КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/8684/2021
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 вересня 2021 року м. Київ

Справа № 753/4723/17

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді-доповідача Ящук Т.І.,

суддів Махлай Л.Д., Немировської О.В.,

за участю секретаря судового засідання Кравченко Н.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Дарницького районного суду м. Києва від 11 липня 2017 року, ухвалене у складі судді Цимбал І.К.,

у справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості,

встановив:

У березні 2017 року позивач ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся до Дарницького районного суду м. Києва з позовом до відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості.

Свої позовні вимоги обґрунтовував тим, що 27.06.2008 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та відповідачем - ОСОБА_2 було укладено кредитний договір №К2НСА800000428, відповідно до умов якого позивач надав відповідачу на умовах платності, строковості, кредитні кошти в розмірі 22 337,71 доларів США, зі сплатою 16,92% річних.

Позивач свої зобов`язання виконав в повному обсязі та надав відповідачу ОСОБА_2 кредит, проте відповідач всупереч умовам договору свої зобов`язання належним чином не виконує, внаслідок чого, станом на 13.02.2017 утворилась заборгованість в розмірі 63828,58 доларів США.

Проте позивач просить стягнути з відповідачів суму заборгованості в розмірі 11 956, 11 доларів США, що становить заборгованість за тілом кредиту, оскільки кредитодавець на свій розсуд може вимагати від боржника будь-яку частину суми заборгованості за кредитом, в зв`язку з чим позивач змушений був звернутись до суду.

Заочним рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 11 липня 2017 рокупозов задоволено.

Стягнуто солідарно ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 на користь ПАТ «КБ «ПриватБанк» заборгованість в розмірі 11 956,11 доларів США, що станом на 13.02.2017 року становить 325 206 грн. 19 коп. та судовий збір у розмірі 4878,09 грн.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 24 березня 2021 року заяву відповідача ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Дарницького районного суду м. Києва від 11 липня 2017 року - залишено без задоволення.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати заочне рішення та постановити нове, яким відмовити в повному обсязі у задоволенні позову про солідарне стягнення з відповідача ОСОБА_1 заборгованості у розмірі 325 206 грн. 19 коп., посилаючись на його незаконність, необґрунтованість, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи.

В обґрунтування апеляційної скарги вказує, що судом першої інстанції порушено строки розгляду заяви про перегляд заочного рішення, визначені ч. 2 ст. 286 ЦПК України. Крім того, відмовляючи у задоволенні цієї заяви, суд позбавив права відповідача ОСОБА_1 звернутися із зустрічним позовом про визнання припиненим договору поруки.

Звертає увагу на те, що заборгованість у розмірі 11 956,11 доларів США за кредитним договором №К2НСА800000428 від 27.06.2008 року утворилася 27.06.2013 року, а не 13.02.2017 року, що підтверджується розрахунком заборгованості. З наданого позивачем розрахунку заборгованості видно, що позичальник допустив прострочення в платежах по поверненню кредиту, по сплаті відсотків та комісії, починаючи з 26.05.2011 року, а спеціальна позовна давність визначена строком у 5 років.

Тобто позов пред`явлений до відповідача ОСОБА_1 після закінчення строків спеціальної позовної давності. Зважаючи на те, що позивач не пред`явив до відповідача вимогу (позов) у строки та порядку, передбаченими Законом, ні після виникнення прострочення по сплаті чергового платежу, ні після 26.06.2013 року, то договір поруки №К2НСА800000428/2 від 27.06.2008 року слід вважати припиненим.

Вказує, що з договору поруки вбачається, що в ньому не встановлено строку, після якого порука припиняється, а умова договору поруки (пункт 11) про його дію до повного виконання боржником своїх зобов`язань перед банком за кредитним договором не є встановленим сторонами строком припинення дії поруки, оскільки суперечить ст.ст. 251, 252 ЦК України. У зв`язку із цим підлягають застосуванню норми ч.4 ст. 559 ЦК України про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.

З урахуванням викладеного, просив оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову АТ КБ «Приватбанк» у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_1 .

