Постанова

Іменем України

27 жовтня 2021 року

м. Київ

справа № 711/4007/19

провадження № 61-928св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Крата В. І.,

суддів: Антоненко Н. О., Дундар І. О., Краснощокова Є. В., Русинчука М. М. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Придніпровського районного суду міста Черкаси від 07 липня 2020 року у складі судді Позарецької С. М. та постанову Черкаського апеляційного суду від 08 грудня 2020 року у складі колегії суддів: Бородійчука В. Г., Василенко Л. І., Карпенко О. В.,

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст вимог позовної заяви

У травні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення коштів.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що між нею та ОСОБА_2 і її сином ОСОБА_3 були укладені договори позики, оформлені розписками, зокрема: від 10 листопада 1998 року, від 14 червня 1999 року, від 08 вересня 2000 року, від 18 жовтня 2008 року, власноруч написані ОСОБА_2 , та від 17 вересня 2008 року і від 18 травня 2009 року, власноруч написані ОСОБА_3 . За умовами цих договорів позики вона передала відповідачам кошти в загальній сумі за розписками про отримання грошей 34 000,00 доларів США, що станом на 13 травня 2019 року становить 887 848,80 грн, які вони зобов`язалися повернути за її першою вимогою. Вона неодноразово зверталася до відповідачів з вимогою повернути позичені кошти, однак такі вимоги не були виконані.

У зв`язку з наведеним позивачка просила:

- стягнути з ОСОБА_2 заборгованість за договорами позики в розмірі 19 000,00 доларів США;

- стягнути з ОСОБА_3 заборгованість за договорами позики в розмірі

15 000,00 доларів США.

Крім того, заявою від 07 грудня 2019 року, поданою до суду 09 грудня 2019 року, позивачка збільшила свої позовні вимоги і просила додатково:

- стягнути з ОСОБА_2 три відсотки річних у розмірі 5 475,00 доларів США, відсотки за несвоєчасне виконання зобов`язань в розмірі 596 433,78 грн;

- стягнути з ОСОБА_3 три відсотки річних у розмірі 4 322,00 доларів США, відсотки за несвоєчасне виконання зобов`язань у розмірі 470 869,54 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Придніпровського районного суду міста Черкаси від 07 липня 2020 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Відмова у задоволенні позову мотивована тим, що позивачка не довела факту порушення її прав з боку відповідачів, не зважаючи на те, що оригінали цих розписок знаходяться у неї. Розписки від 14 червня 1999 року, від 08 вересня 2000 року та від 18 травня 2009 року не містять істотних умов договору позики, зокрема, у них не вказана грошова одиниця як засіб для розрахунку, а визначення «у. е.» не дає можливості ідентифікувати її як грошову одиницю. Крім того, у розписках від 17 вересня 2008 року, від 10 листопада 1998 року та від 18 жовтня 2008 року вказано, що відповідачі отримали у борг у позивачки грошові кошти у доларах (відповідні суми). Разом з тим, у них не вказано, якої країни визначена така грошова одиниця, враховуючи, що долари перебувають в обігу та є законним платіжним засобом на території відповідної іноземної держави (канадські долари, австралійські долари, новозеландські долари, долари США, тощо). Крім того, ОСОБА_1 під час розгляду справи зазначила, що до травня 2010 року відповідачі сплачували їй відсотки за користування коштами, хоча такі відсотки і не були передбачені договорами позики, що оформлені відповідними розписками. Отже, такі обставини також не дають можливості не лише встановити грошову одиницю як засіб для розрахунку, а й дійсний розмір заборгованості. Тому також не підлягають задоволенню позовні вимоги про стягнення з відповідачів трьох відсотків річних, які нараховані позивачкою на підставі частини другої статті 625 ЦК України, оскільки не можливо встановити розмір основного боргу.

Додатково суд зазначив, що безпідставними є позовні вимоги про застосування положень частини першої статті 1048 ЦК України, оскільки судом не встановлені обставини про те, що позивачкою надавалась позика відповідачам у національній валюті гривні.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Черкаського апеляційного суду від 08 грудня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Рішення Придніпровського районного суду міста Черкаси від 07 липня 2020 року залишено без змін.

