Ухвала

08 листопада 2021 року

м. Київ

справа № 359/291/19

провадження № 61-12118ск21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,

вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 11 грудня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 14 січня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_3 , про визнання права власності на майно в порядку спадкування за заповітом,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2019 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_3 , про визнання права власності на майно в порядку спадкування за заповітом.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 11 грудня 2019 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 14 січня 2021 року, позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_3 , про визнання права власності на майно в порядку спадкування за заповітом задоволено. Визнано за ОСОБА_2 право власності на: 1/2 частини домоволодіння по АДРЕСА_1 ; 1/2 частини земельної ділянки площею 0,25 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; 1/2 частини земельної ділянки площею 0,15 га для ведення особистого підсобного господарства, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; 1/2 частини права на земельну ділянку (пай) у землі, яка перебуває у колективній власності КСП Іванківське Бориспільського району Київської області розміром 2,69 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості).

11 лютого 2021 ОСОБА_3 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 11 грудня 2019 року, постанову Київського апеляційного суду від 14 січня 2021 року та ухвалу Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 30 січня 2019 року у вказаній цивільній справі.

Ухвалою Верховного Суду від 02 березня 2021 року касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 11 грудня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 14 січня 2021 року залишено без руху та надано строк для усунення недоліків, зокрема: надати уточнену редакцію касаційної скарги із зазначенням підстави (підстав), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав).

Ухвалою Верховного Суду від 03 березня 2021 року відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 в частині оскарження ухвали Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 30 січня 2019 року.

Ухвалою Верховного Суду від 14 квітня 2021 року касаційну скаргу повернуто заявникові, у зв`язку з невиконанням вимог ухвали Верховного Суду.

06 травня 2021 року ОСОБА_1 вдруге подав засобами поштового зв`язку до Верховного Суду касаційну скаргу на ухвалу Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 30 січня 2019 року, рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 11 грудня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 14 січня 2021 року.

Ухвалою Верховного Суду від 20 травня 2021 року відмовлено у відкритті касаційного провадження в частині оскарження ухвали Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 30 січня 2019 року.

Іншою ухвалою Верховного Суду від 20 травня 2021 року касаційну скаргу на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 11 грудня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 14 січня 2021 року залишено без руху з наданням строку для усунення недоліків, а саме: для надання належним чином оформленої касаційної скарги з зазначенням підстав касаційного оскарження.

У червні 2021 року скаржником надано до суду виправлену касаційну скаргу, яка не підписана ОСОБА_1 .

Ухвалою Верховного Суду від 01 липня 2021 року касаційну скаргу повернуто заявникові, оскільки недоліки касаційної скарги не були усунуті.

16 липня 2021 року ОСОБА_1 утретє подав касаційну скаргу на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 11 грудня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 14 січня 2021 року у вищевказаній справі, тобто з пропуском строку на касаційне оскарження.

У касаційній скарзі заявник зазначив клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження, яке обґрунтовано тим, що строк пропущений з поважних причин, оскільки ухвалами Верховного Суду про повернення попередньо поданих касаційних скарг визначено, що повернення касаційних скарг не перешкоджає повторному зверненню з касаційною скаргою, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для її повернення.

Ухвалою Верховного Суду від 29 липня 2021 року визнано підстави для поновлення ОСОБА_1 строку на касаційне оскарження рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 11 грудня 2019 року та постанови Київського апеляційного суду від 14 січня 2021 року неповажними; касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без руху, встановлено строк для усунення виявлених недоліків до 30 серпня 2021 року, але не більше десяти днів з дня вручення ухвали, зокрема запропоновано заявнику надати заяву про поновлення строку на касаційне оскарження із зазначенням нових підстав для його поновлення та надання відповідних доказів.

Копію вказаної ухвали направлено на адресу ОСОБА_1 , указану в касаційній скарзі.

У вересні 2021 року до Верховного Суду надійшов лист-повернення з копією ухвали Верховного Суду від 29 липня 2021року. Згідно з довідкою АТ «Укрпошта» причиною повернення листа є закінчення терміну зберігання.

Ухвалою Верховного Суду від 22 вересня 2021 року ОСОБА_1 продовжено строк для усунення зазначених недоліків ухвали до 25 жовтня 2021 року.

У строк, визначений в ухвалі заявником направлено до Верховного Суду матеріали на усунення недоліків касаційної скарги, зокрема клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження.

