Справа № 202/2793/19
Провадження № 2/202/77/2021
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 жовтня 2021 року Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська

у складі: головуючого судді - Кухтіна Г.О.

за участю секретаря судового засідання - Калантаєнко Д.В.

позивача за первісним позовом - ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпрі цивільну справу за первісною позовною заявою ОСОБА_1 до приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Рудкевича Євгена Володимировича, ОСОБА_2 , треті особи: Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпропетровської міської ради, комунальне підприємство «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» ДОР про скасування рішення про реєстрацію права власності на нерухоме майно та встановлення часток в праві власності на домоволодіння та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про виділ в натурі частки майна,-

І. Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача за первісним та зустрічним позовами.

ОСОБА_1 звернувся до суду з первісною позовною заявою за змістом якої просив суд скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень приватного нотаріуса ДМНО Рудкевича Є.В. за яким за ОСОБА_2 було зареєстровано право власності на 4/6 частки житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та встановити, що частки співвласників в праві спільної часткової власності на вказане домоволодіння складають: 74/100 частин за ОСОБА_1 та 26/100 за ОСОБА_2 . Заявлені вимоги ОСОБА_1 обґрунтував тим, що рішенням суду, ухваленого у 2018 році, були визнані права та обов`язки забудовника домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , житловою площею 45,2 кв.м. з господарськими спорудами та прибудовами за ОСОБА_1 у розмірі 2/6 частки та ОСОБА_2 - 4/6 частки, в порядку спадкування після батьків. З метою реєстрації права власності за вказаним вище судовим рішенням ОСОБА_1 звернувся до реєстратора, однак у реєстрації відповідного права позивачу було відмовлено в зв`язку із розбіжностями в розмірі житлової площі в рішенні суду та технічному паспорті, а також відомостями про реєстрацію права власності за ОСОБА_2 на частину домоволодіння за рішенням суду. ОСОБА_1 вважав, реєстрацію права власності за ОСОБА_2 незаконною через наявність у витязі з Державного реєстру речових прав інформацію про підставу виникнення прав власності за відповідачем, де вказано реквізити іншого судового рішення на підставі якого у відповідача виникло право часткової власності на домоволодіння, а також того, що приватним нотаріусом було зареєстровано за ОСОБА_2 право власності на частину домоволодіння, яке має розбіжності в розмірі житлової площі зазначених в рішенні суду та в технічному паспорті. Позивач вважав, що судом має бути встановлено, що частка ОСОБА_1 у спірному домоволодінні складає 74/100, а ОСОБА_2 - 26/100. Вказані частки позивачем були обґрунтовані тим, що під час спільного проживання у вказаному домоволодінні, він ( ОСОБА_1 ) та його дружина, з дозволу його матері, прибудували прибудову А2-1, сіни а'-1 та веранду а2-1. Також, особисто ОСОБА_1 було побудовано надвірні будівлі: сарай - В, погріб під В, гараж - Г, сарай - Ж, погріб під Ж, убиральню - З, душ - І, навіс - Н, споруди. Збудована ОСОБА_1 прибудова складалась з приміщень: 2-1 - тамбуру, площею 0,4 кв.м., 2-2 - кладової, площею 1,2 кв.м., 2-3 - житлової кімнати, площею 8,8 кв.м., 2-4 - кухні, площею 6,1 кв.м., 2-5 - житлової кімнати, площею 15,5 кв.м., 2-6 - кладової, площею 1,5 кв.м., 2-7 - ванної, площею 2,3 кв.м., 2-8-коридору, площею 11,6 кв.м., І-веранди, площею 4,7 кв.м. Загальна площа прибудови А2-1 складає 52,1 кв.м., а житлова 24,3 кв.м. Таким чином, ОСОБА_1 вважав, що його частка з урахуванням того, що 61/100 частина домоволодіння побудована особисто ним за його власні кошти з дозволу його матері має складати саме 74/100. Додатково позивач вказав, що ОСОБА_2 в будівництві участі не приймав, так як з 1967 до 1981 років постійно проживав в РФ, що підтверджується домовою книгою. Крім того, позивач зазначив, що у підготовчому судовому засіданні ним буде заявлено клопотання про призначення по справі будівельно-технічної експертизи для встановлення часток (т.1 а.с.2-8).

