Постанова

Іменем України

03 листопада 2021 року

м. Київ

справа № 756/10398/14-ц

провадження № 61-6591св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Грушицького А. І., Калараша А. А. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В.,

Ткачука О. С.,

учасники справи:

позивач (відповідач за зустрічним позовом) - ОСОБА_1 ,

відповідач (позивач за зустрічним позовом) - ОСОБА_2 ,

треті особи: публічне акціонерне товариство «Державний експортно-імпортний банк України», товариство з обмеженою відповідальністю «Торговий дім Севеко»,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 14 липня 2020 року у складі судді Яценко Н. О. та постанову Київського апеляційного суду від 17 березня 2021 року у складі колегії суддів: Шахової О. В., Вербової І. М., Поліщук Н. В., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа ? публічне акціонерне товариство «Державний експортно-імпортний банк України», про поділ спільного майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи: публічне акціонерне товариство «Державний експортно-імпортний банк України», товариство з обмеженою відповідальністю «Торговий дім Севеко», про поділ майна подружжя,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про поділ майна, набутого у шлюбі.

Свої вимоги ОСОБА_1 обґрунтовував тим, що із 19 листопада 1994 року до 12 липня 2013 року він перебував у шлюбі з ОСОБА_2 .

У період шлюбу та за спільні кошти ними придбано трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 , вартістю 220 200,00 грн та однокімнатну квартиру АДРЕСА_2 , вартістю 175 800,00 грн, збудовано гараж № НОМЕР_1 , площею 18,72 кв. м, на АДРЕСА_3 . Також сторонами придбано земельну ділянку площею 0,01000 га, яка розташована в АДРЕСА_4 , садове товариство «Чорнобилець-2001», вартістю 1 206 000,00 грн, на якій вони збудували садовий будинок АДРЕСА_4 , загальною площею 392,2 кв. м, оціночна вартість якого складає 3 420 000,00 грн.

Окрім цього, під час шлюбу придбані легкові автомобілі: «TOYOTACAMRY», державний номер НОМЕР_2 , оціночна вартість 263 000,00 грн, та «TOYOTA RAV4», державний номер НОМЕР_3 , оціночна вартість 202 520,00 грн.

Зазначене майно перебуває у заставі публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України».

Із урахуванням наведених обставин, ОСОБА_1 просив визнати за кожним з подружжя право власності по 1/2 частці зазначеного майна.

У червні 2015 року до суду із зустрічним позовом звернулася ОСОБА_2 , в якому зазначала, що запропонований ОСОБА_1 варіант поділу спільного майна не відповідає вимогам презумпції рівності їх часток та інтересам їх спільних дітей.

Оскільки дійти згоди про поділ майна неможливо, ОСОБА_2 просила з урахуванням встановленого порядку фактичного користування припинити спільну сумісну власність на майно шляхом визнання одноособового права на неподільні речі, залишивши частину майна у праві їх спільної сумісної власності, а саме: виділити їй у власність трикімнатну квартиру та залишити в спільній власності із ОСОБА_1 земельну ділянку та розташований на ній будинок; виділити ОСОБА_1 однокімнатну квартиру, гараж та автомобіль «TOYOTA CAMRY»; з метою приведення рівності часток у майні кожного з подружжя стягнути із ОСОБА_1 на її користь компенсацію в розмірі 221 262,00 грн.

ОСОБА_2 зазначала, що автомобіль «TOYOTARAV4» не підлягає поділу, є її особистим майном як дарунок, який проданий в інтересах сім`ї під час шлюбу.

У травні 2016 року та у лютому 2020 року (після проведення товарознавчих експертиз) ОСОБА_1 уточнив свої вимоги та просив визнати квартири, земельну ділянку, збудований на ній садовий будинок та легкові автомобілі спільним сумісним майном, набутим у шлюбі з ОСОБА_2 , визнати за ним право власності на гараж як особисте майно, набуте ним до шлюбу.

ОСОБА_1 остаточно просив поділити майно, визнавши за ним та за ОСОБА_2 право власності по 1/2 частці кожному на земельну ділянку та розташований на ній садовий будинок, трикімнатну та однокімнатну квартири. Оскільки автомобілі продані, ОСОБА_1 просив стягнути із нього на користь ОСОБА_2 різницю їх вартості в сумі 58 841,32 грн та розподілити судові витрати.