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_4 підтримав апеляційну скаргу та просив задовольнити.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, тому колегія суддів вважала можливим розглянути справу за їх відсутності відповідно до вимог ч.2 ст. 372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, з`ясувавши обставини справи, вислухавши пояснення представника відповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 27 червня 2008 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та позичальником ОСОБА_2 , було укладено кредитний договір №К2НСА800000428, відповідно до умов якого позивач надав відповідачу ОСОБА_2 кредитні кошти в розмірі 22337,71 доларів США, зі сплатою 16,92% річних (а.с. 12-16).

Відповідно до п. 5.2.2 договору, позичальник зобов`язаний сплатити проценти за користування кредитом відповідно до умов договору, в тому числі здійснити сплату процентів за користування кредитом не пізніше дати фактичного повного погашення кредиту.

Відповідно до п. 13.2 договору, у випадку порушення позичальником зобов`язань передбачених п. 5.2.2 та 5.2.3 договору, щодо сплати винагород та процентів позичальник сплачує пеню в розмірі 0,15% від суми простроченого платежу, але не менше 1 грн. за кожен день прострочення.

Відповідно до п. 13.3 договору, у випадку порушення позичальником зобов`язання щодо повернення основної суми кредиту, передбаченого договором, позичальник сплачує пеню в розмірі 0,15% від суми простроченого платежу, але не менше1 грн. за кожен день прострочки. При цьому проценти за користування кредитом на суму такого простроченого платежу додатково до вищевказаної пені не нараховуються.

Всупереч умовам договору, відповідач ОСОБА_2 свої зобов`язання належним чином не виконувала, внаслідок чого станом на 13.02.2017 року утворилась заборгованість в розмірі 11956,11 доларів США, що в еквіваленті за курсом НБУ на дату розрахунку становить 325206,19 грн.( а.с. 3-5).

27 червня 2008 року з метою належного виконання ОСОБА_2 своїх зобов`язань за кредитним договором між позивачем та відповідачем ОСОБА_1 було укладено договір поруки № К2НСА800000428/2, відповідно до якого поручитель зобов`язується відповідати в повному обсязі перед банком за своєчасне і повне виконання позичальником своїх зобов`язань за кредитним договором (а.с. 17).

27 червня 2008 року з метою належного виконання ОСОБА_2 своїх зобов`язань за кредитним договором між позивачем та відповідачем ОСОБА_3 було укладено договір поруки № К2НСА800000428/1, відповідно до якого поручитель зобов`язується відповідати в повному обсязі перед банком за своєчасне і повне виконання позичальником своїх зобов`язань за кредитним договором (а.с. 18).

Відповідно до п. 4 договорів поруки, у разі невиконання клієнтом грошових зобов`язань у строки та на умовах, передбачених кредитним договором, клієнт і поручитель відповідають перед банком як солідарні боржники (а.с. 17-18).

Відповідно до п. 2 договору поруки, поручитель відповідає перед банком у тому самому обсязі, що й клієнт, у тому числі за сплату наданих сум кредиту, відсотків, штрафних санкцій, а також за відшкодування збитків та витрат, які банк може зазнати в результаті надання кредиту (а.с. 17-18).

З урахуванням викладених обставин та положень ст. ст. 525, 526, 530, 543, 1049, 1050, 1054 ЦК України, суд першої інстанції дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення заборгованості з відповідачів є законними, обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі, тому ухвалив рішення про солідарне стягнення з відповідачів на користь позивача заборгованості в розмірі 11 956,11 доларів США, що станом на 13.02.2017 року становить 325 206 грн. 19 коп.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Враховуючи, що відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 рішення суду не оскаржували, то у частині вирішення позовних вимог до вказаних відповідачів суд апеляційної інстанції рішення суду не переглядає.

З висновками суду першої інстанції про задоволення позовних вимог у повному обсязі до поручителя ОСОБА_1 погодитись неможливо, оскільки висновки суду зроблені без урахування усіх обставин, що мають значення для справи, та з неправильним застосуванням норм матеріального права.