Повністю заперечуючи проти заявлених вимог зі сторони ОСОБА_2 надійшов відзив за змістом якого останній зазначив, що під час звернення ОСОБА_1 до державного реєстратора, останнім було надано неправдиві відомості, а саме рішення, ухвалене у 2005 році, яке було скасовано апеляційним судом. Додатково ОСОБА_2 зазначив, що вважав оскаржувану реєстрацію, вчинену приватним нотаріусом, такою, що повністю відповідає чинному законодавству, оскільки право власності за рішенням суду, ухваленого у 2018 році визнано права та обов`язки забудовника домоволодіння з урахуванням усіх господарських будівель без визначення приналежності кожному із співвласників, оскільки саме вказаним судовим рішенням, а саме його мотивувальній частині було зазначено, що вимоги про визнання прав та обов`язків забудовника в порядку спадкування окремо на житлові прибудови, господарські споруди (гараж, сарай, погріб, ганок та інше) не підлягають задоволенню, оскільки всі ці речі є такими, що призначені для обслуговування головної речі. Таким чином, доводи позивача ґрунтуються виключно з незгодою із судовим рішенням, ухваленого у 2018 році (т.1 а.с.79-83).

У своїй відповіді на відзив ОСОБА_1 зазначив, що відповідач ОСОБА_2 не надав жодного доказу, що він приймав участь у будівництві будівель та споруд, що знаходяться у користуванні ОСОБА_1 , вважав, що побудовані самовільно ним прибудови не можуть бути визнані приналежністю головної речі та підлягати розподілу між сторонами ( ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ) та підлягати розподілу між ними, оскільки ОСОБА_2 вказані прибудови не будував (т.1 а.с.119, 120).

ОСОБА_2 подав до суду зустрічну позовну заяву за змістом якої просив виділити у його власність наступні приміщення спірного домоволодіння: приміщення №1-1 (кухня, площею 7,1 кв.м.), приміщення №1-2 (котельня, площею 3,7 кв.м.), приміщення № 1-3 (житлове приміщення, площею 10,3 кв.м.), приміщення №1-4 (житлове приміщення, площею 8,3 кв.м., приміщення № 1-5 (житлове приміщення, площею 15,6 кв.м.), приміщення № 1-6 (житлове приміщення, площею 13,3 кв.м.), сарай літ. Б, погреб під літ. Б, сарай В, погріб під В, гараж Г, душ Д, у власність ОСОБА_1 виділити приміщення №1 (тамбур), приміщення № 2 (кладова), приміщення № 3 (житлове приміщення), приміщення № 4 (кухня), приміщення № 5 (житлове приміщення), приміщення № 6 (комора), приміщення № 7 (санвузол), приміщення № 8 (коридор), приміщення І (веранда), вбиральня Е, сарай Ж, погріб Ж, вбиральня З, душ И, навіс Н. Заявлені вимоги ОСОБА_2 обґрунтовано тим, що заявлений варіант виділення часток відповідає фактичному користуванню будинком, який склався між сторонами та передбачає найбільш наближені розміри часток до належних сторонам ідеальних частину спільному домоволодінні. На підтвердження заявлених вимог, позивач зазначив, що заявить клопотання про проведення будівельно-технічної та товарознавчої експертизи (т.1 а.с.102-106).

ІІ. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.

Рішенням Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 30 січня 2018 року, яке було залишено в силі постановою апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 вересня 2018 року, позовні вимоги ОСОБА_1 і зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено частково. Визнано за ОСОБА_1 , в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , та після смерті матері ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 права та обов`язки забудовника домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 житловою площею 45,2 кв. м. з господарськими спорудами та прибудовами у розмірі 2/6 частки цього домоволодіння. Визнано за ОСОБА_2 , 1947 року народження, в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 , і за заповітом після смерті матері ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_4 права та обов`язки забудовника домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 житловою площею 45,2 кв. м. з господарськими спорудами та прибудовами у розмірі 4/6 частки цього домоволодіння. В решті позовних вимог ОСОБА_1 і ОСОБА_2 відмовити (далі - рішення суду) (т.1 а.с.10-13).

Вказаним рішенням суду було встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу від 07 вересня 1954 року ОСОБА_3 , батько сторін, придбав у гр. ОСОБА_5 незавершене будівництвом домоволодіння АДРЕСА_2 відсотків, що складалося з житлового будинку літ.А-1, сараю, забору, вбиральні, розташованого на земельній ділянці площею 400 кв.м. За цим договором ОСОБА_3 зобов`язаний виконати всі умови договору на будову від 07 червня 1951 року.