У лютому 2020 року ОСОБА_2 також уточнила свої зустрічні вимоги, змінила їх підстави, доповнила та остаточно просила визнати за ОСОБА_1 право власності на трикімнатну квартиру, на проданий ним автомобіль «TOYOTA CAMRY», стягнувши з нього на її користь грошову компенсацію від продажу чоловіком без її згоди автомобіля; визнати за нею право власності на земельну ділянку, розташований на ній садовий будинок та на однокімнатну квартиру.

ОСОБА_2 доповнила свої вимоги тим, що разом із колишнім чоловіком їм належало по 50 відсотків статутного капіталу товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім Севеко» (далі - ТОВ «Торговий дім Севеко», товариство). 12 грудня 2011 року вона вийшла із складу учасників товариства та у лютому 2018 року направила товариству зустрічну вимогу про припинення зобов`язання, проте протягом одного року ОСОБА_1 як директор та засновник товариства належні їй кошти не повернув. Постановою Господарського суду Запорізької області від 09 жовтня 2018 року товариство визнано банкрутом і ухвалою цього ж суду від 27 листопада 2018 року кредиторські вимоги у сумі 9 317 312,94 грн ОСОБА_2 визнані першою чергою задоволення.

З огляду на зазначені обставини, ОСОБА_2 просила визнати за ОСОБА_1 право вимоги на грошові кошти в сумі 6 969 918,39 грн до ТОВ «Торговий дім Севеко» як боргу та визнати за нею право вимоги на ці кошти у вигляді вартості частини майна, 3 % річних, інфляційних втрат у сумі 391 487,55 грн, а також розподілити судові витрати.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 14 липня 2020 року позови задоволені частково.

Визнано спільною сумісною власністю подружжя земельну ділянку та садовий будинок на АДРЕСА_5 , трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 та однокімнатну квартиру АДРЕСА_2 , автомобілі «TOYOTA CAMRY» та «TOYOTA RAV4». Визнано особистою власністю ОСОБА_1 гараж АДРЕСА_6 .

Проведено поділ майна подружжя та визнано за ОСОБА_1 право власності на трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 , вартістю 400 346,00 грн.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на однокімнатну квартиру АДРЕСА_2 , вартістю 431 774,00 грн.

Визнано за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право власності по 1/2 частці за кожним на земельну ділянку та садовий будинок із надвірними побудовами на АДРЕСА_5 .

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 різницю у грошовій компенсації від продажу автомобілів у розмірі 27 413,32 грн.

У задоволенні решти позовних вимог сторонам відмовлено.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції, встановивши значний обсяг спільно нажитого сторонами майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з урахуванням інтересів дружини, чоловіка та дітей, виходив із презумпції спільності майна та вважав за правильне визнати за кожним з них право власності по 1/2 частці садового будинку та земельної ділянки.

Суд визнав за ОСОБА_3 право приватної власності на трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 , з огляду на постійне та фактичне користування останнім цією квартирою.

За ОСОБА_2 суд вважав за правильне у порядку поділу майна визнати право приватної власності на однокімнатну квартиру АДРЕСА_2 .

ОСОБА_1 до шлюбу набуто у власність гараж автомобільний № НОМЕР_4 , площею 18,72 кв. м, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , а тому він є його особистою власністю, про що не заперечувала ОСОБА_2 .

Відмовляючи ОСОБА_2 в задоволенні вимог про визнання права вимоги до ТОВ «Будівельнй дім Севеко», суд першої інстанції виходив із того, що відносно ТОВ «Торговий дім Севеко» порушено справу про банкрутство і суд позбавлений можливості поділити майно подружжя, яке перебуває у ТОВ «Торговий дім Севеко» у спосіб, визначений ОСОБА_2 . При цьому, не підлягають розгляду в одному провадженні вимоги за різними видами судочинства.