Апеляційний суд виходив з того, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки позивачка не надала належних доказів на підтвердження своїх вимог. У представлених ОСОБА_1 розписках не зазначена конкретна грошова одиниця, як засіб для розрахунку.

Апеляційний суд визнав необґрунтованими посилання ОСОБА_1 в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції не звернув уваги на той факт, що відповідачі, проводячи розрахунки із нею, фактично визнали наявність в них грошових зобов`язань перед нею і що вказані зобов`язання були саме в іноземній валюті - доларах США, оскільки такі посилання спростовуються наявними матеріалами справи, які не дозволяють з достовірністю провести розрахунок боргу за договорами позики за курсом відповідної валюти (по причині її незазначення в наданих ОСОБА_1 розписках) та перевірити розрахунки позивачки за частиною другою статті 625 ЦК України.

Платіжні документи, надані відповідачами, також не дозволяють зробити обґрунтований висновок, на підставі чого здійснювалися вказані грошові операції між сторонами і в рахунок погашення якого саме договору позики ОСОБА_2 , ОСОБА_3 перераховувалися позивачці відповідні кошти, про що аргументовано зазначив суд першої інстанції у своєму рішенні.

Аргументи учасників справи

Зміст та доводи касаційної скарги

У березні 2020 року до Верховного Суду від ОСОБА_4 надійшла касаційна скарга, у якій її представник ОСОБА_5 , посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення та постанову судів попередніх інстанцій, ухвалити нове рішення про задоволення позову.

У касаційній скарзі та її уточненій редакції представник ОСОБА_4 зазначає, що:

- суди не врахували, що пишучи власноруч розписки, відповідачі підтвердили факт отримання від неї грошових коштів та обов`язок повернути ці кошти;

- наявність у неї боргових документів свідчить про невиконання відповідачами зобов`язань за договорами позики;

- заперечуючи наявність невиконаних зобов`язань за розписками, відповідачі не оспорили дійсність укладеного між сторонами договору позики, не надали доказів на підтвердження того, що вони не підписували розписки;

- у відзиві на позовну заяву ОСОБА_3 вказав, що сплатив їй 189 784,85 грн, у зв`язку з чим вважав, що повністю розрахувався з нею за розписками. Зазначене свідчить про те, що він взяту за розписками позику в розмірі 15 000,00 доларів США повернув їй у гривні, що за курсом валют на час сплати відповідає саме курсу долара США. Тим самим він підтвердив факт взяття грошових коштів в іноземній валюті доларах США по двом спірних розписках, однак щоб не віддавати взяті в борг грошові кошти, приєднав до відзиву платіжні документи розписок, які уже погашені, і не стосуються розписок, за якими стягується борг у даному предметі спору. Суди не врахували поведінку відповідачів та існування між сторонами усталеної практики відносин, оскільки часткове повернення боргу здійснювалося у гривні в розмірі, еквівалентному сумам у доларах США за курсом на дату платежу;

- згідно з усталеною практикою незазначення у договорі, якої саме іноземної держави валюта бралася у борг, а саме іноземної держави долара (США, Австралії чи Канади тощо), може вплинути на визначення розміру боргу, що підлягає доказуванню, а не бути підставою для відмови у стягненні боргу.

Зміст відзивів

У квітні 2021 року до Верховного Суду від ОСОБА_3 надійшов відзив, у якому він просить касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а оскаржені судові рішення - без змін, посилаючись на їх законність та обґрунтованість. ОСОБА_3 вказує, що в нього відсутній будь-який борг перед позивачкою. Розписки, надані позивачкою, не підтверджують факт передачі в борг певної суми коштів, а тому заявлені вимоги не підлягають задоволенню.

У квітні 2021 року до Верховного Суду від ОСОБА_2 надійшов відзив, у якому вона просить касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а оскаржені судові рішення - без змін. ОСОБА_2 зазначає, що суди правильно відмовили у стягненні з неї коштів на користь позивачки, оскільки розписки не містять валюти, в якій передавалася позика. Стверджує, що вона не отримувала коштів від позивачки.

Рух справи

Ухвалою Верховного Суду від 10 березня 2021 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано матеріали справи із суду першої інстанції.

Ухвалою Верховного Суду від 06 жовтня 2021 року справу призначено досудового розгляду у порядку письмового провадження у складі колегії із п`яти суддів.

Межі та підстави касаційного перегляду

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).