Згідно із договором на право забудови будинку і безстрокового користування земельною ділянкою, укладеного між Райжитуправлінням виконкому Амур- Нижньодніпровської районної ради депутаті і трудящих від 07 червня 1951 року, ОСОБА_5 була надана у безстрокове користування земельна ділянка для будівництва одноповерхового житлового будинку площею 28,71 кв.м. з двох кімнат і сараю.

Відповідно до довідки технічного паспорта, виготовленого КП « Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради житловий будинок літ. А-1 площею 45,2 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 , був побудований у 1950 році. Всі інші прибудови і господарські споруди були побудовані за період з 1959 року по 1980 рік.

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько сторін ОСОБА_3 . ОСОБА_2 , 1947 року народження і ОСОБА_1 , 1944 року народження, на той час були неповнолітніми. ІНФОРМАЦІЯ_2 померла мати сторін, ОСОБА_4 . Остання залишила заповіт на ім`я ОСОБА_2 . Після смерті ОСОБА_4 із заявою до нотаріуса за оформленням спадкових справ за заповітом звернувся ОСОБА_2 ОСОБА_1 звернувся із заявою про оформлення спадкових справ на обов`язкову частку після смерті ОСОБА_4 , т. я. на момент смерті останньої він досяг пенсійного віку.

Із діючих на той час норм цивільного законодавства, ОСОБА_4 і неповнолітні на той час ОСОБА_2 і ОСОБА_1 вважаються такими, що прийняли спадщину після смерті ОСОБА_3 у рівних частках. При цьому ОСОБА_4 згідно норм діючого на той час Кодексу законів про сім`ю, опіку, шлюб і актах громадянського стану Української РСР в редакції 1926 року, вважається співвласницею майна, придбаного подружжям працею за час зареєстрованого шлюбу, тобто 1/2 його частини.

Наведене дало суду підстави вважати, що після смерті ОСОБА_3 . ОСОБА_4 успадкувала 1/6 частку спадщини і стала власницею 4/6 її частки в цілому; ОСОБА_2 і ОСОБА_1 після смерті свого батька успадкували по 1/6 частки спадщини.

Після смерті ОСОБА_4 , яка залишила заповіт на ім`я ОСОБА_2 , останній відповідно до вимог статей 1233, 1235 ЦК України мав право на 3/6 частки спадщини за заповітом; ОСОБА_1 , який на момент смерті ОСОБА_4 був непрацездатним у зв`язку із досягненням пенсійного віку, мав права відповідно до статті 1241 ЦК України на обов`язкову частку після смерті матері, котра становить 1/6 частину спадщини. В цілому ОСОБА_2 і ОСОБА_1 після смерті батьків мали право на 4/6 частини і 2/6 частини спадщини відповідно.

Разом з тим, з правовстановлюючого документу на ім`я ОСОБА_3 , котрим є договір купівлі-продажу від 07 вересня 1954 року, випливало, що ОСОБА_3 , придбав незавершене будівництвом домоволодіння готовністю 87 відсотків, що складалося з житлового будинку літ.А-1, сараю, забору, вбиральні, розташованого на земельній ділянці площею 400 кв.м.

З пояснень сторін в судовому засіданні встановлено, що з моменту придбання будинку до смерті ОСОБА_3 нічого не будував, оскільки тяжко хворів. ОСОБА_4 також за час свого життя нічого не будувала на виділеній Райжитуправлінням виконкому Амур- Нижньодніпровської районної ради депутаті і трудящих 07.06.1951 року земельній ділянці. Будівництво інших будівель і споруд здійснювалося ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Таким чином, до складу спадщини після смерті ОСОБА_3 та ОСОБА_4 входять права та обов`язки забудовника на незавершене будівництвом домоволодіння АДРЕСА_1 , що складалося з житлового будинку літ.А-1 площею 45,2 кв.м. (відповідно до довідки технічного паспорту), сараю, забору, вбиральні. Тому ОСОБА_1 і ОСОБА_2 мають право на успадкування всіх майнових прав спадкодавців, в тому числі права забудовника, у пропорційних частках відповідно до закону і заповіту.

