скарги без руху не виконано, а саме ним не подано заяву про поновлення строку на апеляційне оскарження, в якій наведено інші підстави, ніж ті, які апеляційним судом було визнано неповажними.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 02 березня

2021 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано неправомірним та скасовано наказ першого проректора

з науково-педагогічної роботи та післядипломної освіти, професора

НМУ імені О. О. Богомольця Кучина Ю. Л. від 03 липня 2019 року № 1147-л про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника загального відділу

НМУ імені О. О. Богомольця.

Поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника загального відділу

НМУ імені О. О. Богомольця з 04 липня 2019 року.

Стягнуто з НМУ імені О. О. Богомольця на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час вимушеного прогулу за період з 04 липня 2019 року по 02 березня 2021 року включно у сумі 689 678,61 грн без вирахування податків, зборів та обов`язкових платежів.

Рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника загального відділу НМУ імені О. О. Богомольця та стягнення середнього заробітку

за один місяць у сумі 28 976 грн без вирахування податків, зборів та обов`язкових платежів допущено до негайного виконання.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідачем не доведено вчинення позивачем одноразового грубого порушення трудових обов`язків, що стало підставою для його звільнення на підставі пункту 1 частини першої статті 41 КЗпП України, а саме не надано належних та допустимих доказів того, що саме позивач був причетним до пошкоджень журналу реєстрації вхідної кореспонденції за 2012 рік.

Визначаючи середній заробіток за весь час вимушеного прогулу,

суд першої інстанції керувався положеннями статті 235 КЗпП України, Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Київського апеляційного суду від 08 липня 2021 року апеляційну скаргу НМУ імені О. О. Богомольця залишено без задоволення,

а рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 02 березня

2021 року - без змін.

Погоджуючись із висновками районного суду, апеляційний суд також зазначив, що у порушення вимог статей 12, 81 ЦПК України відповідач

не надав належних і допустимих доказів на підтвердження порушення позивачем трудових обов`язків, а доповідна записка, зазначена як підстава для видачі оспорюваного наказу про звільнення, цих обставин не підтверджує. При цьому відповідачем не надано пояснень щодо обставин написання помічником ректора з питань з організаційно-правових питань Величко В. Г від 03 липня 2019 року доповідної записки, часу її складання, які саме пошкодження журналу реєстрації вхідної кореспонденції за

2012 рік були виявлені, ким і коли було пошкоджено журнал. Також не надано доказів щодо проведення внутрішнього розслідування обставин пошкоджень журналу, що стали підставою для звільнення позивача.

При обчисленні розміру середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу, суд першої інстанції правильно керувався положеннями Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, та довідкою

НМУ імені О.О. Богомольця від 19 липня 2019 року про доходи позивача.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі НМУ імені О. О. Богомольця, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати й ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити у повному обсязі.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 вересня 2021 року клопотання

НМУ імені О. О. Богомольця про поновлення строку на касаційне оскарження судових рішень задоволено.

Поновлено НМУ імені О. О. Богомольця строк на касаційне оскарження рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 02 березня 2021 року та постанови Київського апеляційного суду від 08 липня 2021 року.

Відкрито касаційне провадження у вищевказаній справі та витребувано

її матеріали з Шевченківського районного суду м. Києва вищезазначену цивільну справу (№ 761/28762/19-ц).

У вересні 2021 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової

палати Касаційного цивільного суду від 20 жовтня 2021 року справу

за позовом ОСОБА_1 до НМУ імені О.О. Богомольця, третя особа - перший проректор з науково-педагогічної роботи та післядипломної

