Постанова

Іменем України

03 листопада 2021 року

м. Київ

справа № 522/19879/18

провадження № 61-6305св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Грушицького А. І., Калараша А. А. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Ткачука О. С.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Одеський державний університет внутрішніх справ,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду

м. Одеси від 03 лютого 2020 року у складі судді Абухіна Р. Д. та постанову Одеського апеляційного суду від 15 березня 2021 року у складі колегії суддів: Драгомерецького М. М., Громіка Р. Д., Дрішлюка І. А., у справі за позовом ОСОБА_1 до Одеського державного університету внутрішніх справ про визнання договору про підготовку фахівця недійсним,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У січні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Одеського державного університету внутрішніх справ про визнання договору про підготовку фахівця від 22 вересня 2008 року, укладеного між ОСОБА_2 , Одеським державним університетом внутрішніх справ (виконавець) та Головним управлінням МВС України в Одеській області (далі - ГУ МВС України в Одеській області) (замовник), недійсним.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 посилався на те, що 22 вересня 2008 року між його неповнолітньою донькою ОСОБА_2 та Одеським державним університетом внутрішніх справ на підставі Типового договору про підготовку фахівця у вищому навчальному закладі МВС, Головним управлінням МВС України в Одеській області укладено договір про підготовку фахівця у Одеському державному університеті внутрішніх справ.

На думку позивача, при укладенні спірного договору не було дотримано вимог, встановлених законодавством України. Зокрема, вказаний договір має бути визнаний недійсним у зв`язку із недодержанням при укладенні вимог частин першої-другої статті 203 ЦК України, оскільки він є таким, що суперечить ЦК України та іншим актам законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, та був укладений особою, яка не мала необхідний обсяг цивільної дієздатності. ОСОБА_3 станом на момент укладення правочину було 17 років, а тому необхідно було отримати згоду батьків (усиновлювачів, піклувальників) на підписання такої угоди. Разом із тим, у договорі відсутні підписи батьків, що свідчить про відсутність схвалення ними правочину, укладеного неповнолітньою особою.

Крім того, умови договору не виконувалися відповідачем із дня його укладення, оскільки відповідно до п. 2.1.3 Договору виконавець зобов`язується забезпечити особу харчуванням, речовим майном та грошовим утриманням за нормами, затвердженими нормативно-правовими актами МВС України. Оскільки його донька в казармі не проживала, їй було відмовлено у наданні безкоштовного харчування в столовій, що змусило її подати рапорт про відмову від харчування в столовій. Форма, яку їй видали на першому курсі, була великого розміру, що змусило позивача відмовитися від форми та самостійно замовляти і шити нову.

Після закінчення Одеського державного університету внутрішніх справ

25 червня 2012 року по розподілу доньку позивача призначили оперуповноваженим сектора карного розшуку Комінтернівського РВ ГУ МВС України в Одеській області.

Незабезпечення сприятливих умов праці, добові чергування, складні матеріальні умови, розірвання шлюбу з чоловіком призвели до погіршення психоемоційного стану ОСОБА_2 , що змусило її подати рапорт на звільнення.

Наказом ГУ МВС України в Одеській області від 20 грудня 2012 року

№ 670о/с ОСОБА_2 звільнена з органів внутрішніх справ.

23 грудня 2012 року ОСОБА_2 подала рапорт на ім`я ректора Одеського державного університету внутрішніх справ та начальника ГУ МВС України в Одеській області про перевід її на роботу до м. Одеси. Однак роботу в м. Одесі їй не надали.

Посилаючись на те, що спірний правочин укладений неповнолітньою особою без присутності та згоди батьків, стороною відповідача не виконувалися його умови, після відповідного розподілу не було надано службове житло та не переведено на роботу за місцем проживання, ОСОБА_1 просив суд визнати недійсним договір про підготовку фахівця в Одеському державному університеті внутрішніх справ від 22 вересня 2008 року, укладений між

ОСОБА_2 , Одеським державним університетом внутрішніх справ та ГУ МВС України в Одеській області.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 03 лютого 2020 року, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного суду від 15 березня 2021 року, у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції, з висновком якого погодився і апеляційний суд, мотивовано відсутністю правових підстав для визнання правочину недійсним.