Таким чином, суд вважав можливим визнати за ОСОБА_1 в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_3 та після смерті матері ОСОБА_4 права та обов`язки забудовника домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 житловою площею 45,2 кв. м. з господарськими спорудами та прибудовами у розмірі 2/6 частки цього домоволодіння, а за ОСОБА_2 визнано в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_3 і за заповітом після смерті матері ОСОБА_4 права та обов`язки забудовника домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 житловою площею 45,2 кв. м. з господарськими спорудами та прибудовами у розмірі 4/6 частки цього домоволодіння.

Що стосується вимог ОСОБА_1 і ОСОБА_2 про визнання прав та обов`язків забудовника в порядку спадкування окремо на житлові прибудови, господарські споруди (гараж, сарай, погріб, ганок та ін.), суд вважав, що дані вимоги не можуть бути задоволені, оскільки всі ці речі є такими, що призначені для обслуговування головної речі. Тому окремого визнання прав та обов`язків забудовника на приналежну до головної річ не потребується.

У своїй постанові апеляційний суд Дніпропетровської області від 26 вересня 2018 року вказав, що щодо вимог ОСОБА_1 і ОСОБА_2 про визнання прав та обов`язків забудовника в порядку спадкування окремо на житлові прибудови, господарські споруди (гараж, сарай, погріб, ганок та ін.), суд першої інстанції також дійшов до правильного висновку, оскільки всі ці речі є такими, що призначені для обслуговування головної речі.

Додатково слід зазначити, що зі змісту рішення суду від 30 січня 2018 року вбачається, що ОСОБА_1 у зв`язку із тим, що будівництво житлового будинку велося його батьком ОСОБА_3 , матір`ю ОСОБА_4 та ним на законних підставах і побудоване до 1992 року включно, посилаючись на вимоги статті 1218 ЦК України, просив визнати за ним в порядку спадкування за законом права та обов`язки забудовника на домоволодіння АДРЕСА_1 , що складається: з житлового будинку А-1, житлової прибудови А'-1, житлової прибудови А2-1, сіней а-1, сіней а'-1, веранди а2-1 загальною площею 110,4 кв.м., житловою площею 71,8 кв.м.; ганків а, а', а2; сараю Б, погрібу під Б, ганків б, б', сараю В; погрібу під В, гаражу Г, сараю Ж, погрібу під Ж, убиральні З, душу І, навісу Н, споруд після смерті батька ОСОБА_3 та після смерті матері ОСОБА_4 .

25 січня 2019 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про роз`яснення вказаного рішення суду (рішення Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 30 січня 2018 року), в якій просив суд роз`яснити зазначене рішення суду, зазначивши приміщення житлового будинку літ.А-1 та господарські споруди, на які визнано права та обов`язки забудовника ОСОБА_1 і ОСОБА_2 згідно технічного паспорту на домоволодіння. Ухвалою Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 11 березня 2019 року ОСОБА_1 було відмовлено у задоволенні заяви у зв`язку із тим, що питання про зазначення у рішенні суду приміщень житлового будинку літ. А-1, господарських споруд і прибудов відповідно до заяви ОСОБА_1 про роз`яснення рішення суду, свідчить про незгоду позивача ОСОБА_1 з рішенням суду і мотивами прийнятого судом рішення (т.1 а.с.9).

Усі вказані вище факти, встановлені у прийнятих раніше судових рішеннях, мають для суду преюдиціальний характер. Преюдиціальність означає обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили, в одній справі, для суду при розгляді інших справ.

Крім обставин встановлених за вказаними вище рішеннями судів, під час розгляду даної цивільної справи судом було встановлено, що у відповідності до копії витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №144613375 від 08 листопада 2018 року, приватним нотаріусом ДМНО Рудкевичем Є.В. на підставі відповіді МБТІ №7842 від 06 червня 2018 року, акту техніка з інвентаризації нерухомого майна ОСОБА_6 , постанови по справі №188/823/17 від 26 вересня 2018 року апеляційного суду Дніпропетровської області, рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська по справі № 202/8140/16-ц від 30 січня 2018 року було зареєстровано спільну часткову власність у розмірі у розмірі 4/6 частки за ОСОБА_2 на житловий будинок, з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 . Опис об`єкта: загальна площа: 110,4 кв.м., житлова площа: 71,8 кв.м., А-1 - житловий будинок, літ. Б, В, Ж - сараї, літ.Г - гараж, літ. Д, И - душові, літ. Е, З - вбиральні, літ. Н - навіс, №1-11 - споруди; І, ІІ, ІІІ - замощення (т.1 а.с.14).