Постановою Київського апеляційного суду від 17 березня 2021 року апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задоволено частково. Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 14 липня 2020 року в частині визначення спільним майном подружжя автомобіля «TOYOTA RAV4», державний номер НОМЕР_5 , змінено, виключивши зазначений автомобіль із числа спільного майна подружжя. Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 14 липня 2020 року в частині поділу майна подружжя та визначення грошової компенсації на користь ОСОБА_2 скасовано, ухвалено у цій частині нове судове рішення про стягнення із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 186 797,00 грн. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Частково змінюючи рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходив із того, що автомобіль «TOYOTA RAV4» не підлягає поділу між сторонами, оскільки встановлено, що його відчужено під час шлюбу. Доказів на спростування того, що гроші від продажу автомобіля «TOYOTA RAV4» використано в інших цілях, в тому числі і в особистих цілях ОСОБА_1 , не в інтересах сім`ї не надано і судами не здобуто. В іншій частині рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У квітні 2021 року ОСОБА_2 звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 14 липня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 17 березня 2021 року, у якій просить суд скасувати оскаржувані судові рішення у частині поділу між сторонами земельної ділянки та садового будинку на АДРЕСА_5 , права грошової вимоги до ТОВ «Торговий дім Севеко» із урахуванням боргу подружжя та передати справу у цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що відповідач, із якою проживають діти сторін, фактично користується спірною земельною ділянкою та розташованим на ній садовим будинком, а тому зазначене майно, із урахуванням інтересів дітей, необхідно виділити їй у приватну власність. Суд першої інстанції безпідставно відмовив відповідачу у задоволенні заяви про витребування доказів, які б підтверджували обставини щодо наявності у ОСОБА_1 дитини від іншої жінки, що свідчить про фактичні шлюбні відносини та створення сім`ї з іншою особою, а такі дії суперечать моральним засадам суспільства. Відсутні підстави вважати, що спір у цій справі виник у зв`язку із здійсненням господарської діяльності або майнових вимог до боржника та суд не позбавлений можливості поділити між сторонами права грошової вимоги у порядку, визначеному ЦПК України. Судами не враховано висновки щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладені у постановах Верховного Суду від 13 травня 2019 року у справі № 638/1962/17, від 06 березня 2019 року у справі № 754/11103/16-ц, від 30 січня 2019 року у справі № 372/1558/16-ц, від 17 квітня 2019 року у справі № 631/1982/16-ц, від 10 жовтня 2019 року у справі № 607/2831/16-ц.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 21 травня 2021 року відкрито касаційне провадження та витребувано матеріали справи з суду першої інстанції.

У червні 2021 року справу № 756/10398/14-ц передано до Верховного Суду.

У зв`язку із звільненням у відставку судді ОСОБА_4 справу призначено судді-доповідачеві Каларашу А. А.

Ухвалою Верховного Суду від 21 жовтня 2021 року справу призначено до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників.

Межі та підстави касаційного перегляду

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої статті 389 ЦПК України, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України); якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України); якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьоюстатті 411 цього Кодексу (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

В ухвалі Верховного Суду від 21 травня 2021 року про відкриття касаційного провадження вказано, що касаційна скарга ОСОБА_2 подана з дотриманням вимог статті 392 ЦПК України, зокрема, касаційна скарга містить підстави касаційного оскарження, передбачені пунктами 1, 3, 4 частини другої статті 389 ЦПК України.

Доводи інших учасників справи

У відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_1 посилається на те, що доводи касаційної скарги є безпідставними та фактично зводяться до вирішення питання про достовірність того чи іншого доказу, надання переваги одним доказам над іншими, що не є повноваження суду касаційної інстанції, а тому касаційна скарга підлягає відхиленню, а постанова суду апеляційної інстанції - залишенню без змін. Суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про те, що вимоги ОСОБА_2 про визнання за ОСОБА_1 права вимоги на грошові кошти у сумі 6 969 918,39 грн до ТОВ «Торговий дім Севеко» як боргу, права вимоги ОСОБА_2 у вигляді вартості частини майна, 3 % річних, інфляційних втрат у сумі 391 487,55 грн виникають із корпоративних відносин, а тому не підлягають розгляду у цьому провадженні.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

19 листопада 1994 року між сторонами зареєстровано шлюб, у якому у них народилося двоє дітей: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та неповнолітня ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а. с. 14, т. 1).

Рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 12 липня 2013 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано (а. с. 15, т. 1).

За час шлюбу сторонами придбано таке майно:

- трикімнатну квартиру АДРЕСА_7 , та зареєстрована на ім`я ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 16 липня 2003 року, зареєстрованого комунальним підприємством «Криворізьке бюро технічної інвентаризації» (далі - КП «Криворізьке БТІ») на підставі витягу про державну реєстрацію прав від 10 листопада 2003 року № 1952836, реєстраційний номер об`єкта 1748855 (а. с. 16-18, т. 1).

