ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 645/4018/20 Головуючий суддя І інстанції Бондарєва І. В.
Провадження № 22-ц/818/2528/21 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: про виплату заробітної плати
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 листопада 2021 року м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Яцини В.Б.

суддів колегії Бурлака І.В., Хорошевського О.М.,

розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу представника Приватного акціонерного товариства «Харківський котельно-механічний завод» - адвоката Настенко Марини Олексіївни на рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 06 січня 2021 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Харківський котельно-механічний завод» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку,

в с т а н о в и в:

У липні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення заробітної плати, невиплаченої при звільненні, та середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Позов мотивовано тим, що 03.12.2018 р. він був прийнятий на роботу в Публічне Акціонерне Товариство «Харківський котельно-механічний завод» електрозварником на автоматичних та напіватоматичних машинах 5 розряду в КМЦ згідно наказу № 46 к від 30.11.2018 р.

Вказує, що 27.04.2020 р. наказом № 76 к, позивач був звільнений на підставі п.1 ст. 36 КЗпП України за згодою сторін, про що є запис у трудовій книжці. При звільненні позивачу була видана трудова книжка і розрахункові листи. В день звільнення адміністрація підприємства остаточного розрахунку з позивачем не здійснила, мотивуючи тим, що на розрахунковому рахунку підприємства відсутні кошти і розрахунок з позивачем буде проведений тільки, коли з`являться гроші. Отже, на час звільнення позивача, а саме 27.04.2020 р., виплата належних йому коштів у сумі 31126,40 грн. власником здійснена не була.

За підрахунками позивача, сума середнього заробітку за останній рік складає 11968 грн. Таким чином, роботодавцем на момент звільнення не було проведено розрахунок з позивачем (виплата всіх належних йому сум у розмірі 31126,40 грн.). Також позивач зазначив, що своїми діями щодо невиплати заробітної плати позивачу у період його роботи на підприємстві, не проведення з ним розрахунків при звільненні відповідач поставив позивача у скрутне матеріальне становище, унеможливив забезпечення нормального існування позивача та членів його сім`ї, що мало наслідком виникнення тяжкого психологічного стану.

18.12.2020 р. до суду від позивача надійшла заява про залишення без розгляду позовної вимоги щодо стягнення з відповідача на його користь не виплаченої заробітної плати у зв`язку з одержанням такої виплати у поза судовому порядку.

Ухвалою суду від 18.12.2020 р. позовну вимогу ОСОБА_1 про стягнення заробітної плати, невиплаченої при звільненні залишено без розгляду з підстав, передбачених п.5 ч.1 ст.257 ЦПК України.

В судовому засіданні суду першої інстанції позивач позовні вимоги уточнив та підтримав, просив суд стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 27.04.2020 р. по 23.09.2020 р. у розмірі 79113,30 грн.

Відповідач проти позову заперечував, зазначив, що закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку виникають передбачені статтею 117 КЗпП У країни правові підстави для застосування матеріальної відповідальності. Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим стосовно роботодавця, а також стосовно третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема, з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру застосовуваного судом заходу відповідальності може призводити до об`єктивно нерозумних і несправедливих наслідків. Отже, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 06 січня 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Стягнуто з ПрАТ «Харківський котельно-механічний завод» на користь ОСОБА_1 79113 грн 30 коп. як середній заробіток за час затримки розрахунку, з врахуванням податків та зборів.

Стягнуто з ПрАТ «Харківський котельно-механічний завод» на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 840 грн 80 коп.

Не погоджуючись з рішенням суду ПрАТ«Харківський котельно-механічний завод» подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення скасувати в частині стягнення з товариства середнього заробітку та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким зменшити розмір середнього заробітку за весь період затримки розрахунку у розмірі 35904, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, вирішити питання щодо судових витрат.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції, ухвалюючи судове рішення, неповно з`ясував обставини у справі, не звернув увагу на те, що з березня по серпень 2020 року встановлення карантину значним чином вплинуло на фінансове становище товариства, на його обов`язки з виплати заробітної плати, відрахування податків та зборів, а також фінансові зобов`язання перед іншими кредиторами.