В ухвалі Верховного Суду від 10 березня 2021 року вказано, що доводи касаційної скарги містять підстави касаційного оскарження, передбачені пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України, що неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права. Зазначено, що апеляційний суд в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 03 червня 2020 року у справі № 640/7558/17, від 22 серпня 2019 року у справі № 369/3340/16-ц, від 18 грудня 2018 року у справі № 686/21857/16-ц, від 18 квітня 2018 року у справі № 753/11000/14-ц, у постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, що судове рішення ухвалено з порушенням пункту 1 частини третьої статті 411 ЦПК України.

Фактичні обставини

У матеріалах справи справі наявні розписки такого змісту:

- «Я, ОСОБА_2 (анкетні дані) взяла у борг гроші в сумі 3 000 у. е. (три тисячі доларів) у ОСОБА_1 (анкетні дані). По першій вимозі зобов`язуюсь повернути. Підпис, дата 10.11.98 р.» з припискою: «Я, ОСОБА_2 14.06.99 отримала додатково ще 3000 у.е. на тих же умовах. Дата 14.06.99р., підпис»; «Я, ОСОБА_2 8.09.2000р. отримала додатково 3000 у.е. на тих же умовах. 8.09.2000р., підпис» (т. 1, а. с. 6);

- «Я, ОСОБА_2 отримала в борг у ОСОБА_1 десять тисяч доларів, 18.10.2008р., підпис» (т. 1, а. с. 7);

- «Я, ОСОБА_3 17.09.08 отримав в борг 10 000 доларів у ОСОБА_1 17.09.08, підпис» (т. 1, а. с. 8);

- «Я, ОСОБА_3 отримав у позику 5 000 у.е. під проценти, зобов`язуюсь повернути. Дата 18.05.09. підпис» (т. 1, а. с. 9).

15 травня 2019 року ОСОБА_1 звернулася із позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення боргу.

31 травня 2019 року ОСОБА_1 направила вимогу про повернення боргу від 28 травня 2019 року на адресу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (т. 1, а. с. 74).

Позиція Верховного Суду

Колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення касаційної скарги.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з недоведеності позовних вимог, зазначивши, що у наданих позивачкою розписках не вказано конкретної валюти коштів, переданих у позику. У зв`язку з цим суд вважав, що відсутні підстави для стягнення коштів за розписками, трьох відсотків річних (стаття 625 ЦК України), а також відсотків за користування грошовими коштами (стаття 1048 ЦК України.

Апеляційний суд визнав рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим.

Верховний Суд не погоджується з висновком суду апеляційної інстанції з таких мотивів.

Щодо вимог про стягнення боргу за розписками та трьох відсотків річних

Оскільки перша із вищевказаних розписок складена у листопаді 1998 року під час дії ЦК Української РСР 1963 року, а три інші складені у 2008-2009 роках, коли діяв ЦК України 2003 року, застосуванню до спірних правовідносин підлягають відповідні норми обох цих нормативних актів.

У частинах першій та другій статті 4 Цивільного кодексу Української РСР (далі - ЦК Української РСР) визначено, що цивільні права і обов`язки виникають з підстав, передбачених законодавством Союзу РСР і Української РСР, а також з дій громадян і організацій, які хоч і не передбачені законом, але в силу загальних начал і змісту цивільного законодавства породжують цивільні права і обов`язки. Відповідно до цього цивільні права і обов`язки виникають з угод, передбачених законом, а також з угод, хоч і не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Відповідно до частини першої статті 41 ЦК Української РСР угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов`язків.

Згідно зі статтею 374 ЦК Української РСР за договором позики одна сторона (позикодавець) передає другій стороні (позичальникові) у власність грошові кошти або речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошей або рівну кількість речей того ж роду і якості. Договір позики вважається укладеним у момент передачі грошей або речей.

Відповідно до статті 375 ЦК Української РСР договір позики повинен бути укладений у письмовій формі, якщо він укладений на суму, понад встановлену цією статтею.

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває тільки права.

У статті 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України).

У статті 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У постанові Верховного Суду від 03 червня 2020 року у справі № 640/7558/17 вказано, що «за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику».

