Провадження № 2/752/810/21
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

26.10.2021 року Голосіївський районний суд міста Києва

у складі головуючого по справі судді - Мазура Ю.Ю.

за участю секретаря - Луценко А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі в приміщенні суду в м. Києві цивільну справу за первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору недійсним, -

В С Т А Н О В И В :

У вересні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до Дарницького районного суду м. Києва із позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики.

Ухвалою Дарницького районного суду м Києва від 14.12.2017 позовну заяву повернуто заявнику для подачі до належного суду.

Постановою Апеляційного суду м. Києва від 08.06.2018 апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 14.12.2017 скасовано, справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 06.08.2018 відкрито провадження за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання.

Постановою Київського апеляційного суду від 19.12.2018 апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено. Ухвалу Дарницького районного суду м. Києва віл 06.09.2018 скасовано, справу направлено на розгляд до Голосіївського районного суду м. Києва зха встановленою підсудністю.

В якості обґрунтування своїх позовних вимог позивач вказує, що 31.05.2012 чоловік позивачки ОСОБА_3 позичив відповідачу 30000,00 доларів США, що еквівалентно 780000,00 грн з умовою їх повернення до ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер і позивач є спадкоємцем. В передбачені строки відповідач борг не повернув.

Враховуючи викладене, позивач просить стягнути з відповідача заборгованість за договором позики у сумі 780000,00 грн.

В лютому 2019 року дана цивільна справа надійшла в провадження судді Голосіївського районного суду м. Києва Шкірая М.І.

Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва Шкірая М.І. від 05.02.2019 прийнято позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики до розгляду та відкрито загальне позовне провадження.

Згідно Розпорядження керівника апарату Голосіївського районного суду м. Києва № 393 від 28.05.2020 призначено повторний автоматизований розподіл судової справи.

У червні 2020 року дана цивільна справа надійшла в провадження судді Голосіївського районного суду м. Києва Мазур Ю.Ю.

У жовтні 2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічною позовною заявою. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 17.12.2020 прийнято зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору недійсним з первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики.

Зустрічна заяву обґрунтована тим, що ОСОБА_2 та ОСОБА_4 були знайомі, навчались разом. В 2010 році ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 спільно вирішили зайнятись підприємницькою діяльністю, а саме кав`ярним бізнесом. В цей період ОСОБА_4 виявив інтерес до вказаного бізнесу, а в кінці 2011 повідомив, що готовий прийняти участь в бізнесі після продажу квартири. Пізніше була досягнута домовленість, що ОСОБА_4 не вносить всю суму інвестицій відразу, а буде знімати кошти для оплати поточних замовлень. 29.05.2012 ОСОБА_5 оформив на ОСОБА_2 та ОСОБА_4 довіреність та уповноважив останніх бути його представниками з питань, пов`язаних з ним, як суб`єктом підприємницької діяльності. 31.05.2012 ОСОБА_4 звернувся до ОСОБА_2 з проханням написати на його ім`я розписку про отримання коштів на суму майбутніх інвестицій в спільний бізнес. Як пояснив ОСОБА_4 це вимога його батька, квартира якого була продана з метою інвестування в бізнес сина, та гарантія виконання грошових зобов`язань партнерів перед ОСОБА_4 . А тому гроші за даною розпискою не передавались. В грудні 2012 року після смерті батька ОСОБА_4 повідомив ОСОБА_2 про втрату розписки та попросив написати нову за тією датою.

Враховуючи викладене, ОСОБА_2 просить визнати недійсним договір позики, укладений 31.05.2012 між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 08.07.2021 закрито підготовче провадження та призначено справу за первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору недійсним до судового розгляду по суті.

Позивач за первісним позовом в судове засідання не з`явився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлений в установленому законом порядку. Представник позивача за первісним позовом надав до суду заяву про розгляд справи за її відсутності. Зазначив, що просить первісний позов задовольнити, зустрічний позов залишити без задоволення.

Відповідач за первісним позовом в судове засідання не з`явився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлений в установленому законом порядку. Разом з цим, суд не бере до уваги подане клопотання про відкладення засідання, оскільки відкладення розгляду справи призводить до порушення розумного строку розгляду справи, а також систематичне направлення на адресу суду клопотань про відкладення розгляду справи є зловживанням процесуальним правом з боку сторони відповідача.

Зловживання процесуальними правами, або так звані «процесуальні диверсії» - є будь-якими деструктивними діями з використанням процесуальних прав особи, яка бере участь у розгляді судової справи, з метою максимально ускладнити опоненту виграш правового спору в цілому або завдати збиток його певним інтересам, що в будь-якому випадку порушує право особи на справедливий суд, про яке так часто наголошують вітчизняні суди та Європейський суд з прав людини в контексті ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Так, у статтях 44 ЦПК України, 43 ГПК України, ст. 45 КАС України передбачено, що учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами, а зловживання ними не допускається.

Додатково, в контексті ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» доцільно також зазначити, що Європейський суд з прав людини ще 07.07.1989 р. у своєму рішенні у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» зробив висновок про те, що праву особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується обов`язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження.