Відповідно до висновку експерта за результатами проведення судової оціночно-будівельної експертизи від 30 листопада 2017 року № 2161/2162-17 ринкова вартість зазначеної квартири становить 400 346,00 грн (а. с. 110-134, т. 3).

- однокімнатну квартиру АДРЕСА_8 , та зареєстрована на ім`я ОСОБА_1 згідно зі свідоцтвом про право власності від 26 квітня 2010 року, виданим виконавчим комітетом Криворізької міської ради і зареєстрованим у КП «Криворізьке БТІ» на підставі витягу про державну реєстрацію прав від 13 травня 2010 року № 26110831, реєстраційний номер об`єкта 14934960 (а. с. 23-24, т. 1).

Відповідно до висновку експерта за результатами проведення судової оціночно-будівельної експертизи від 30 листопада 2017 року № 2161/2162-17 ринкова вартість квартири становить 431 774,00 грн (а. с. 110-134, т. 3).

- земельну ділянку, загальною площею 0,1000 га (кадастровий номер :78:422:0017), яка розташована за адресою: АДРЕСА_5 , та зареєстрована на ім`я ОСОБА_2 на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку від 28 квітня 2007 року серії ЯД № 909022, виданого на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 20 листопада 2006 року (а. с. 30, т. 1).

Відповідно до висновку експерта за результатами проведення судової оціночно-будівельної експертизи від 24 жовтня 2019 року ринкова вартість земельної ділянки становить 2 433 600,00 грн (а. с. 207-222, т. 3).

- садовий будинок, загальною площею 392,2 кв. м, з надвірними побудовами, що розташований за адресою: АДРЕСА_5 , зареєстрований на ім`я ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності від 22 грудня 2010 року, виданого Головним управлінням житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації та зареєстрованого в КП «Київське БТІ» на підставі витягу про державну реєстрацію права від 28 січня 2011 року № 28827342 (а. с. 31-33, т. 1).

Відповідно до висновку експерта за результатами проведення судової оціночно-будівельної експертизи від 24 жовтня 2019 року ринкова вартість садового будинку, без урахування земельного компоненту, становить 4 570 307,00 грн (а. с. 202-222, т. 3).

Також у період шлюбу подружжям придбано автомобілі «TOYOТA CAMRY», державний номер НОМЕР_2 , та «TOYOTA RAV 4», державний номер НОМЕР_5 . Відповідно до висновку експерта за результатами проведення автотоварознавчої експертизи від 10 серпня 2017 року станом на дату проведення дослідження середня ринкова вартість автомобіля «TOYOТA CAMRY» становила 436 450,14 грн, відповідно середня ринкова вартість автомобіля марки «TOYOTA RAV4» - 318 767,50 грн (а. с. 83-91, т. 3).

Зазначені автомобілі на момент розгляду справи судом продані: «TOYOTA RAV4» під час шлюбу, автомобіль «TOYOТA CAMRY» за повідомленням головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області - 19 лютого 2015 року (а. с. 42, т. 4) , тобто після розірвання шлюбу.

ОСОБА_1 до шлюбу набуто у власність гараж автомобільний № НОМЕР_4 , площею 18,72 кв. м, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , про що не заперечувала ОСОБА_2 .

Згідно з нотаріально посвідченою заявою ОСОБА_2 про вихід зі складу учасників ТОВ «Торговий дім Севеко» остання вказувала на необхідність сплатити їй вартість частки майна у статутному капіталі. Рішенням загальних зборів учасників ТОВ «Торговий дім Севеко» від 12 грудня 2011 року ОСОБА_2 виключено зі складу учасників товариства та проведено державну реєстрацію змін до установчих документів товариства.

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 31 січня 2017 року у справі № 904/166/14, залишеним без змін постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 29 січня 2018 року, із ТОВ «Торговий дім Севеко» на користь ОСОБА_2 стягнуто 5 495 600,00 грн вартості частки майна, 665 705,74 грн трьох процентів річних, 5 511 485,00 грн інфляційних втрат, 3 205,00 грн витрат зі сплати судового збору, 23 971,20 грн витрат на оплату судової експертизи (а. с. 48-57, т. 3).