Статтями 525, 526 Цивільного кодексу України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Відповідно до частини першої, другої статті 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Як вбачається з кредитно-заставного договору № К2НСА800000428 від 27 червня 2008 року, укладеного між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_2 , загальний розмір кредиту становить суму 22 337,71 доларів США, процентна ставка - 16,92% річних.

Також умовами договору передбачено, що погашення кредиту відбувається щомісяця з 21 по 25 число кожного місяця, шляхом сплати щомісячного платежу 691,04 доларів США для погашення заборгованості за кредитом, винагородою та процентами за користування ним ( а.с. 16). Дата остаточного погашення кредиту - 26 червня 2013 року.

Відповідно до п. 13.11 кредитно-заставного договору, сторони встановлюють строки позовної давності за вимогами про стягнення кредиту, винагороди та процентів за користування кредитом, неустойки тривалістю 5 (п`ять) років.

Частиною 1 ст. 259 ЦК України передбачено, що позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

Відповідно до ч. 5 ст. 261 ЦК України за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Враховуючи, що датою погашення кредиту кредитно-заставним договором визначено 26 червня 2013 року, а з даним позовом банк звернувся до суду 09 березня 2017 року, то відповідно до п.13.11 договору, яким сторони уклали письмовий договір про збільшення строку позовної давності до 5 років, строк позовної давності до вимог про стягнення частини простроченої заборгованості за кредитом пропущено позивачем не було.

Разом з тим, з умов кредитно-заставного договору вбачається, що погашення кредиту мало відбуватись частинами, шляхом сплати щомісячного платежу 691,04 доларів США.

Строк виконання боржником кожного щомісячного зобов`язання згідно з частиною третьою статті 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку.

Оскільки відповідно до статті 554 ЦК України поручитель відповідає перед кредитором у тому самому обсязі, що й боржник, то зазначені правила (з урахуванням положень частини четвертої статті 559 ЦК України) повинні застосовуватись і до поручителя.

Згідно з частиною четвертою статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.

Відповідно до висновків Великої Палати Верховного Суду у постанові від 27 березня 2019 року у справі № 200/15135/14-ц, умови договору про дію поруки до повного виконання зобов`язань боржника не свідчать, що цим договором установлено строк припинення поруки у розумінні статті 251, частини четвертої статті 559 ЦК України, тому в цьому випадку підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 цього Кодексу про припинення поруки, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.

З аналізу частини четвертої статті 559 ЦК України можна зробити висновок, що строк поруки відноситься до преклюзивних, це строк існування самого зобов`язання поруки, а застосоване в цій нормі поняття «строк чинності поруки» повинне розглядатися як строк,протягом якого кредитор може реалізувати свої права за порукою, як видом забезпечення зобов`язання. Тому і право кредитора, і обов`язок поручителя після його закінчення припиняються, а це означає, що жодних дій щодо реалізації цього права, в тому числі застосування примусових заходів захисту в судовому порядку, кредитор вчиняти не може.

Відповідно до висновків Великої Палати Верховного Суду у постанові від 13 червня 2018 року у справі № 408/8040/12, якщо умовами договору кредиту передбачені окремі самостійні зобов`язання боржника про повернення боргу щомісяця частинами та встановлено самостійну відповідальність боржника за невиконання цього обов`язку, то у разі неналежного виконання позичальником цих зобов`язань позовна давність за вимогами кредитора до нього про повернення заборгованих коштів повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

У разі неналежного виконання боржником зобов`язань за кредитним договором передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України строк пред`явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

Відповідно до п. 12 договору поруки від 27 червня 2008 року, укладеного між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 , порука за цим договором припиняється після закінчення 5 років з дня настання терміну повернення кредиту за кредитним договором.

Таким чином, виходячи із умов кредитно-заставного договору, яким строк повернення кредиту визначений щомісячними платежами та остаточно - 26 червня 2013 року, та договору поруки від 27 червня 2008 року, яким встановлено строк припинення поруки - 5 років з дня настання терміну повернення кредиту, порука ОСОБА_1 припиняється з 26 червня 2018 року - щодо суми заборгованості по кредиту в цілому, проте з урахуванням строків погашення кожного чергового платежу.

