Справа № 279/3792/21
Провадження № 2/279/1550/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 листопада 2021 року м.Коростень Житомирської області

Коростенський міськрайонний суд Житомирської області у складі судді Недашківської Л.А., з секретарем Подвисоцькою Т.В., за участі представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Немировського В.І., відповідача ОСОБА_2 , розглянувши за правилами загального позовного провадження цивільну справу №279/3792/21 за позовом ОСОБА_1 до Приватного-орендного сільськогосподарського підприємства "Мелені" в особі директора Семененка Валентина Миколайовича про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності на нежитлові приміщення,

В С Т А Н О В И В:

Позивач, в інтересах якого діє адвокат Немировський В.І., звернувся до суду з даним позовом до відповідача, у якому просив на підставі ст.328, 334, ч. 2 ст.220 ЦК України визнати дійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна між Приватно-орендним сільськогосподарським підприємтсвом "Мелені" в особі директора Семененка Валентина Миколайовича та ОСОБА_1 , укладений між ними 07.06.2019 року; визнати за ним право власності на нежитлові приміщення (будівлі), а саме: сіносховище загальною площею 454,6 м.кв.; корівник-телятник з молочним блоком загальною площею 4218,2 м.кв.; комора загальною площею 790,3 м.кв.; сушарка загальною площею 18.8 м.кв., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 . В обгрунтування позову зазначає, що 07.06.2019 року уклав з відповідачем Договір купівлі-продажу нежитлових приміщень за 70000 грн., які належали відповідачу на праві приватної власності. При укладенні вказаного договору сторонами було погоджено всі належні умови купівлв-продажу нежитлових приміщень (щодо ціни, передачі приміщень у власність, оформлення договору в нотаріальній конторі). Однак відповідач відмовляється посвідчити договір у нотаріальній конторі, зсилаючись на формальні та несуттєві відмовки. Зазначив, що в батьківському будинку ( АДРЕСА_2 ), де зберігались в тому числі і оригінал укладеного договору купівлі-продажу і технічна документація на відчужені нежитлові приміщення 07.02.2021 року, виникла пожежа. Вказує, що якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухиляється від його нотаріального посвідчення, суд у відповідності з ч.2 ст.220 Цивільного кодексу України може визнати такий договір дійсним. Враховуючи наведене, просить позов задовольнити. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив позов задовольнити. В судовому засіданні представник відповідача позовні вимоги визнав в повному обсязі та не заперечує проти їх задоволення. Суд, заслухавши пояснення учасників, всебічно, повно, дослідивши письмові докази та проаналізувавши їх в сукупності, вирішуючи питання про визнання договору купівлі-продажу нерухомого майна дійсним та наявності підстав для визнання за позивачем права власності на нерухоме майно, приходить до наступного. Частинами 1, 2 статті 2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Відповідно до ч.ч.1 та 2 ст.11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Статтею 41 Конституції України передбачено, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Відповідно до ч.1 ст.316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Права володіння, користування та розпоряджання своїм майном належать власникові (ч.1 ст.317 ЦК України). Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ч.1 ст.319 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 328 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Як стверджується позивачем, відповідно до копії договору купівлі-продажу нежитлових приміщень від 07.06.2019 Продавець Приватно-орендне сільськогосподарське підприємтсво "Мелені" в особі директора Семененка Валентина Миколайовича, передав у власність, а Покупець ОСОБА_1 прийняв у власність належні Продавцю нежитлові приміщення (будівлі), а саме: сіносховище загальною площею 454,6 м.кв.; корівник-телятник з молочним блоком загальною площею 4218,2 м.кв.; комора загальною площею 790,3 м.кв.; сушарка загальною площею 18.8 м.кв., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 . Продаж здійснено за 70000 тис.грн. Згідно акту Прийому-передачі від 07.06.2019 року у відповідності до умов договору купівлі-продажу нежитлових приміщень від 07.06.2019 року відповідачем (Продавцем) передано, а позивачем (Покупцем) прийняте вищезазначене нерухоме майно. Оригінал договору купівлі-продажу втрачено, оскільки в будинку ( АДРЕСА_2 ), де зберігались в тому числі і оригінал укладеного договору купівлі-продажу і технічна документація на відчужені нежитлові приміщення 07.02.2021 року, виникла пожежа. Зі Свідоцтва про власності на нерухоме майно серії НОМЕР_1 від 22.07.2009 року, на підставі рішення виконкому Меленівської сільської ради №32 від 15.07.2009 року вбачається, що Приватно-орендне сільськогосподарське підприємтсво "Мелені" є власником зазначеного у Договорі майна, а саме: сіносховище загальною площею 454,6 м.кв.; корівник-телятник з молочним блоком загальною площею 4218,2 м.кв.; комора загальною площею 790,3 м.кв.; сушарка загальною площею 18.8 м.кв., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 . Ч.1 ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. У частині першій статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ст.655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до частини третьої статті 640 ЦК України договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Однією з умов застосування ч.2 ст.220 ЦК України, якою обґрунтовано позовні вимоги ОСОБА_1 , та визнання правочину дійсним у судовому порядку є встановлення судом факту безповоротного ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення правочину та втрата стороною можливості з будь-яких причин нотаріально посвідчити правочин. Отже, законом передбачено можливість у судовому порядку визнати дійсним договір, який не було нотаріально посвідчено внаслідок ухилення однієї сторони від вчинення відповідної дії. Разом з тим, предметом спірного договору купівлі-продажу є нерухомість. Відповідно до ч.1 ст.181, ч.