Заочним рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 15 січня 2015 року у справі № 214/9128/14-ц стягнуто з ОСОБА_2 на користь ТОВ «Торговий дім Севеко» грошові кошти у загальній сумі 2 379 000,00 грн, а також понесені судові витрати зі сплати судового збору в сумі 3 654,00 грн (а. с. 61-64, т. 3).

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 09 грудня 2015 року вказане заочне рішення скасовано і у задоволенні позову відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05 жовтня 2016 року скасовано рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 09 грудня 2015 року та залишено в силі заочне рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 15 січня 2015 року. Зазначена ухвала залишена без змін постановою Верховного Суду України від 29 листопада 2017 року.

Постановою Господарського суду Запорізької області від 09 жовтня 2018 року у справі № 908/1730/18 визнано ТОВ «Торговий дім Севеко» банкрутом. Відкрито ліквідаційну процедуру. Ліквідатором банкрута призначено арбітражного керуючого Поду В. В.

Ухвалою Господарського суду Запорізької області від 27 листопада 2018 року визнано кредиторські вимоги ОСОБА_2 у розмірі 9 317 312,94 грн першою чергою задоволення.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Перевіривши доводи касаційної скарги у межах та з підстав касаційного перегляду, вивчивши аргументи, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Щодо поділу земельної ділянки та садового будинку

Відповідно до статті 60 Сімейного кодексу України (далі - СК України) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один із них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до частини третьої статті 368 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з частинами другою та третьою статті 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Відповідно до положень частини першої статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування вказаної презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Встановивши, що спірні земельна ділянка та садовий будинок набутий сторонами у період шлюбу та презумпцію спільності майна подружжя не спростовано, суди попередніх інстанцій правильно застосували наведені норми права та дійшли обґрунтованого висновку про визнання зазначеного майна спільною сумісною власністю подружжя та поділу його між сторонами по 1/2 частці кожному, що відповідає засадам рівності часток подружжя.

Верховний Суд відхиляє доводи касаційної скарги про те, що відповідач, із якою проживають діти сторін, фактично користується спірною земельною ділянкою та розташованим на ній садовим будинком, а тому зазначене майно, із урахуванням інтересів дітей, необхідно виділити їй у приватну власність, оскільки за встановленими у цій справі обставинами визначений судом варіант поділу спільного сумісного майна, із урахуванням його вартості, є найбільш прийнятним, тоді як виділення одній зі сторін спірної земельної ділянки та розташованого на ній садового будинку, враховуючи їх велику вартість (7 003 907,00 грн) порівняно із іншим спільним майном сторін, призведе до істотного дисбалансу виділеного майна, що не відповідатиме засадам рівності часток подружжя.

Доводи касаційної скарги про те, що суд першої інстанції відмовив відповідачу у витребуванні доказів, які б підтверджували обставини щодо наявності у ОСОБА_1 дитини від іншої жінки, є безпідставними, оскільки зазначені обставини не мають правового значення під час вирішення питання про поділ спільного майна подружжя.

Щодо права вимоги на грошові кошти ТОВ «Торговий дім Севеко», яке оголошено банкрутом

Обґрунтовуючи свої вимоги у цій частині, ОСОБА_2 посилалася на те, що їй разом із колишнім чоловіком належало по 50 відсотків статутного капіталу ТОВ «Торговий дім Севеко». 12 грудня 2011 року вона вийшла зі складу учасників товариства, судовим рішенням стягнуто із товариства на її користь компенсацію за частку у статутному капіталі, проте такі кошти їй не виплачені, а тому просила визнати за ОСОБА_1 право вимоги на грошові кошти в сумі 6 969 918,39 грн до товариства та визнати за нею право вимоги на ці кошти у вигляді частки майна, 3 % річних, інфляційних втрат у сумі 391 487,55 грн.

Із відомостей, які містяться у Єдиному державному реєстрі судових рішень, вбачається, що постановою Господарського суду Запорізької області від 09 жовтня 2018 року у справі № 908/1730/18 визнано ТОВ «Торговий дім Севеко» банкрутом. Відкрито ліквідаційну процедуру.

21 жовтня 2019 року набрав чинності Кодекс України з процедур банкрутства від 18 жовтня 2018 року № 2597-VIII.

У пункті 4 Прикінцевих та перехідних положень Кодексу України з процедур банкрутства встановлено, що з дня введення в дію цього Кодексу подальший розгляд справ про банкрутство здійснюється відповідно до положень цього Кодексу незалежно від дати відкриття провадження у справі про банкрутство, крім справ про банкрутство, які на день введення в дію цього Кодексу перебувають на стадії санації, провадження в яких продовжується відповідно до Закону про банкрутство.

