Постанова

Іменем України

04 листопада 2021 року

м. Київ

справа № 422/4037/12

провадження № 61-5537св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), ВисоцькоїВ. С., Грушицького А. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа - Друга дніпропетровська державна нотаріальна контора,

особа, яка звернулась із апеляційною скаргою - ОСОБА_3 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Дніпровського апеляційного суду від 23 лютого 2021 року у складі колегії суддів: Макарова М. О., Демченко Е. Л., Куценко Т. Р. у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Друга дніпропетровська державна нотаріальна контора, про визнання свідоцтва про право на спадкування частково недійсним,

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

В травні 2012 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом в якому просив визнати свідоцтво про право на спадкування за законом, видане державним нотаріусом Другої дніпровської державної нотаріальної контори Грищенко В. І. на ім`я ОСОБА_1 та зареєстроване в реєстрі за № 4-1393, частково недійсним, у частині визначення часток спадкування спадкового майна та номеру домоволодіння, у зв`язку з чим внести зміни до свідоцтва, змінивши цифри та слово «34/100 частин» на цифри та слово «1/2 частин», а також змінити номер будинку з «37» на номер «35/37».

Позов мотивований тим, що 03 квітня 1996 року державним нотаріусом Другої дніпровської державної нотаріальної контори Грищенко В. І. було видано на його ім`я свідоцтво про право на спадщину за законом, яке зареєстровано в реєстрі за № 4-1393, відповідно до якого, спадковим майном є 34/100 частини домоволодіння з відповідною частиною господарських та побутових будівель та споруд, розміщених на земельній ділянці площею 846 кв. м у АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право власності, виданого Ленінським РКГ м. Дніпропетровська від 07 травня 1992 року № 102/9.

Вказував, що при складанні вказаного свідоцтва, нотаріусом було помилково внесено до свідоцтва неправильні відомості щодо визначення частини спадкового майна.

Відповідно до договору купівлі-продажу від 13 жовтня 1935 року, укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , яка є рідною бабою позивача, ОСОБА_4 належало право власності на 1/2 частину домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 (на цей час адресу змінено: АДРЕСА_3 ).

Домоволодіння належало ОСОБА_4 та ОСОБА_6 на праві сумісної власності.

1/2 частина домоволодіння, яка належала ОСОБА_6 , перейшла у власність ОСОБА_7 , а потім ОСОБА_2 , інша 1/2 частина домоволодіння, що належала ОСОБА_4 , була успадкована ОСОБА_8 , а потім вже ОСОБА_1 .

Виходячи з цього, позивач зазначав, що державний нотаріус під час видачі свідоцтва про спадщину за законом від 03 квітня 1996 року, зареєстрованого в реєстрі № 4-1393, не маючи жодних правових підстав, неправильно зазначив частки спадкового майна, вказавши замість спадкування 1/2 частини домоволодіння 37/100 частин, що стало порушенням прав та законних інтересів позивача.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Ленінський районний суд м. Дніпропетровська рішенням від 15 січня 2013 року під головуванням судді Приходченко О. С. позов задовольнив.

Визнав свідоцтво про право на спадщину за законом від 03 квітня 1996 року, видане держаним нотаріусом Другої дніпропетровської державної нотаріальної контори Грищенко В. І. та зареєстроване в реєстрі за № 4-1393 на ім`я ОСОБА_1 після смерті ОСОБА_9 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , частково недійсним;

вніс зміни до свідоцтва про право на спадщину за законом від 03 квітня 1996 року, видане держаним нотаріусом Другої дніпропетровської державної нотаріальної контори Грищенко В. І. та зареєстроване в реєстрі за № 4-1393, на ім`я ОСОБА_1 , після смерті ОСОБА_9 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , стосовно розміру частки успадкованого домоволодіння замість «… 34/100 частин …» зазначити «… 1/2 частини …» та у номері успадкованого домоволодіння замість «… буд. АДРЕСА_4 …».

Рішення місцевого суду мотивовано тим, що відповідач, якому належить на праві власності друга частина домоволодіння на АДРЕСА_3 , не заперечував проти позову та позовні вимоги просив задовольнити, а тому суд вважає за необхідне визнати свідоцтво про право на спадкування за законом, видане державним нотаріусом на ім`я ОСОБА_1 від 03 квітня 1996 року за № 4-1393, частково недійсним та внести до нього зміни, а саме: «… 34/100 частин …» замінити на «… 1/2 частину …», «… буд. 37 …» замінити на «… буд. 35/37…»..

Дніпровський апеляційний суд постановою від 23 лютого 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнив. Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 15 січня 2013 року скасував. У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання свідоцтва про право на спадкування частково недійсним відмовив.