18 січня 2019 року державним нотаріусом прав на нерухоме майно Коноваленко А.В. розглянувши заяву ОСОБА_1 про проведення державної реєстрації права власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 встановлено суперечності між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно.

Так, підставами для відмови державного реєстратора ОСОБА_1 стали такі обставини: шляхом подачі заяви ОСОБА_1 , останнім було заявлено право власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 в цілому, натомість у Державному реєстрі речових прав вже зареєстровано право власності на 4/6 частини вказаного житлового будинку за іншою особою. Підставою для реєстрації в цілому права власності на будинок ОСОБА_1 було надано рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 25 квітня 2005 року по справі №2-938/2005, за змістом якого за заявником було визнано право власності на вказаний будинок в цілому на самовільно прибудовані прибудови. В той же час дані технічного паспорта, виготовленого станом на 07 вересня 2012 року, та зміст резолютивної частини рішення суду від 25 квітня 2005 року по справі №2-938/2005 державному реєстратору є не зрозумілими. Крім того, технічний опис житлового будинку є відмінним від опису, який міститься у технічному паспорті який надано для проведення державної реєстрації (т.1 а.с.15, 16).

В той же час, судом встановлено, що 27 лютого 2014 року апеляційним судом Дніпропетровської області рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 25 квітня 2005 року, у справі 2-938/2005, яким позов ОСОБА_1 задоволено, встановлено факт прийняття спадщини у вигляді 10/100 частин домоволодіння з господарськими будівлями та спорудами, які розташовані по АДРЕСА_1 , яке відкрилося після смерті ОСОБА_3 , прибудови А1-1, та визнано за ОСОБА_1 право власності на нерухоме майно побудоване самовільно: прибудови А2-1, яка складається із приміщень 2-3, 2-5, житловою площею 24,3 кв.м., а також кладової 2-6, сан.вузла 2-7 і коридора 2-8, а також сіней а-1-1, що складається із приміщень: кладова 2-2, кухні 2-4, і тамбура 2-1, веранди а2-1, сараїв В,Ж,Б, а також гаражу - Г, скасовано.

Таким чином, ОСОБА_1 для реєстрації речових прав у 2019 році було надано, в тому числі, рішення суду, яке було скасовано апеляційним судом ще у 2014 році.

В той же час, відповідно до копії технічного паспорту на спірне домоволодіння від 07 вересня 2012 року, спірне домоволодіння складається з жилого будинку літ. "А-1" рік побудови - 1950, житлової прибудови літ. "А1-1" рік побудови - 1959, житлової прибудови літ. "а2-1" рік побудови - 1970, сіни літ. "а-1" рік побудови - 1959, сіни літ. "а1-1" рік побудови 1970, веранди літ. "а2-1" рік побудови - 1970, ганок літ. "а" рік побудови - 1960, ганок літ. "а1" рік побудови - 1970, ганок літ. "а2" рік побудови - 1970, сарай літ. "Б" рік побудови - 1958, погреб під "Б" рік побудови - 1958, ганку літ. "б" , ганок літ. "б1" рік побудови 1950, сараю літ. "В" рік побудови - 1967, погреб під літ. "В" рік побудови - 1967, душу літ. "І" рік побудови - 1976, душу літ. "Д" рік побудови - 1960, вбиральня літ. "Є, рік побудови - 1960, сарай літ. "Ж" рік побудови - 1980, погреб літ. "Ж" рік побудови - 1980, гараж літ. "Г" рік побудови - 1966, убиральня літ. "З" рік побудови - 1975, навіс літ. "Н" рік побудови -1980, споруди, вимощення, ворота, огорожа, хвіртки, яма вигрібна. Загальна площа житлового будинку А-1 складає 110,4 кв.м., житлова 71,8 кв.м. (т.1 а.с.25-29).

За змістом копії технічного паспорта, виготовленого ОСОБА_6 , станом на 17 жовтня 2018 року, загальна площа житлового будинку А-1 складає 110,4 кв.м., житлова 71,8 кв.м., опис об`єкта: А-1 житловий будинок, Б,В,Ж - сараї, Г - гараж, Д, И - душові, Е, З - вбиральні, Н - навіс, №1-11 - споруди, І,ІІ,ІІІ - замощення (т.1 а.с.94-100).