Відхиляючи доводи позивача про те, що спірний договір укладено неповнолітньою особою без згоди батьків, суди першої та апеляційної інстанцій виходили з того, що вказане не відповідає дійсності, оскільки наявна заява ОСОБА_2 та її батьків: ОСОБА_1 та ОСОБА_4 на ім`я ректора Одеського державного університету внутрішніх справ, засвідчена їх підписами, про згоду на укладання договору про підготовку фахівця у Одеському державному університеті внутрішніх справ.

ОСОБА_2 мала вільне волевиявлення та власний намір на укладання спірного договору, а тому у разі виникнення сумнівів чи несправедливих умов для особи в майбутньому могла відмовитися від такого договору,

а у разі укладення - розірвати його.

Донька позивача, ОСОБА_2 , будучи вже повнолітньою, не розірвала договір, не зверталася до суду із заявою про визнання його недійсним або таким, що порушує її права та інтереси, належним чином виконувала умови договору, відвідувала заняття та виконувала навчальний план, приймаючи таким чином виконання умов угоди зі сторони навчального закладу, що спростовує заявлені позовні вимоги.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У квітні 2021 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 03 лютого 2020 року та постанову Одеського апеляційного суду від 15 березня 2021 року, у якій просить оскаржувані судові рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 17 червня 2019 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали з Приморського районного суду м. Одеси.

У вересні 2021 року справа № 522/19879/18 надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 21 жовтня 2021 року справу призначено до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Межі та підстави касаційного перегляду

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Як на підставу касаційного оскарження скаржник посилається на пункти 3, 4 частини другої статті 389 ЦПК України.

Зокрема, ОСОБА_1 посилається на відсутність висновку Верховного Суду

у спірних правовідносинах.

Судами першої та апеляційної інстанцій неправильно застосовано норми матеріального права, а саме: положення статей 31, 32, 33, 203, 215, 221, 222 ЦК України, не звернуто належної уваги на те, що спірний правочин укладено неповнолітньою особою без надання дозволу батьками.

У порушення норм процесуального права, суди першої та апеляційної інстанцій не дослідили зібрані у справі докази, проігнорували факт невиконання відповідачем умов договору.

Крім того, суд апеляційної інстанції розглянув справу за відсутності позивача, не звернувши увагу на заяву від 01 березня 2021 року про відкладення розгляду справи.

Доводи інших учасників справи

Відзив на касаційну скаргу до Верховного Суду не надходив.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами встановлено, що наказом МВС України від 14 травня

2007 року № 150 (пункт 2.2) зобов`язано керівників вищих навчальних закладів МВС України на підставі Типового договору укласти відповідні договори про підготовку фахівців у вищому навчальному закладі Міністерства внутрішніх справ України з кожною особою, яка в цьому закладі за державним замовленням, та роз`яснено, що у разі коли курсантам вищих навчальних закладів Міністерства внутрішніх справ не виповнилося 18 років, установлення правових відносин між ними та державою здійснювати відповідно до вимог ЦК України.

22 вересня 2008 року відповідно до Типового договору про підготовку фахівця у вищому навчальному закладі Міністерства внутрішніх справ, затвердженого наказом МВС України від 14 травня

2007 року № 150, між Одеським державним університетом внутрішніх справ, Головним управлінням МВС України в Одеській області та ОСОБА_2 укладено договір про підготовку фахівця у Одеському державному університеті внутрішніх справ (а. с. 46-47, т. 1).

Предметом договору зазначено підготовку за державним замовленням на денній формі навчання фахівця освітньо-кваліфікаційного рівня «бакалавр» за напрямком підготовки «Право».

Відповідно до пункту 2.2.3 договору Головне управління МВС України в Одеській області зобов`язано призначити випускника, який прибув за направленням, на посаду, визначену державною комісією з персонального розподілу фахівців, чи на іншу посаду, про призначення на яку є письмова згода випускника.

Особа, зокрема, зобов`язується після закінчення навчання прибути до місця призначення в термін, визначений у направленні на роботі, приступити до виконання службових обов`язків за посадою, на яку призначена заявником,

і відпрацювати не менше трьох років (пункт 2.3.5).

Сторонами також погоджено порядок відшкодування особою фактичних витрат на підготовку, підстави дострокового розірвання договору без відшкодування фактичних витрат на підготовку та відповідальність сторін.