Враховуючи викладене, доводи апеляційної скарги відповідача ОСОБА_1 щодо необхідності відмови у задоволенні позовних вимог з підстав припинення поруки у повному обсязі - колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки банк звернувся з даним позовом до суду 09 березня 2017 року.

Однак, оскільки строк пред`явлення кредитором вимог до поручителя про повернення заборгованості за кредитом, погашення якої згідно з умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу, то враховуючи, що банк звернувся з цим позовом до суду 09 березня 2017 року, колегія суддів дійшла висновку, що порука ОСОБА_1 щодо виконання зобов`язань про сплату щомісячних платежів, строк сплати яких настав до 09 березня 2012 року, припинилась.

Як вбачається з наявного у матеріалах справи розрахунку заборгованості, який не був спростований відповідачем ні в апеляційній скарзі, ні в судовому засіданні суду апеляційної інстанції, загальна сума непогашеного кредиту ( тіла кредиту), який просить стягнути на його користь позивач, становить 11 956,11 доларів США.

Проте станом на 09 березня 2012 року позичальником ОСОБА_2 не було сплачено платежів по кредиту на загальну суму 4100,57 доларів США, яка станом на вказану дату визнана простроченою заборгованістю.

Отже, порука ОСОБА_1 щодо зобов`язання сплатити щомісячні платежі по кредиту, строк сплати яких настав до 09 березня 2012 року, на загальну суму 4100,75 доларів США, припинилась.

Щодо зобов`язання сплатити щомісячні платежі, строк сплати яких настав у період з 21 березня 2012 року по 26 червня 2013 року, порука ОСОБА_1 не припинилась, оскільки станом на день звернення банку з даним позовом до суду - 09 березня 2017 року, п`ятирічний строк дії поруки, визначений п. 12 договору поруки від 27.06.2008 року, щодо платежів, строк сплати яких припадав на вказаний період, не сплив.

Як вбачається з розрахунку заборгованості, загальна сума платежів по кредиту, строк сплати яких настав у період з 21 березня 2012 року по 26 червня 2013 року, становить 7855,54 долари США.

Таким чином, доводи апеляційної скарги відповідача у частині припинення поруки щодо частини платежів можливо визнати обґрунтованими, а тому рішення суду в оскаржуваній частині щодо позовних вимог до ОСОБА_1 підлягає скасуванню з прийняттям постанови про часткове задоволення позовних вимог, пред`явлених до вказаного поручителя, на суму 7855,54 долари США.

Щодо солідарного стягнення заборгованості із ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , колегія суддів вважає, що підстави для солідарної відповідальності поручителів ОСОБА_1 та ОСОБА_3 - відсутні.

Відповідно до статті 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Особи, які спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2018 року у справі № 415/2542/15-ц зазначено, що право особи заявити однорідні позовні вимоги до кількох відповідачів передбачена у процесуальному законі незалежно від того, чи існує між цими відповідачами солідарне зобов`язання. Тому можливим є пред`явлення позову до кількох відповідачів стосовно стягнення заборгованості за одним кредитним договором солідарно з позичальника та з кількох поручителів, якщо останні не є солідарними боржниками між собою. Спільний розгляд позовних вимог кредитора до боржника за основним зобов`язанням і кількох поручителів не створює солідарного обов`язку для останніх.

Норми закону, якими врегульована порука, не містять положень щодо солідарної відповідальності поручителів між собою за різними договорами, якщо договорами поруки не передбачено іншого, у разі укладення між ними кількох договорів поруки на виконання одного й того самого зобов`язання між ними не виникає солідарної відповідальності між собою.

За таких обставин кредитор, керуючись статтею 543 ЦК України, має право на свій розсуд пред`явити вимогу до боржника й кожного з поручителів разом чи окремо, в повному обсязі чи частково, але поручитель, що виконав зобов`язання, не вправі пред`явити вимогу до іншого поручителя на предмет розподілу відповідальності перед кредитором.