На підтвердження самостійного будівництва прибудов та їх експлуатації ОСОБА_1 суду було надано договір про встановлення лічильників газу, договір підряду № 2595 від 11 жовтня 1973 року, абонентську книжку, копії позовних заяв ОСОБА_4 , копію постанови про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за самовільне будівництво та квитанцію про оплату штрафу (т. 1 а.с. 121-127, 173-187).

На виконання ухвали від 25 липня 2019 приватним нотаріусом ДМНО Рудкевичем Є.В. було надано електронні копії документів на підставі яких було зареєстровано право власності за ОСОБА_2 , а саме: копію листа КП «ДМБТІ» ДОР про відсутність відомостей про реєстрацію права власності на нерухоме майно за адресою: домоволодіння АДРЕСА_1 , надано акт ідеальних часток від 18 квітня 2003 року та копію технічної документації; постанову апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 вересня 2018 року та рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 30 січня 2018 року (т.1 а.с.145-157).

Крім того, судом було встановлено, що в квітні 2014 року ОСОБА_1 , ОСОБА_7 звернулися до суду з позовною заявою до ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , третя особа Комунальне підприємство «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради про визнання права власності на частину домоволодіння (справа № 202/11735/14-ц).

Рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 02 червня 2016 року, яке не оскаржувалось та набрало чинності, в задоволені позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_7 до ОСОБА_2 , треті особи: Дніпропетровська міська рада, Комунальне підприємство «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризацій» Дніпропетровської обласної ради, Шоста дніпропетровська державна нотаріальна контора про визнання права власності на частину домоволодіння було відмовлено, оскільки чинним законодавством на відповідний період часу не було передбачено, що забудовником жилого будинку може бути інша особа, ніж землекористувач або власник земельної ділянки, а також беручи до уваги, що позивачами заявлено позовні вимоги до неналежного відповідача, та визначені норми матеріального права, що не регулюють дані відносини ст.ст.316,321,392 ЦК України тому виходячи із вищевикладеного суд не вбачав законних підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_7 .

У відповідності до витягу з Державного реєстру речових правна нерухоме майно про реєстрацію права власності №247224083 від 06 березня 2021 року, судом встановлено, що право власності на частку в розмірі 4/6 житлового будинку, з господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 06 березня 2021 року було відчужено на підставі договору дарування №104 ОСОБА_8 (т.2 а.с.45-47).

Таким чином, на момент ухвалення рішення у даній цивільній справі 4/6 спірного домоволодіння належало вже ОСОБА_8 . Жодних клопотань щодо заміни/ залучення відповідача, зміни/уточнення предмету позову заявлено не було.

ІІІ. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування.

Відповідно до ст. ст. 3, 8, 9, 21 і 55 Конституції України право на судовий захист і доступ до правосуддя виступає гарантією захисту всіх інших прав і свобод, що визнаються та гарантуються згідно із загальноприйнятими принципами і нормами міжнародного права.

Із приведених конституційних положень у взаємозв`язку зі ст. 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права та ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод випливає, що правосуддя як таке повинно забезпечувати ефективне поновлення в правах і відповідати вимогам справедливості.

Так, звертаючись до суду із даним позовом позивач за первісним позовом просив скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень приватного нотаріуса ДМНО Рудкевича Є.В. за яким за ОСОБА_2 було зареєстровано право власності на 4/6 частки житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та встановити, що частки співвласників в праві спільної часткової власності на вказане домоволодіння складають: 74/100 частин за ОСОБА_1 та 26/100 за ОСОБА_2 .

Перевіряючи доводи, підстави, їх законність та обґрунтованість суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні первісної позовної заяви з наступних підстав.

Отже, посилаючись на незаконність рішення про реєстрацію права власності, проведеного приватним нотаріусом Рудкевичем Є.В. позивач зазначив, що наявність оскаржуваного рішення стала підставою для відмови ОСОБА_1 у проведенні реєстрації на домоволодіння; крім того незаконність оскаржуваного рішення була обумовлена наявністю розбіжностей у рішенні суду та технічній документації; а також те, що оскаржувана реєстрація була проведена на підставі рішення суду, яке жодним чином не відноситься до спірного домоволодіння.