ч.1, 2 ст.182 ЦК України до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов`язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом. За правилами ст.657 ЦК України договір купівлі-продажу житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до ч.2 ст.209 ЦК України нотаріальне посвідчення правочину здійснюється нотаріусом або іншою посадовою особою, яка відповідно до закону має право на вчинення такої нотаріальної дії, шляхом вчинення на документі, в якому викладено текст правочину, посвідчувального напису. Відповідно до ч.3 ст.640 ЦК України договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення. Згідно з ч.1 ст.210 ЦК України правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації. Відповідно до ч.4 ст.334 ЦК України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Ч.1 ст.3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" задекларовано засади державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, до яких віднесено, зокрема, обов`язковість державної реєстрації прав у Державному реєстрі прав (п.2); одночасність вчинення нотаріальної дії з нерухомим майном та державної реєстрації прав (п. 2-1). За термінологією, визначеною в п.1 ч.1 ст.2 цього Закону, державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. За ч.1 ст.5 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" у Державному реєстрі прав реєструються речові права та їх обтяження на земельні ділянки, а також на об`єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: житлові будинки, будівлі, споруди, а також їх окремі частини, квартири, житлові та нежитлові приміщення. Згідно ст.ст. 4, 27 вказаного Закону визначено, що державній реєстрації прав підлягають: право власності; державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі: укладеного в установленому законом порядку договору, предметом якого є нерухоме майно, речові права на яке підлягають державній реєстрації, чи його дубліката. Таким чином, на об`єкти нерухомості, права на які підлягають державній реєстрації, право власності у набувача за договором відповідно до ч.4 ст.334 ЦК України виникає в момент державної реєстрації, порядок здійснення якої визначений ст.182 ЦК України, а не в момент фактичного передання майна або в будь-який інший момент, визначений угодою сторін. Згідно з роз`ясненнями, викладеними в абз.1 п.13 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 06.11.2009 №9, вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню дійсним, судам необхідно врахувати, що норма частини другої статті 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210 та 640 ЦК пов`язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов`язків для сторін. Отже, правила ст.220 ЦК України не поширюються на правочини, які підлягають нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210, 640 ЦК України пов`язується з державною реєстрацією, тому вони є неукладеними і такими, що не породжують для сторін права та обов`язки. Аналізуючи вищевказані норми у взаємному зв`язку, можна дійти висновку, що законом не передбачено можливості визнання дійсним у судовому порядку правочину, який підлягає державній реєстрації, але не зареєстрований, оскільки визнати дійсним можна лише укладений договір. Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд України в постанові від 18.04.2011 у справі № 3-28гс11 (щодо визнання дійсними договорів купівлі-продажу нерухомого майна та визнання права власності на придбане за договором майно з підстав ухилення відчужувача від нотаріального посвідчення даних договорів) та Верховний Суд у справах з подібними правовідносинами, що викладені в постановах від 29.05.2020 у справі № 629/5243/16-ц, від 11.08.2020 у справі № 207/4472/15-ц, від 11.08.2020 у справі № 207/4472/15-ц. Згідно з ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Позивач стверджує, що між ним та відповідачем було укладено договір купівлі-продажу нежитлових приміщень, підтвердженням чого є копія Договору від 07.06.2019, Акт прийому-передачі від 07.06.2019 року та копія квитанції №51 від 07.06.2019 року на суму 70000 гривень. Проте договір купівлі-продажу, предметом якого є нерухоме майно, підлягає обов`язковому нотаріальному посвідченню і державній реєстрації в імперативному порядку, але не був підданий такому посвідченню і реєстрації, а тому такий договір не є укладеним в силу закону. Оскільки передача нежитлових приміщень позивачу та грошових коштів відповідачу не свідчить про набуття права власності на нерухоме майно за відсутності нотаріально посвідченого договору, суд виходить із відсутності правових підстав для визнання за позивачем права власності на вищевказану нерухомість. За таких обставин відсутні передбачені законом підстави для визнання договору купівлі-продажу від 07.06.2019 року дійсним, також матеріали справи не містять доказів того, що відповідач ухилився від нотаріального посвідчення спірного договору та що така можливість була втрачена остаточно. Натомість, визнання відповідачем позову спростовує доводи позивача про ухилення відповідача від нотаріального посвідчення спірного договору та втрати можливості посвідчити його нотаріально. Враховуючи наведене, у задоволенні позову слід відмовити повністю. Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п.1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). При цьому, судом ураховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, п. п. 29 - 30). Враховуючи наведене, керуючись ст.ст. 12, 13, 76-83, 89, 95, 141, 229, 258, 259, 263-265, 268, 273, 354, 355 ЦПК України,

У Х В А Л И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Приватного-орендного сільськогосподарського підприємства "Мелені" в особі директора Семененка Валентина Миколайовича про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності на нежитлові приміщення, - відмовити повністю.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку в 30-денний строк, який обчислюється з дня проголошення (складення) рішення. Учасник справи, якому рішення не було вручено у день його проголошення (складення), має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому рішення суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, а в разі подання апеляційної скарги - після розгляду справи апеляційним судом, якщо рішення не було скасовано .

Повний текст рішення виготовлено 09.11.2021 року.

Сторони:

Позивач ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_3 РНОКПП НОМЕР_2 .

Відповідач Приватно-орендне сільськогосподарське підприємство "Мелені" в особі директора Семененка Валентина Миколайовича, місце знаходження: 11101, с. Радичі, вул. Шевченка, 39, Овруцький, Житомирська, .

Суддя Недашківська Л.А.

копія згідно з оригіналом