Зазначає що при зверненні позивач визначив вимогу щодо розміру середнього заробітку за період затримки розрахунку у розмірі 35904 грн, в порушення норм ЦПК суд першої інстанції прийняв доповнення до позову, які по суті є збільшенням позовних вимог та подані позивачем поза межами встановленого строку.

Вказав, що позивач станом на 28 квітня 2020 року було відомо про порушення його права, із заявою до підприємства щодо видачі довідки про розмір заборгованості, з можливим подальшим зверненням до суду із заявою про видачу судового наказу позивач звернувся лише 03.07.2020 року, із претензією про досудове врегулювання спору позивач взагалі не звертався, а із позовом про стягнення заборгованості звернувся лише 10 липня 2020 року, тобто маже із спливом 3 місяців після виникнення порушення його права.

Враховуючи те, що товариством у повному обсязі виплачено позивачу заборгованість із заробітної плати, що було предметом позову, здійснено нарахування та виплату сум компенсації за затримку виплати заробітної плати у відповідності до приписів законодавства, відповідач просить зменшити розмір відшкодування середнього заробітку, заявлений у розмірі 35904 грн, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності.

Відзиву на апеляційну скаргу суду апеляційної інстанції не надходило.

Відповідно до ст. 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції розглянув справу за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими для апеляційного провадження, які передбачені у ч. 1 ст. 369 ЦПК України, з огляду на зміст та ціну позову без повідомленням учасників справи.

Згідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до вказаних норм ЦПК України, вислухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не виконав вимоги чинного законодавства та у день звільнення не здійснив відповідні виплати, внаслідок чого позивач має право на відшкодування середнього заробітку за весь час затримки.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з наступних підстав.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 03.12.2018 р. позивач працював електрозварником ПАТ «Харківський котельно-механічний завод» та 27.04.2020 р. позивача було звільнено з роботи за згодою сторін, згідно п.1 ст. 36 КЗпП України .

Вказані обставини підтверджуються записами у трудовій книжці НОМЕР_1 , заповненої 01.04.2002 р. на ім`я ОСОБА_1 .

Остаточний розрахунок по заробітній платі при звільненні позивача з роботи відповідач здійснив 23.09.2020 р., що відповідачем визнано і не оспорюється.

Як вбачається з довідки Приватного акціонерного товариства «Харківський котельно-механічний завод» розмір середньої заробітної плати, розрахований за попередні два місяці до звільнення, становить 783,30 грн. З початку звільнення 27 квітня 2020 року по дату виплати заробітної плати 23 вересня 2020 року кількість робочих днів становить 101, а сума компенсації 79113,30 грн (а.с.78, 83).

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

У статті 4Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) передбачено, що законодавство про працю складається з цього Кодексу та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Частиною першої статті 47КЗпП України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний у день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Статтями 116, 117КЗпП України встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. У разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку виникають передбачені статтею 117КЗпП України правові підстави для застосування матеріальної відповідальності.

У пункті 2.2 Рішення Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року у справі за конституційним зверненням громадянина щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП у взаємозв`язку з положеннями статей 117,237-1 цього Кодексу вказано, що «за статтею 47 Кодексу роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Таким чином, для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Невиплата власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум і вимога звільненого працівника щодо їх виплати є трудовим спором між цими учасниками трудових правовідносин. Для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним».

Установивши під час розгляду справи про стягнення середнього заробітку у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, а у разі якщо він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, - суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку.

Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Тягар доказування відсутності вини у вчиненні такого порушення покладається на роботодавця.

Такого висновку дійшов Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 27 січня 2020 року у справі № 682/3060/16-ц, провадження № 61-23170сво18.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема, захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.

Законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутись до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи його права, що, зокрема, вимагає частина третя статті 13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України.

Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Розмір збитків в момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому, оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

З огляду на компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений, виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Зазначені висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, провадження № 14-623цс18.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 08лютого 1995 № 100 (далі - Порядок).

З урахуванням цих норм, зокрема, абзацу третього пункту 2 Порядку, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто дню звільнення працівника з роботи. Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо.

Як вбачається з пункту 5 розділу IV Порядку обчислення середньої заробітної плати нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться, виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Пунктом 8 розділу IV Порядку вбачається, що обчислення середньої заробітної плати нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац третій пункту 8 розділу IV Порядку обчислення середньої заробітної плати).

Задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення (пункт 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці»).

Як вбачається з довідки Приватного акціонерного товариства «Харківський котельно-механічний завод» розмір середньої заробітної плати, розрахований за попередні два місяці до звільнення, становить 783,30 грн. За період з початку звільнення 27 квітня 2020 року по дату виплати заробітної плати 23 вересня 2020 року кількість робочих днів становить 101, а сума компенсації становить 79113,30 грн.

Колегія суддів за безпідставністю відхиляє доводи скарги про наявність підстав для зменшення розміру середнього заробітку з огляду на відсутність вини відповідача у затримці розгляду справи, оскільки позивач звернувся із відповідним клопотанням про витребування доказу відповідно до ч. 1 ст. 84 ЦПК України не у встановлений ст. 83 ЦПК України строк, разом з подачею позову, та за відсутності неможливості у позивача самостійно надати такий доказ і поважних причин у затримці надання цього доказу позивачем самостійно суд необґрунтовано витребував цей доказ у відповідача, внаслідок чого вийшов поза межі позову.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що розмір середнього заробітку обчислений правильно за правилами Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100.

Виходячи з того, що при звільненні ОСОБА_1 не виплачено всіх сум, що належать йому від Приватного акціонерного товариства «Харківський котельно-механічний завод» у день звільнення, він має право на отримання середнього заробітку, що є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника та відповідає правовому висновку, викладеному у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 травня 2020 року у справі № 810/451/17 (провадження № 11-1210апп19).

Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Згідно ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість:

1) керує ходом судового процесу;

2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;

3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;

4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;

5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

ОСОБА_1 після уточнення позову остаточно просив суд стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за весь час період затримки розрахунку з 27 квітня 2020 року по 23.09.2020 року у розмірі 79113,30 грн. Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 18 грудня 2020 року суд фактично задовольнив клопотання від 18.12.2020 (а.с. 60) про витребування доказів довідки про середньоденну заробітну плату позивача, яку він самостійно не може надати до суду.

Оскільки відповідач не довів, що він довідку про остаточний розрахунок добровільно надав позивачу при виплаті заборгованості по заробітній платі, що відбулося вже при розгляді справи по суті, внаслідок чого позивач об`єктивно не зміг вчасно надати до суду довідку про розмір середнього заробітку, колегія суддів відхиляє згадані доводи скарги, за їх безпідставністю.

Суд першої інстанції діяв відповідно до наведених положень ст.ст. 2, 12 ЦПК України щодо забезпечення виконання завдання цивільного судочинства та пропорційно, ст. 11 ЦПК України.

Підстав для зменшення такої суми, виходячи з критеріїв, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, провадження № 14-623цс18, судова колегія з урахуванням обставин даної справи не вбачає і тому відхиляє наведені з цього приводу доводи скарги.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення в оскаржуваній частині, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Докази та обставини, на які посилається Приватне акціонерне товариство «Харківський котельно-механічний завод» в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Оскаржене судове рішення було ухвалено судом із додержанням норм матеріального і процесуального права, тому відповідно до статті 375 ЦПК України колегія суддів залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення в оскаржуваній частині без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст.374, ст.375, ст. ст. 381 384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Харківський котельно-механічний завод» - залишити без задоволення.

Рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 06 січня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення виготовлено 08 листопада 2021 року.

Головуючий В.Б.Яцина

Судді І.В.Бурлака

О.М. Хорошевський