Між тим, жодний із зазначених доводів не може бути підставою для скасування реєстрації права власності оскільки як було встановлено судом з досліджених документів, ОСОБА_1 з метою реєстрації права власності, окрім інших документів, надав державному реєстратору рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 25 квітня 2005 року, постановленого у справі 2-938/2005, яке 27 лютого 2014 року апеляційним судом Дніпропетровської області було скасовано, однак відомостей про скасування такого рішення ОСОБА_1 не зазначив, з чого очевидно вбачається, що у реєстрації такого рішення державним реєстратором було правомірно відмовлено, оскільки на вказаний момент за ОСОБА_2 вже було зареєстровано 4/6 частини домоволодіння за рішенням суду від 30 січня 2018 року, в зв`язку із чим і технічна характеристика вказана у відповідних рішеннях Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 30 січня 2018 року, та від 25 квітня 2005 року, технічній документації була відмінною.

Посилання на ту обставину, що у витязі з Державного реєстру речових прав наявна інформація про підставу виникнення прав власності за відповідачем, де вказано реквізити іншого судового рішення на підставі якого у відповідача виникло право часткової власності на домоволодіння (постанови по справі №188/823/17) судом береться до уваги, однак враховуючи, що приватним нотаріусом на виконання ухвали було надано копії документів на підставі яких було зареєстровано право власності за ОСОБА_2 , серед який відсутня постанова по справі №188/823/17, приходить до висновку про наявність технічної помилки, яка по своїй суті не є такою, що змінює текст рішення, за яким було зареєстроване право власності за ОСОБА_2 (рішенням Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 30 січня 2018 року, яке було залишено в силі постановою апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 вересня 2018 року).

Таким чином, судом не встановлено підстав для скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.

Щодо вимоги ОСОБА_1 про встановлення того, що частки співвласників в праві спільної часткової власності на вказане домоволодіння складають: 74/100 частин за ОСОБА_1 та 26/100 за ОСОБА_2 суд вважає, що заявлені вимоги також є необґрунтованими з наступних підстав.

Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.

У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта.

Такого висновку дійшов Верховний Суд у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду в постанові від 18.04.2018 по справі № 753/11000/14-ц.

Факти, встановлені у прийнятих раніше судових рішеннях, мають для суду преюдиціальний характер. Преюдиціальність означає обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили, в одній справі, для суду при розгляді інших справ.

Такого висновку дійшов КГС ВС в постанові від 26.11.2019 по справі № 922/643/19.

Правило про преюдицію спрямовано не лише на заборону перегляду фактів і правовідносин, які встановлені в судовому акті, що вступив у законну силу. Вони також сприяють додержанню процесуальної економії в новому процесі. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження та оцінку. Усі ці дії вже здійснювалися у попередньому процесі, і їхнє повторення дослідження було б не лише недоцільним, але й неприпустимим з точки зору процесуальної економії (постанова КГС ВС від 10.12.2019 по справі № 910/6356/19).

Так, судом з досліджених судових рішень було встановлено ряд обставин, які були предметом дослідження та розгляду іншими судами, рішення за яким було оскаржено, однак відмінено чи змінено не було.

Так, рішенням Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 30 січня 2018 року, яке було залишено в силі постановою апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 вересня 2018 року, визнано за ОСОБА_1 , в порядку спадкування за законом права та обов`язки забудовника домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 житловою площею 45,2 кв. м. з господарськими спорудами та прибудовами у розмірі 2/6 частки цього домоволодіння, визнано за ОСОБА_2 , в порядку спадкування за законом і за заповітом права та обов`язки забудовника домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 житловою площею 45,2 кв. м. з господарськими спорудами та прибудовами у розмірі 4/6 частки цього домоволодіння.

Вимоги ОСОБА_1 і ОСОБА_2 про визнання прав та обов`язків забудовника в порядку спадкування окремо на житлові прибудови, господарські споруди (гараж, сарай, погріб, ганок та ін.), рішенням Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 30 січня 2018 року, задоволені не були, оскільки всі ці речі є такими, що призначені для обслуговування головної речі. Тому окремого визнання прав та обов`язків забудовника на приналежну до головної річ не потребується.