Відповідно до частини першої статті 7 Кодексу України з процедур банкрутства спори, стороною в яких є боржник, розглядаються господарським судом за правилами, передбаченими Господарським процесуальним кодексом України, з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.

Господарський суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, в межах цієї справи вирішує всі майнові спори, стороною в яких є боржник; спори з позовними вимогами до боржника та щодо його майна; спори про визнання недійсними результатів аукціону; спори про визнання недійсними будь-яких правочинів, укладених боржником; спори про повернення (витребування) майна боржника або відшкодування його вартості відповідно; спори про стягнення заробітної плати; спори про поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника; спори щодо інших вимог до боржника. Склад учасників розгляду спору визначається відповідно до Господарського процесуального кодексу України. Господарський суд розглядає спори, стороною в яких є боржник, за правилами, визначеними Господарським процесуальним кодексом України. За результатами розгляду спору суд ухвалює рішення. У разі якщо відповідачем у такому спорі є суб`єкт владних повноважень, суд керується принципом офіційного з`ясування всіх обставин у справі та вживає визначених законом заходів, необхідних для з`ясування всіх обставин у справі, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів, з власної ініціативи (частина друга статті 7 Кодексу України з процедур банкрутства).

Частина друга статті 7 Кодексу України з процедур банкрутства визначає підсудність спорів одному господарському суду, який акумулює усі майнові вимоги за участю боржника.

Таким чином, з огляду на положення Кодексу України з процедур банкрутства розгляд усіх майнових спорів, стороною в яких є боржник у справі про банкрутство, повинен відбуватися саме і виключно господарським судом, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, в межах цієї справи.

Зазначений висновок сформульовано Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 15 січня 2020 року у справі № 607/6254/15-ц, від 28 січня 2020 року у справі № 50/311-б.

Відмовляючи у задоволенні позову у цій частині, суд першої інстанції, із висновком якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив із того, що враховуючи порушення щодо ТОВ «Торговий дім Севеко» справи про банкрутство, суд у порядку цивільного судочинства позбавлений можливості поділити майно подружжя у спосіб, визначений ОСОБА_2 , шляхом визнання за ОСОБА_1 права вимоги на грошові кошти в сумі 6 969 918,39 грн з ТОВ «Торговий дім Севеко» та визнання за ОСОБА_2 права вимоги на грошові кошти в сумі 391 487,55 грн, оскільки не підлягають розгляду в одному провадженні позовні вимоги за різними видами судочинства.

Верховний Суд погоджується із висновком судів про те, що спір у цій частині позовних вимог виник щодо майна товариства, яке визнано банкрутом.

Разом із цим, відповідно до вимог частини другої статті 7 Кодексу України з процедур банкрутства розгляд таких позовних вимог повинен відбуватися виключно господарським судом, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство.

За таких обставин вирішення спору у цій частині позовних вимог належить до юрисдикції господарських судів, а тому провадження у цій частині підлягає закриттю.

Наведене залишилося поза увагою судів попередніх інстанцій, які помилково відмовили у задоволенні позову в цій частині позовних вимог, а не закрили провадження у порядку статті 255 ЦПК України.

Згідно з частиною четвертою статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує судове рішення за наявності підстав, які тягнуть за собою обов`язкове скасування судового рішення.

Відповідно до частини другої статті 414 ЦПК України порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19-22цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів касаційної скарги.

Враховуючи порушення судами правил юрисдикції, що є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів касаційної скарги, оскаржувані судові рішення у частині позовних вимог ОСОБА_2 про визнання за ОСОБА_1 права вимоги на грошові кошти у сумі 6 969 918,39 грн до ТОВ «Торговий дім Севеко» як боргу та визнання за нею права вимоги на ці кошти у вигляді вартості частини майна, 3 % річних, інфляційних втрат у сумі 391 487,55 грн підлягають скасуванню, а провадження у цій частині позовних вимог - закриттю.

Доводи касаційної скарги про те, що відсутні підстави вважати, що спір у цій справі виник у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності або майнових вимог до боржника та суд не позбавлений можливості поділити між сторонами права грошової вимоги у порядку, визначеному ЦПК України, суперечать наведеним постановам Великої Палати Верховного Суду та по своїй суті зводяться до неправильного тлумаченням заявником норм процесуального права.