освіти, професор НМУ імені О. О. Богомольця Кучин Ю. Л. , про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу призначено до судового розгляду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга НМУ імені О.О. Богомольця мотивована тим, що суди попередніх інстанцій належним чином не дослідили всіх обставин справи, не врахували, що сам факт пошкодження журналу реєстрації вхідної кореспонденції за 2012 рік свідчить про невиконання позивачем обов`язку контролю за недопущення псування документів, що входить до кола його трудових обов`язків згідно з його посадової інструкції. Суди належним чином не дослідили характеру проступку позивача, обставин, за яких його вчинено, яку ним заподіяно чи могло бути заподіяно шкоду, істотності наслідків порушення трудових обов`язків. При цьому суди виходили із показань самого ОСОБА_1 , який був допитаний за ініціативою суду в якості свідка, проте його свідчення не могли братися до уваги, оскільки він є заінтересованою особою у вирішенні справи, що є порушенням норм процесуального права.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У вересні 2021 року до Верховного Суду надійшов відзив ОСОБА_1 на касаційну скаргу НМУ імені О.О. Богомольця, в якому зазначено, що оскаржувані судові рішення є законним та обґрунтованим, а доводи касаційної скарги - безпідставними. Відповідачем не надано суду достатніх доказів на підтвердження вчинення ним дисциплінарного проступку - пошкодження журналу вхідної кореспонденції за 2012 рік. Допитана в якості свідка у судовому засіданні за ініціативою відповідача ОСОБА_4 цих обставини не підтвердила.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Наказом виконуючого обов`язки ректора НМУ імені О. О. Богомольця Кучини Ю. Л. від 28 листопада 2018 року № 484-з ОСОБА_1 прийнято на посаду завідувача канцелярії університету з 29 листопада 2018 року

(т. 1, а. с. 26, 45).

Наказом першого проректора з науково-педагогічної роботи та післядипломної освіти НМУ імені О. О. Богомольця Кучини Ю. Л. від 31 січня 2019 року № 207-л ОСОБА_1 переведено на посаду начальника загального відділу НМУ імені О. О. Богомольця з 01 лютого 2019 року

(т. 1, а. с. 26, 50).

Відповідно до наказу першого проректора з науково-педагогічної роботи та післядипломної освіти, професора НМУ імені О. О. Богомольця Кучини Ю. Л. від 03 липня 2019 року № 1147-л ОСОБА_1 звільнено із займаної посади начальника загального відділу НМУ імені О. О. Богомольця з 03 липня

2019 року за одноразове грубе порушення трудових обов`язків на підставі пункту 1 частини першої статті 41 КЗпП України (т. 1, а. с. 7).

Підставою для звільнення ОСОБА_1 зазначено доповідна

записка помічника ректора з організаційно-правових питань Величко В. Г. від 03 липня 2013 року, в якій зазначено, що 11:00 ранку ним було виявлено пошкодження журналу реєстрації вхідної кореспонденції за 2012 рік, а саме вирвані листи. Крім того, зазначено, що начальник загального відділу ОСОБА_1 підтвердив, що саме він пошкодив журнал (т. 1, а. с. 7, 38).

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження

у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 19 ЦПК України суди розглядають

у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин.

Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Відповідно до частини першої статті 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Відповідно до положень статті 147 КЗпП України звільнення - це дисциплінарне стягнення, яке може бути застосоване до працівника за порушення трудової дисципліни.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 41 КЗпП України трудовий

договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний, зокрема, у випадку одноразового грубого порушення трудових обов`язків керівником підприємства, установи, організації всіх форм власності (філіалу, представництва, відділення та іншого відокремленого підрозділу), його заступниками, головним бухгалтером підприємства, установи, організації, його заступниками, а також службовими особами податкових та митних органів, яким присвоєно спеціальні звання, і службовими особами центральних органів виконавчої влади, що реалізують державну політику у сферах державного фінансового контролю та контролю за цінами.

У пункті 27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам роз`яснено, що при вирішенні питання про те, чи є порушення трудових обов`язків грубим, суд має виходити з характеру проступку, обставин, за яких його вчинено, яку ним заподіяно чи могло бути заподіяно шкоду.