Суд апеляційної інстанції вказував, що ним встановлено, що право власності на 29/100 частин домоволодіння АДРЕСА_3 визначено за ДУ-25 та виділено у користування ОСОБА_3 за договором найму житлового приміщення, відповідно до рішення виконавчого комітету Ленінської районної у м. Дніпропетровську ради № 122 від 25 лютого 2009 року. Заявник зареєстрована за вказаною адресою та проживає у спірному житловому приміщенні, колегія суддів приходить до висновку про задоволення апеляційної скарги, а тому підстави для задоволення позову ОСОБА_1 відсутні.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

ОСОБА_1 у квітні 2021 року подав до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Дніпровського апеляційного суду від 23 лютого 2021 року в якій просить оскаржувану постанову скасувати, а рішення місцевого суду залишити в силі.

Узагальнені доводи осіб, які подали касаційні скарги

Заявник вказує, що апеляційний суд в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах: від 13 листопада 2019 року у справі № 758/5329/15, від 11 грудня 2019 року у справі № 414/811/17, від 14 листопада 2018 року у справі № 2-1316/2227/11 та від 31 серпня 2020 року у справі № 350/1850/17.

Посилається, що висновок суду апеляційної інстанції про те, що ДУ-25 має на своєму балансі 29/100 частин зазначеного домоволодіння неправильний, а тому квартира № 2 не могла бути передана в оренду.

Заявник також вважає, що суд апеляційної інстанції помилково відкрив апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_3 , адже остання не є особою, щодо прав якої ухвалено рішення у цій справі та необґрунтовано поновив ОСОБА_3 , строк на апеляційне оскарження рішення місцевого суду, яке було ухвалене в 2013 році та відкрив апеляційне провадження чим було порушено принцип правової визначеності, що суперечить правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 29 серпня 2018 року у справі № 552/137/15-ц, в ухвалі від 01 жовтня 2018 року у справі № 757/21408/17-ц, в ухвалі від 19 листопада 2018 року у справі № 753/23587/16-ц та в ухвалі від 14 січня 2019 року у справі № 1805/4363/2012.

Узагальнені доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У червні 2021 року ОСОБА_3 подала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, подану ОСОБА_1 в якому у задоволенні касаційної скарги просила відмовити, посилаючись на необґрунтованість її доводів.

Вказує, що судом апеляційної інстанції надано правильну оцінку зібраним у справі доказам та правовідносинам, які склались між сторонами.

Посилається на те, що частка в розмірі 29/100 відповідає частці, яка перебуває у її користуванні, а тому рішення місцевого суду про визнання за позивачем права на 1/2 частку домоволодіння не обґрунтоване.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 07 червня 2021 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано цивільну справу із Ленінського районного суду м. Дніпропетровська.

24 червня 2021 року цивільна справа № 422/4037/12 надійшла до Верховного Суду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

ОСОБА_1 є сином ОСОБА_10 , яка на підставі свідоцтва про одруження (а. с. 30) змінила своє прізвище з ОСОБА_11 на ОСОБА_12 .

На підставі свідоцтва про народження, ОСОБА_12 ( ОСОБА_13 ) є донькою ОСОБА_4 (а. с. 31).

30 жовтня 1935 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 було укладено договір купівлі-продажу половини домоволодіння, яке знаходилось за адресою: АДРЕСА_6 . (а. с. 7).

Друга частина вищезазначеного домоволодіння належала ОСОБА_14 , яка після спадкування ОСОБА_15 , на підставі свідоцтва про право на спадщину (а. с. 11), була продана ОСОБА_2 , відповідно до договору купівлі-продажу від 11 травня 1988 року (а. с. 9-10).

03 квітня 1996 року, ОСОБА_1 було успадковано, після смерті його матері ОСОБА_16 , 34/100 частин домоволодіння з відповідною частиною господарчих та побутових будівель, розташованого на земельній ділянці площею 846 кв. м. в АДРЕСА_1 , яке належало ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право власності, виданого Ленінським РКГ 7 травня 1992 року № 102/9 та зареєстрованого в БТІ м. Дніпропетровська за № 99-109, після смерті якої спадщину прийняла, але не оформила свої спадкові права її дочка ОСОБА_16 (а. с. 8).

З генеральних планів (схем), встановлено, що назву вулиці в м. Дніпропетровську з 4-я Кайдацька було змінено на ОСОБА_17 (а. с. 26-28).

З підставі відповіді КП «ДМБТІ» Дніпропетровської обласної ради № 15088 від 21 грудня 2009 року та доданих до неї документів (а. с. 14-22), встановлено, що домоволодіння, яке було успадковано ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 .

Рішенням виконавчого комітету Ленінської районної ради народних депутатів м. Дніпропетровська від 13 березня 1992 року № 102/9 «Про узаконення житлової прибудови, сараїв, гаражу і літньої кухні на АДРЕСА_3 » затверджено акт ідеальних часток, який виданий міжміським бюро технічної інвентаризації 15 листопада 1991 року по зазначеному домоволодінню, за яким за ДУ-25 затверджено 29/100 частин домоволодіння (а. с. 79).