Крім того, Європейський суд з прав людини в своїх рішеннях у справах проти України також неодноразово зазначав, що однією з ролей національних судів є організація судових проваджень таким чином, щоб вони були без затримок та ефективними (див. п. 28 рішення у справі Шульга проти України від 02.12.2010 р., Заява № 16652/04) і запобігання неналежній та такій, що затягує справу, поведінці сторін у цивільному процесі є завданням саме державних органів (див. п. 24 рішення у справі Мусієнко проти України від 20.01.2011 р., Заява № 26976/06).

Відповідач зловживає правами постійно вносить клопотання про відкладення розгляду справи.

Разом з цим, суд вважає можливим постановити рішення у справі, оскільки у справі наявні відзив та всі необхідні пояснення.

Всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному і об`єктивному розгляді справи, зібрані по справі докази, керуючись законом, суд зазначає наступне.

Згідно з ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності

Статтями 15, 16 ЦК України, передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Як встановлено судом, ОСОБА_1 є дружиною та спадкоємницею після смерті її чоловіка ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 11.09.2013, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Голяченко М.В., зареєстровано в реєстрі за № 2973, спадкова справа № 23/2013 спадкоємцем зазначеного у цьому свідоцтві майна ОСОБА_3 , є його дружина ОСОБА_1 , у тому числі спадкуванням 2/3 часин у спадщині, від яких на її користь відмовились діти померлого - ОСОБА_4 та ОСОБА_9 .

31.05.2012 ОСОБА_2 позичив 30000,00 доларів США у ОСОБА_3 , які зобов`язався повернути в повній сумі в строк до 31.05.2015, що підтверджується борговою розпискою.

При цьому, ОСОБА_10 підтвердив та засвідчив підписом факт отримання грошових коштів за договором позики від 31.05.2015 року у розмірі 30000 доларів США, що еквівалентно 780000,00 грн.

Правилами статті 524 ЦК України встановлено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті, а правилами частини 2 статті 533 цього ж Кодексу встановлено, якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Відповідно ст. 525, 526 ЦК України, зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, а одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається.

Згідно ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

У відповідності до ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми.

За правилами ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Так, в постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі №6-79цс14 зазначено, що «відповідно до норм ст.ст.1046,1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання».

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Відповідно до ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Договір позики - це один з видів зобов`язань, спрямованих на передачу майна.

Враховуючи, що договір - це взаємна угода сторін, тому в ньому містяться окремі положення, умови, визначаються права та обов`язки сторін. Сукупність вищезгаданих, погоджених сторонами умов і становить зміст договору.

Отже, ОСОБА_2 отримав зазначену в договорі грошову суму та зобов`язався повернути її у строк до 31.05.2015 року. Проте, незважаючи на взяті на себе зобов`язання, щодо отримання від позивача грошових коштів, відповідач не повернув отримані грошові кошти у строк визначений у договорі позики.

Згідно ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Статтею 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язань настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Проте, сплата неустойки не звільняє боржника від виконання свого обов`язку в натурі (ч. 1 ст. 552 ЦК України).

Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частиною 1 ст. 612 ЦК України, передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ч.1 ст.1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України.

Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

18.09.2013 року у справі №6-63 цс 13 Верховний суд України зробив правовий висновок про те, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Згідно з приписами ч. 4 ст.203 ЦК України правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

За змістом ч.1 ст. 203, ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1 - 3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу, і, зокрема, коли зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Згідно з вимогами статті 264 ЦПК під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; та докази на їх підтвердження.

Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

ОСОБА_2 надано висновок від 07.10.2019 спеціаліста-поліграфолога, а саме «показання ОСОБА_2 про те, що у відповідності до розписки від 2012 року, він не брав в борг грошові кошти в сумі 30000,00 доларів США від ОСОБА_3 є достовірними».

Так, висновки за результатами поліграфних досліджень є доказом у суді за умови проведення судової психологічної експертизи із застосуванням комп`ютерного поліграфа.

У випадку проведення стандартного поліграфного тесту висновок за його результатами може бути визнано доказом тільки за рішенням слідчого чи суду.

Експертиза із проведенням комп`ютерного поліграфа судом не призначалась, наданий позивачем комп`ютерний поліграфічний тест суд не бере до уваги як доказ, оскільки суперечить національному технічному стандарт ДСТУ 8692:2016 «Поліграфи. Технічні умови» від 15.11.2016 року.

З урахуванням всіх наданих сторонами доказів, суд оцінює критично посилання ОСОБА_2 у зустрічному позові на той факт, що договір позики від 31.05.2012 року є недійсним, оскільки суду не надано жодних доказів на спростування укладення договору позики та не одержання коштів від позикодавця ОСОБА_3 у передбаченому ст.ст. 76, 81 ЦПК України порядку.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що ОСОБА_2 не довів ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, у зв`язку з чим в задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 слід відмовити.

Таким чином, повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню, в зустрічному позові слід відмовити.

На підставі ст. 141 ЦПК України судові витрати розподілу між сторонами не підлягають та компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Керуючись ст.ст. 259, 265 ЦПК України,

У Х В А Л И В :

Позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП: НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_2 ) заборгованість за договором позики від 31.05.2012 у сумі 780000 (сімсот вісімдесят тисяч) грн 00 коп.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 ) на користь держави судовий збір у розмірі 7800 (сім тисяч вісімсот) грн. 00 коп.

Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору недійсним - залишити без задоволення.

Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення через Голосіївський районний суд м. Києва.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: Ю.Ю. Мазур