Отже, вирішуючи питання про те, чи є порушення трудових обов`язків грубим, суд повинен виходити з характеру проступку, обставин, за яких його вчинено, та істотності наслідків порушення трудових обов`язків. При цьому суд повинен установити не тільки факт невиконання працівником обов`язку, який входить до кола його трудових обов`язків, а й можливість виконання ним зазначеного обов`язку за встановлених судом фактичних обставинах справи, тобто встановити вину працівника та наявність причинного

зв`язку між невиконанням працівником трудових обов`язків і негативними наслідками, які настали внаслідок такого порушення.

Судом установлено, що підставою для винесення наказу першого проректора з науково-педагогічної роботи та післядипломної освіти, професора НМУ імені О. О. Богомольця Кучини Ю. Л. від 03 липня 2019 року № 1147-л про звільнення ОСОБА_1 із займаної посади начальника загального відділу НМУ імені О. О. Богомольця з 03 липня 2019 року стала доповідна записка помічника ректора з організаційно-правових питань Величко В. Г. від 03 липня 2013 року.

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої

статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування

не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані,

на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази

за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Верховний Суд наголошує, що з урахуванням наведених вище норм КЗпП України та ЦПК України законність звільнення у цій категорії справ повинен довести роботодавець.

Надаючи оцінку доповідній записці помічника ректора з організаційно-правових питань Величко В. Г. від 03 липня 2013 року (т. 1, а. с. 7, 38),

яка стала підставою для звільнення позивача, суди обґрунтовано вказали, що вона є суперечливою, оскільки не підтверджує, що саме позивач був причетним до пошкоджень журналу вхідної кореспонденції за 2012 рік.

При цьому відповідачем не надано доказів щодо обставин написання помічником ректора з питань з організаційно-правових питань Величко В. Г доповідної записки, часу її складання, які саме пошкодження журналу реєстрації вхідної кореспонденції за 2012 рік були виявлені, ким і коли

було пошкоджено журнал. Також не надано доказів щодо проведення внутрішнього розслідування обставин пошкоджень журналу, що стали підставою для звільнення позивача.

Отже, відповідач належними й допустимими доказами не довів законності звільнення позивача за пунктом 1 частини першої статті 41 КЗпП України.

Згідно з частиною першою статті 235 КЗпП України у разі звільнення

без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає спір.

Встановивши, що позивача було звільнено з порушенням вимог

трудового законодавства, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, дійшов вірного висновку про поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника загального відділу

НМУ імені О. О. Богомольця з 04 липня 2019 року.

Верховний Суду також приходить до висновку, що при визначенні розміру середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу судом першої інстанції, висновки якого підтримав суд апеляційної інстанції, правильно застосовано положення статті 235 КЗпП України та Порядок обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100.

Доводи касаційної скарги про те, що ОСОБА_1 був допитаний

в якості свідка за ініціативою суду і його свідчення не могли братися

до уваги, оскільки він є заінтересованою особою у вирішенні справи,

є безпідставними, так як ОСОБА_1 було допитано в якості свідка

за клопотанням його представника і суд ставив це питання на обговорення, де представник відповідача щодо такого допиту не заперечувала,

що узгоджується із положеннями частини першої статті 91 ЦПК України.

При цьому судом попереджено ОСОБА_1 про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиве показання і за відмову від давання показань та складено присягу свідка (т. 2, а. с. 39, 41-44).

Крім того, зазначені доводи касаційної скарги є безпідставними й тому, що по суті унеможливлюють застосування статті 92 ЦПК України, згідно з якою сторони, треті особи та їхні представники за їхньою згодою, в тому числі за власною ініціативою, якщо інше не встановлено цим Кодексом, можуть бути допитані як свідки про відомі їм обставини, що мають значення для справи.

При цьому показання позивача, допитаного за його згодою в якості свідка, оцінені судом згідно з вимог статті 89 ЦПК України. Судом були допитані й інші свідки, дослідженні письмові докази, подані сторонами.

Інші доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують, на законність оскаржуваних судових рішень не впливають, а в основному направлені на переоцінку доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Національного медичного університету

імені О. О. Богомольця залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 02 березня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 08 липня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: Б. І. Гулько

Г. В. Коломієць

Р. А. Лідовець

Ю. В. Черняк