Доводи касаційної скарги про те, що судами не враховано висновки щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладені у постановах Верховного Суду від 13 травня 2019 року у справі № 638/1962/17, від 06 березня 2019 року у справі № 754/11103/16-ц, від 30 січня 2019 року у справі № 372/1558/16-ц, від 17 квітня 2019 року у справі № 631/1982/16-ц, від 10 жовтня 2019 року у справі № 607/2831/16-ц, є необґрунтованими, оскільки фактичні обставини у цих справах є відмінними від обставин у справі, яка переглядається.

Рішення судів попередніх інстанцій у частині вимог про поділ трикімнатної квартири АДРЕСА_1 , однокімнатної квартири АДРЕСА_2 , автомобілів «TOYOTACAMRY» та «TOYOTA RAV4», гаража № НОМЕР_1 , розташованого на АДРЕСА_3 , сторонами не оскаржуються, а тому суд касаційної інстанції не переглядає судові рішення у цій частині.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Згідно з частиною третьою статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення - без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Суд касаційної інстанції скасовує судове рішення за наявності підстав, які тягнуть за собою обов`язкове скасування судового рішення (частина четверта статті 401 ЦПК України).

Частиною другою статті 414 ЦПК України встановлено, що порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19-22цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів касаційної скарги.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

На виконання вимоги частини першої статті 256, частини четвертої статті 414 ЦПК України Верховний Суд роз`яснює заявнику про віднесення розгляду справи у частині позовних вимог ОСОБА_2 про визнання за ОСОБА_1 права вимоги на грошові кошти в сумі 6 969 918,39 грн з ТОВ «Торговий дім Севеко» як боргу та визнання за ОСОБА_2 права вимоги на ці кошти у вигляді вартості частки майна, 3 % річних, інфляційних втрат у сумі 391 487,55 грндо юрисдикції господарського суду.

Звертаючись із касаційною скаргою на оскаржувані судові рішення, ОСОБА_2 подала клопотання про відстрочення сплати судового збору за подання касаційної скарги до закінчення касаційного провадження.

Ухвалою Верховного Суду від 21 травня 2021 року відстрочено ОСОБА_2 сплату судового збору за подання касаційної скарги до закінчення касаційного провадження.

Таким чином, із ОСОБА_2 на користь держави необхідно стягнути судовий збір за подання касаційної скарги у розмірі 7 308,00 грн (1 218,00 грн x 3 x 200 %).

Керуючись статтями 141, 255, 256, 400, 401, 414, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 14 липня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 17 березня 2021 року у частині відмови у задоволенні вимог ОСОБА_2 про визнання за ОСОБА_1 права вимоги на грошові кошти в сумі 6 969 918,39 грн з товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім Севеко» як боргу та визнання за ОСОБА_2 права вимоги на ці кошти у вигляді вартості частки майна, 3 % річних, інфляційних втрат у сумі 391 487,55 грн скасувати та у цій частині позовних вимог провадження у справі закрити.

Повідомити ОСОБА_2 про віднесення розгляду справи у частині позовних вимог про визнання за ОСОБА_1 права вимоги на грошові кошти в сумі 6 969 918,39 грн 3 товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім Севеко» як боргу та визнання за ОСОБА_2 права вимоги на ці кошти у вигляді вартості частини майна, 3 % річних, інфляційних втрат в сумі 391 487,55 грн до юрисдикції господарських судів.

У решті рішення Оболонського районного суду м. Києва від 14 липня 2020 року у незмінній частині та постанову Київського апеляційного суду від 17 березня 2021року залишити без змін.

Стягнути із ОСОБА_2 на користь держави судовий збір за подання касаційної скарги у розмірі 7 308,00 грн, який має бути перераховано або внесено за такими реквізитами: отримувач коштів - ГУК у м. Києві/Печерс. р-н/22030102; код отримувача (за ЄДРПОУ) - 37993783; банк отримувача - Казначейство України (ЕАП); рахунок отримувача - UA0026007; код класифікації доходів бюджету - 22030102 «Судовий збір (Верховний Суд, 055)».

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді: А. І. Грушицький

А. А. Калараш

І. В. Литвиненко

О. С. Ткачук