За змістом пунктів 2 - 4 договорів поруки від 27 червня 2008 року, укладених окремо із ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , поручитель відповідає перед кредитором за виконання зобов`язань за кредитним договором в тому розмірі, що і боржник, включаючи сплату кредиту, відсотків за користування кредитом, комісій, винагород, інших платежів. Поручитель з умовами кредитного договору ознайомлений. У випадку невиконання боржником зобов`язань за кредитним договором боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники.

Однак, умовами договорів поруки не передбачено солідарної відповідальності поручителів між собою.

З огляду на викладене, а також враховуючи те, що нормами закону та умовами договорів поруки не встановлено солідарної відповідальності поручителів, колегія суддів дійшла висновку, що підстави для стягнення солідарно з поручителів ОСОБА_1 та ОСОБА_3 суми заборгованості за кредитним договором відсутні.

Крім того, при ухваленні судового рішення про стягнення з поручителя суми заборгованості колегія суддів вважає за недоцільне перераховувати суму боргу, визначену в іноземній валюті, в її еквівалент у гривні, враховуючи наступні висновки Великої Палати Верховного Суду.

Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року в справі № 14-134цс18, зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, внесло двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який має бути виконаний примусово за участю державного виконавця. У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні.

Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду у постанові від 27 березня 2019 року у справі № 521/21255/13-ц, суд має право ухвалити рішення про стягнення заборгованості за кредитним договором в іноземній валюті. При цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Таким чином, визначення в резолютивній частині судового рішення заборгованості не лише у валюті кредитного зобов`язання, але і гривневому еквіваленті стягнутої в іноземній валюті суми коштів, не відповідає вказаним вимогам законодавства, є зайвим і неправильним.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги, скасування оскаржуваного рішення в частині солідарного стягнення заборгованості з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» та прийняття в цій частині постанови, якою зазначені позовні вимоги слід задовольнити частково, на суму 7855 доларів США 54 центи.

Згідно з частинами першою та другою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Таким чином, враховуючи, що рішення в частині вирішення позовних вимог до відповідача ОСОБА_1 підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення, при цьому солідарного стягнення судових витрат процесуальний закон не передбачає, то оскаржуване рішення в частині солідарного стягнення з відповідачів судових витрат також підлягає скасуванню з прийняттям у цій частині постанови про розподіл судових витрат шляхом стягнення з відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 - по 1902 грн. 46 коп. судових витрат по сплаті судового збору на користь позивача, а з відповідача ОСОБА_1 - 1073 грн. 18 коп., пропорційно сумі задоволених вимог.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 374-376, 381-383 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Заочне рішення Дарницького районного суду м. Києва від 11 липня 2017 року - скасувати в частині солідарного стягнення заборгованості з ОСОБА_1 на користь публічного акціонерного товариства «Комерційний Банк «ПриватБанк» та прийняти в цій частині постанову:

Позовні вимоги Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про солідарне стягнення заборгованості - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 , як солідарного боржника з ОСОБА_2 , на користь Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитно-заставним договором № К2НСА800000428 від 27 червня 2008 року в розмірі 7855 ( сім тисяч вісімсот п`ятдесят п`ять) доларів США 54 центи.

В задоволенні іншої частини позовних вимог Акціонерного товариства Комерційний банк «Приват Банк» до ОСОБА_1 - відмовити.

Заочне рішення Дарницького районного суду м. Києва від 11 липня 2017 року - в частині стягнення витрат по сплаті судового збору скасувати та прийняти в цій частині постанову:

Стягнути з ОСОБА_2 на користь АТ КБ «Приватбанк» витрати по сплаті судового збору в розмірі 1902 грн. 46 коп.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь АТ КБ «Приватбанк» витрати по сплаті судового збору в розмірі 1902 грн. 46 коп.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» витрати по сплаті судового збору в розмірі 1073 грн. 18 коп.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 09 листопада 2021 року.

Суддя - доповідач: Ящук Т.І.

Судді: Махлай Л.Д.

Немировська О.В.