Рішенням виконавчого комітету Ленінської районної у м. Дніпропетровську ради від 25 лютого 2009 року № 122 змінено умови договору найму житлового приміщення, що складається з двох кімнат житловою площею 20,76 кв. м, яке розташовано за адресою: АДРЕСА_7 , з ОСОБА_3 на ОСОБА_3 (а. с. 80).

Рішенням виконавчого комітету Новокодацької районної у м. Дніпрі ради від 29 серпня 2017 року № 378 виправлено описку у рішенні виконавчого комітету Ленінської районної у м. Дніпропетровську ради № 122 від 25 лютого 2009 року, та змінено написання адреси: з « АДРЕСА_7 » на « АДРЕСА_8 », та житлової площі «з 20,76 кв. м» на «21.4 кв. м» (а. с. 81).

ОСОБА_3 зареєстрована у квартирі АДРЕСА_9 з 14 листопада 2005 року (а. с. 90).

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише у межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини першої статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.

Відповідно до статті 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

У постановах Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-1316/2227/11 (провадження № 61-12290св18), від 14 травня 2018 року у справі № 296/10637/15-ц (провадження № 61-2448св18) та від 23 вересня 2020 року у справі № 742/740/17 (провадження № 61-23св18) викладено правові висновки, відповідно до яких свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом.

Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо.

Відповідно до частини 1 статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений в його здійсненні.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та друга статті 77 ЦПК України).

Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно зі статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Враховуючи те, що апеляційний суд встановив, що право власності на 29/100 частин домоволодіння АДРЕСА_3 визначено за ДУ-25 та виділено у користування ОСОБА_3 за договором найму житлового приміщення, відповідно до рішення виконавчого комітету Ленінської районної у м. Дніпропетровську ради № 122 від 25 лютого 2009 року, а заявник зареєстрована за вказаною адресою та проживає у спірному житловому приміщенні, колегія судді погоджується із висновками суду апеляційної інстанції про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги.

Вищенаведеним також спростовуються доводи касаційної скарги про те, що ДУ-25 не має на своєму балансі 29/100 частин зазначеного домоволодіння, а тому квартира № 2 не могла бути передана в оренду, а також довід про відсутність у ОСОБА_3 прав користування 29/100 часткою спірного майна.

Аргументи касаційної скарги відносно того, що апеляційний суд в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах: від 13 листопада 2019 року у справі № 758/5329/15, від 11 грудня 2019 року у справі № 414/811/17, від 14 листопада 2018 року у справі № 2-1316/2227/11 та від 31 серпня 2020 року у справі № 350/1850/17 колегія суддів відхиляє у зв`язку із тим, що фактичні обставини у цій справі є відмінними від обставин у справі, яка переглядається.

Колегія суддів також відхиляє доводи касаційної скарги про те, що суд апеляційної інстанції необґрунтовано поновив ОСОБА_3 строк на апеляційне оскарження рішення місцевого суду, яке було ухвалене в 2013 році та відкрив апеляційне провадження з огляду на таке.

У частині першій статті 352 ЦПК України закріплено, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Згідно з частиною другою статті 358 ЦК України незалежно від поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у разі, якщо апеляційна скарга подана після спливу одного року з дня складення повного тексту судового рішення, крім випадків: 1) подання апеляційної скарги особою, не повідомленою про розгляд справи або не залученою до участі в ній, якщо суд ухвалив рішення про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки.

Доступ до суду як елемент права на справедливий судовий розгляд не є абсолютним і може підлягати певним обмеженням у випадку, коли такий доступ особи до суду обмежується законом і не суперечить пункту першому статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо воно не завдає шкоди самій суті права і переслідує легітимну мету за умови забезпечення розумної пропорційності між використаними засобами і метою, яка має бути досягнута.

Оскільки місцевим судом було вирішено спір, до участі у вирішенні якого ОСОБА_3 залучена не була, і він ухвалив рішення про її права, а апеляційний суд ухвалою від 26 січня 2021 року обґрунтовано поновив строк на апеляційне оскарження, колегія суддів відхиляє вказаний довід касаційної скарги.

Аргументи касаційної скарги про неврахування судом апеляційної інстанції правової позиції, викладеної у Верховним Судом у постанові від 29 серпня 2018 року у справі № 552/137/15-ц, в ухвалі від 01 жовтня 2018 року у справі № 757/21408/17-ц, в ухвалі від 19 листопада 2018 року у справі № 753/23587/16-ц та в ухвалі від 14 січня 2019 року у справі № 1805/4363/2012 колегія суддів відхиляє у зв`язку із тим, що фактичні обставини у справі, яка є предметом касаційного перегляду та у справах, наведених заявником відмінні.

Інші доводи касаційної скарги спростовуються встановленими апеляційним судом фактами і обставинами, а також змістом правильно застосованих до спірних правовідносин норм матеріального закону.

Суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «Руїз Торіха проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів попередніх інстанцій не спростовують.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Дніпровського апеляційного суду від 23 лютого 2021 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:І. В. Литвиненко

В. С. Висоцька

А. І. Грушицький