З матеріалів особової справи № 1568, яка зберігається в архіві відповідача, та була витребувана на підставі ухвали суду першої інстанції для огляду в судовому засіданні, судами встановлено наявність копії паспортів батьків ОСОБА_2 .

Відповідно до заяви ОСОБА_2 та її батьків: ОСОБА_1 (батько), ОСОБА_4 (мати) від 01 серпня 2008 року на ім`я ректора Одеського державного університету внутрішніх справ, засвідченої їх підписами, батьками надано згоду на укладання їх дочкою договору про підготовку фахівця в Одеському державному університеті внутрішніх справ та вказано про ознайомлення ними з обов`язками за цим договором (а. с. 133, т. 1).

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення

від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Перевіривши наведені у касаційні скарзі доводи, врахувавши аргументи, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси.

У справі, що переглядається, ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Одеського державного університету внутрішніх справ про визнання недійсним договору про підготовку фахівця від 22 вересня 2008 року, укладеного між ОСОБА_2 , Одеським державним університетом внутрішніх справ та ГУ МВС України в Одеській області.

Статтею 11 ЦК України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

ЦК України визначає правочин як дію особи, спрямовану на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків шляхом укладання правочинів, суб`єкти цивільних відносин реалізують свої правомочності, суб`єктивні цивільні права за допомогою передачі цих прав іншим учасникам.

Зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог чинності правочину є підставою недійсності відповідного правочину (частина перша статті 203, частина перша статті

215 ЦК України).

Згідно з частинами другою та третьою статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Загальним правовим наслідком недійсності правочину (стаття 216 ЦК України) є реституція, яка застосовується як належний спосіб захисту цивільного права та інтересу за наявності відносин, які виникли в зв`язку з вчиненням особами правочину та внаслідок визнання його недійсним.

При цьому правом оспорювати правочин і вимагати проведення реституції ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як «заінтересовані особи» (статті 215, 216 ЦК України).

З огляду на зазначені приписи, правила статей 15, 16 ЦК України, а також статей 1, 2-4, 14, 215 ЦПК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб`єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб.

Таким чином, оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.

У розумінні наведених положень законодавства оспорювати правочин у суді може одна із сторін правочину або інша заінтересована особа. За відсутності визначення поняття «заінтересована особа» такою особою є кожен, хто має конкретний майновий інтерес в оспорюваному договорі.

Самі по собі дії осіб, зокрема, щодо вчинення правочинів, навіть якщо вони здаються іншим особам неправомірними, не можуть бути оспорені в суді, допоки ці особи не доведуть, що такі дії порушують їх права.

Особа, яка звертається до суду з позовом про визнання недійсним договору (чи його окремих положень), повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів, а саме: має довести, що її права та законні інтереси як заінтересованої особи безпосередньо порушені оспорюваним договором і в результаті визнання його (чи його окремих положень) недійсним майнові права заінтересованої особи буде захищено та відновлено.

Реалізуючи право на судовий захист і звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним правочину, стороною якого не є, позивач зобов`язаний довести (підтвердити) в установленому законом порядку, яким чином оспорюваний ним договір порушує (зачіпає) його права та законні інтереси, а суд, у свою чергу, - перевірити доводи та докази, якими позивач обґрунтовує такі свої вимоги, і в залежності від встановленого, вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту позивача. Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин.

Схожий за змістом правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 16 жовтня 2020 року у справі № 910/12787/17, від 30 червня

2020 року у справі № 310/4921/17.

Звертаючись до суду із цим позовом, ОСОБА_1 (заінтересована особа) обґрунтовував свої позовні вимоги тим, що спірний договір було укладено його неповнолітньою донькою ОСОБА_2 , якій станом на момент укладення правочину було 17 років, а тому необхідно було отримати згоду батьків (усиновлювачів, піклувальників) на підписання такої угоди. Разом із тим,

у договорі відсутні підписи батьків, що свідчить про відсутність схвалення ними правочину, укладеного неповнолітньою дитиною.

Крім того, умови договору не виконувалися відповідачем з дня його укладення (в частині не забезпечення його доньки харчуванням, речовим майном та грошовим утриманням за нормами, затвердженими нормативно-правовими актами МВС України, а також в частині відсутності створення відповідачем сприятливих умов праці та надання службового житла за місцем роботи).