Додатково слід зазначити, що зі змісту рішення суду від 30 січня 2018 року вбачається, що ОСОБА_1 у зв`язку із тим, що будівництво житлового будинку велося його батьком ОСОБА_3 , матір`ю ОСОБА_4 та ним на законних підставах і побудоване до 1992 року включно, посилаючись на вимоги статті 1218 ЦК України, просив визнати за ним в порядку спадкування за законом права та обов`язки забудовника на домоволодіння АДРЕСА_1 , що складається: з житлового будинку А-1, житлової прибудови А'-1, житлової прибудови А2-1, сіней а-1, сіней а'-1, веранди а2-1 загальною площею 110,4 кв.м., житловою площею 71,8 кв.м.; ганків а, а', а2; сараю Б, погрібу під Б, ганків б, б', сараю В; погрібу під В, гаражу Г, сараю Ж, погрібу під Ж, убиральні З, душу І, навісу Н, споруд після смерті батька ОСОБА_3 та після смерті матері ОСОБА_4 .

Також, судовим рішенням було встановлено, що будівництво інших будівель і споруд здійснювалося ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Крім того, рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 02 червня 2016 року, яке не оскаржувалось та набрало чинності, в задоволені позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_7 до ОСОБА_2 , треті особи: Дніпропетровська міська рада, Комунальне підприємство «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризацій» Дніпропетровської обласної ради, Шоста дніпропетровська державна нотаріальна контора про визнання права власності на частину домоволодіння було відмовлено.

За вказаних вище обставин, суд приходить до висновку, що вимоги ОСОБА_1 заявлені щодо здійснених прибудов неодноразово були предметом спору та розгляду у судових інстанціях, за останнім судовим рішенням за ОСОБА_1 , в порядку спадкування за законом було визнано права та обов`язки забудовника домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 житловою площею 45,2 кв. м. з господарськими спорудами та прибудовами у розмірі 2/6 частки цього домоволодіння, за ОСОБА_2 , 4/6 частки цього домоволодіння, відповідно.

На час розгляду справи, враховуючи обставини вказані вище, суд вважає, що позивачем не було доведено підстав для встановлення часток співвласників в праві спільної часткової власності на вказане домоволодіння, в розмірі 74/100 частин за ОСОБА_1 та 26/100 за ОСОБА_2 , що є підставою для відмови у задоволенні первісної позовної заяви. Також, суд погоджується з позицією відповідача за первісним позовом, що заявлені вимоги ґрунтуються виключно з незгодою із судовими рішеннями.

Крім вищевикладеного суд звертає увагу, що у відповідності до витягу з Державного реєстру речових правна нерухоме майно про реєстрацію права власності №247224083 від 06 березня 2021 року, судом встановлено, що право власності на частку у розмірі 4/6 житлового будинку, з господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 06 березня 2021 року було відчужено на підставі договору дарування №104 ОСОБА_8 , однак позивачем за первісним позовом уточнень до позовної заяви щодо дійсності вказаного правочину не заявлялось, а тому враховуючи, що 4/6 частини спірного житлового будинку на день ухвалення даного рішення суду належить іншій особі - ОСОБА_8 , суд вбачає додаткову підставу для відмови у первісному позові.

Також, слід звернути увагу, що позивачем ОСОБА_1 так і не було заявлено клопотання про проведення експертизи, яка мала підтвердити заявлені вимоги, про яку останній зазначав у своїй позовній заяві.

Наявність інформації щодо відчуження частини домоволодіння, яка належала ОСОБА_2 , також, є підставою для відмови останньому у задоволенні зустрічної позовної заяви.

Так, згідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно положень ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За змістом ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Враховуючи вищевикладені норми чинного законодавства, дослідивши матеріали справи, вислухавши позицію сторін, розглянувши клопотання, оцінивши наявні в справі докази, суд вважає, що позови не підлягають задоволенню повністю.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 2, 13, 141, 263, 264, 265, п. 15, п. п. 15.5 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України,

ВИРІШИВ:

Відмовити повністю у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Рудкевича Євгена Володимировича, ОСОБА_2 , треті особи: Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпропетровської міської ради, комунальне підприємство «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» ДОР про скасування рішення про реєстрацію права власності на нерухоме майно та встановлення часток в праві власності на домоволодіння та зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про виділ в натурі частки майна.

Реквізити сторін: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 ),

Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Рудкевич Євген Володимирович (49000, м.Дніпро, вул. Харків, 4/2),

ОСОБА_2 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 ),

Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпропетровської міської ради (49000, м.Дніпро, вул. Старокозацька, 58, каб. 213, ),

Комунальне підприємство «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» ДОР (49000, м.Дніпро, вул. Воскресенська, 9, ).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення з урахуванням пункту 15, підпункту 15.5 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 13 жовтня 2021 року.

Суддя Г.О. Кухтін