У новому клопотанні про поновлення строку на касаційне оскарження судового рішення ОСОБА_1 зазначає, що він є особою похилого віку, пенсіонером, ветераном та інвалідом ІІ групи, не має юридичної освіти тому не може ефективно захищати свої інтереси в суді. Правова допомога, яка надавалася йому адвокатом Шелудько Л. Г. була не в достатній мірі ефективною, що слугувало причиною повернення первісно поданої касаційної скарги. Нерозуміючи суті допущених помилок заявник вдруге звернувся зі скаргою у аналогічній редакції, що стало причиною залишення її також без руху. Оскільки самостійно усунути недоліки заявник не міг, вимушений був звернутися до іншого юриста, який підготував нову редакцію касаційної скарги. ОСОБА_1 надано лише проєкт касаційної скарги, який він через свій похилий вік та неуважність не підписав та направив до Верховного Суду, через що йому було повернуто касаційну скаргу. Оформивши примірник касаційної скарги належним чином 16 липня 2021 року подано касаційну скаргу втретє. Отже, заявник вважає, що оскільки попереднє невиконання ухвал Верховного Суду про залишення його касаційних скарг без руху зумовлено причинами, що не залежали від його волі, зазначені обставини, у їх сукупності, свідчать про поважність причин пропуску строку на касаційне оскарження судових рішень.

Вирішуючи питання про поновлення строку на касаційне оскарження, оцінивши нові доводи поважності причин пропуску строку, Верховний Суд керувався наступним.

У статті 2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Пунктом 4 частини другої статті 394 ЦПК України передбачено, що суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо скаржником в строк, визначений судом, не подано заяву про поновлення строку на касаційне оскарження або наведені підстави для поновлення строку на касаційне оскарження, визнані судом неповажними.

Норми ЦПК України не містять вичерпного переліку підстав, які вважаються поважними для вирішення питання про поновлення пропущеного процесуального строку. Такі причини визначаються в кожному конкретному випадку з огляду на обставини справи.

Разом з тим, право суду на поновлення строку не є безмежним.

У статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод проголошено право на справедливий судовий розгляд.

Одним з елементів справедливого судового розгляду є принцип правової визначеності прав і обов`язків сторін спору та неможливість безпідставного поновлення пропущеного процесуального строку для оскарження рішення суду, що набрало законної сили, лише з метою його скасування на шкоду інтересам іншого учасника процесу.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), поновлення строку на оскарження судового рішення, що набрало законної сили, зі спливом значного проміжку часу, є порушенням принципу юридичної визначеності та «права на суд», гарантованого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (пункти 42 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Пономарьов проти України» від 3 квітня 2008 року).

Необґрунтоване поновлення процесуальних строків на оскарження «остаточного судового рішення» є порушенням принципу res judicata (правової визначеності), про що неодноразово наголошувалося у практиці Європейського суду з прав людини.

Так, у параграфі 41 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Пономарьов проти України» від 3 квітня 2008 року зазначено, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

Аналогічні висновки викладені Європейським судом з прав людини також у справах «Науменко проти України» від 09 листопада 2004 року, «Полтораченко проти України» від 18 січня 2005 року та «Тімотієвич проти України» від 08 листопада 2005 року.

Поновлення строку на касаційне оскарження судового рішення без доведеності поважності причин не забезпечувало б рівновагу між інтересами сторін та правову визначеність у цивільних правовідносинах, яка є складовою верховенства права, проголошеного статтею 8 Конституції України.

Вищезазначені доводи ОСОБА_1 щодо поважності причин пропуску строку на касаційне оскарження не можна визнати поважними, так як невиконання ним попередніх ухвал суду касаційної інстанції про залишення його касаційної скарги без руху через юридичну необізнаність та відсутність коштів на професійного адвоката, самі по собі не можуть бути поважною причиною пропуску процесуального строку. Статтею 12 ЦПК України передбачено рівність учасників справи у користуванні своїми правами та здійсненні ними процесуальних обов`язків.

Учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається (частина перша стаття 44 ЦПК України).

У своїх рішеннях Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Отже, наведені заявником у клопотанні підстави про поновлення строку на касаційне оскарження не дають підстав для висновку, що строк, протягом якого заявник має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 11 грудня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 14 січня 2021 року, пропущено з поважних причин.

Враховуючи наведене, у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 11 грудня 2019 року та постанову Рі Київського апеляційного суду від 14 січня 2021 року необхідно відмовити на підставі пункту 4 частини другої статті 394 ЦПК України.

Керуючись пунктом 4 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 11 грудня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 14 січня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_3 , про визнання права власності на майно в порядку спадкування за заповітом.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали повернути особі, яка подавала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:І. Ю. Гулейков О. В. Ступак Г. І. Усик