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено та підтверджено матеріалами справи, що 01 серпня 2008 року ОСОБА_2 , ОСОБА_1 (батько), ОСОБА_4 (мати) подали на ім`я ректора Одеського державного університету внутрішніх справ заяву, засвідчену їх підписами, у якій надали згоду на укладання їх донькою договору про підготовку фахівця у Одеському державному університеті внутрішніх справ та вказували на свою обізнаність із умовами договору та зобов`язаннями доньки, які виникають на підставі такого правочину.

Таким чином, встановивши наявність згоди батьків неповнолітньої ОСОБА_2 на укладання спірного договору, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про безпідставність доводів позивача про відсутність схвалення батьками правочину, укладеного неповнолітньою особою.

ОСОБА_2 мала вільне волевиявлення та власний намір на укладання спірного договору, вказані дії були схвалені батьками неповнолітньої особи,

а тому у разі виникнення сумнівів чи несправедливих умов для особи

в майбутньому могла відмовитися від такого договору, а у разі укладення - розірвати його.

Крім того, донька позивача, ОСОБА_2 , будучи вже повнолітньою,

не розірвала договір, не зверталася до суду із заявою про визнання його недійсним або таким, що порушує її права та інтереси, належним чином виконувала умови договору, відвідувала заняття та виконувала навчальний план, приймаючи таким чином виконання умов угоди зі сторони навчального закладу, що спростовує заявлені позовні вимоги.

Доводи касаційної скарги про те, що судами першої та апеляційної інстанцій неправильно застосовані норми матеріального права, а саме: положення статей 31, 32, 33, 203, 215, 221, 222 ЦК України, є безпідставними та свідчать про помилкове тлумачення позивачем норм матеріального права.

Посилання касаційної скарги на порушення судами норм процесуального права, які ґрунтуються на неповному дослідженні судами доказів у справі, колегією суддів відхиляються, оскільки вони зводяться до необхідності переоцінки доказів у справі, що у силу вимог статті 400 ЦПК України виходить за межі розгляду справи судом касаційної інстанції.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) сформульовано правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень (рішення у справах «Пономарьов проти України», «Рябих проти Російської Федерації», «Нєлюбін проти Російської Федерації»).

Таким чином, Верховний Суд є судом права, а не судом фактів, позбавлений можливості самостійно встановлювати обставини справи, не встановлені судами першої та апеляційної інстанцій, а також досліджувати докази справи, змінюючи їх оцінку.

Доводи касаційної скарги про те, що суд апеляційної інстанції розглянув справу за відсутності позивача, не звернувши увагу на заяву від 01 березня 2021 року про відкладення розгляду справи, не заслуговують на увагу, оскільки зазначене не свідчить про порушення права особи доступу до суду. Позивач був належним чином повідомлений про дату і місце судового засідання, що не заперечується ОСОБА_1 , а тому зазначені доводи не можуть бути підставою для скасування правильного по суті та справедливого судового рішення. Суд апеляційної інстанції діяв у межах чинного законодавства, керувався процесуальними нормами щодо строків розгляду справи в суді апеляційної інстанції. При цьому заявник не зазначає обставин, які вплинули на законність оскаржуваного судового рішення у зв`язку з його неявкою в судове засідання. ОСОБА_1 скористався наданими йому процесуальним законом правами щодо подання апеляційної скарги, доводам якої суд апеляційної інстанції надав належну правову оцінку, та відповіді на відзив, доказів щодо обмеження у здійсненні таких прав матеріали справи та мотивування касаційної скарги не містять, а тому судом апеляційної інстанції не було допущено порушення принципу рівності сторін та процесуального закону.

Колегія суддів вважає, що у справі, яка переглядається, сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків судів першої та апеляційної інстанцій.

Оскільки доводи касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують, на законність та обґрунтованість оскаржуваних судових рішень не впливають, судові процедури повинні бути справедливі для всіх учасників процесу, що відповідає положенням статті 6 Конвенції, а тому колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

Висновки Верховного Суду за результатом розгляду касаційної скарги

Згідно з частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржуване судове рішення постановлено без додержанням норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду. У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 03 лютого 2020 року та постанову Одеського апеляційного суду від 15 березня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді: А. І. Грушицький

А. А. Калараш

І. В. Литвиненко

О. С. Ткачук