У постанові Верховного Суду України від18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13 зазначено, що «досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов`язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Предметом договору позики у справі, яка переглядається, є іноземна валюта. Відповідно до частини другої статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. В абзаці четвертому пункту 1 статті 1 декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що іноземна валюта - це іноземні грошові знаки у вигляді банкнотів, казначейських білетів, монет, що перебувають в обігу та є законним платіжним засобом на території відповідної іноземної держави, кошти у грошових одиницях іноземних держав і міжнародних розрахункових (клірингових) одиницях, що перебувають на рахунках або вносяться до банківських та інших фінансових установ за межами України. Незазначення в договорі, якої саме іноземної держави валюта бралася в борг, а саме іноземної держави долара (США, Австралії чи Канади тощо), може вплинути на визначення розміру боргу, що підлягає доказуванню в установленому законодавством порядку, а не бути підставою для відмови в задоволенні позову про стягнення боргу».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 лютого 2021 року у справі №303/7132/18 (провадження №61-8487св20) зазначено: «Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК України, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення трьох процентів річних виникає за весь час прострочення з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення».

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

У справі, що переглядається:

суди встановили, що у матеріалах справи справі наявні розписки, згідно яких ОСОБА_2 взяла у борг гроші у ОСОБА_1 на загальну суму 19 000 доларів США, які зобов`язалася повернути по першій вимозі;

суди встановили, що у матеріалах справи справі наявні розписки, згідно яких ОСОБА_3 взяла у борг гроші у ОСОБА_1 на загальну суму 15 000 доларів США, які зобов`язалася повернути по першій вимозі;

15 травня 2019 року ОСОБА_1 звернулася із позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення боргу;

суди не врахували, що відповідачі визнають отримання коштів від позивачки, однак, заперечуючи факт отримання позики саме у доларах США, не довели, що вони брали в борг кошти в іншій валюті, ніж долари США;

суди не встановили та відповідачі не довели того, що при зазначенні у розписках «долари» та «у.е.» вони мали на увазі будь-яку іншу грошову одиницю, ніж долари США;.

за таких обставин суди зробили помилковий висновок про відсутність підстав для стягнення із відповідачів тіла позики на користь позивача;

позивач також просить стягнути з ОСОБА_2 три відсотки річних у розмірі 5 475,00 доларів США, нарахованих за період з 01 травня 2010 року до 07 грудня 2019 року, та стягнути з ОСОБА_3 три відсотки річних у розмірі 4 322 доларів США, нарахованих за період з 01 травня 2010 року до 07 грудня 2019 року (а. с. 93-95). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (частина перша статті 612 ЦК України). Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором (абзац 2 частини першої статті 1049 ЦК України). Оскільки договорами позики строк повернення позики визначений моментом пред`явлення вимоги, а позов про стягнення коштів позивачем пред`явлено 15 травня 2019 року, то прострочення виконання грошового зобов`язання відповідачів має місце з 15 червня 2019 року до 07 грудня 2019 року;

за період з 15 червня 2019 року до 07 грудня 2019 року (днів: 176) сума 3% річних становить 274,85 доларів США (19 000 х 3 х 176 / 365 / 100), які підлягають стягненню із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 ;

за період з 15 червня 2019 року до 07 грудня 2019 року (днів: 176) сума 3% річних становить 216,99 доларів (15 000 х 3 х 176 / 365 / 100), які підлягають стягненню із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 .

У зв`язку з наведеним оскаржені рішення у частині відмови у задоволенні вимог про стягнення заборгованості за договорами позики та трьох відсотків річних належить скасувати із ухваленням у цій частині нового рішення про стягнення заборгованості за договорами позики та часткове стягнення 3 % річних. У задоволенні іншої частини вимог про стягнення 3 % річних необхідно відмовити із підстав їх необґрунтованості, тому мотивувальну частину рішень судів у цій частині необхідно змінити шляхом викладення їх у редакції цієї постанови.

Щодо вимог про стягнення відсотків за користування грошовими коштами (стаття 1048 ЦК України)

У частині першій статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 вересня 2021 року у справі 757/50591/16-ц (провадження № 61-5193св21) зазначено, що «відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно з чинним законодавством гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі Декрет № 15-93), Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті». Гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України, сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України; у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання окремих договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ. Облікова ставка НБУ є основною процентною ставкою, одним із монетарних інструментів за допомогою якого НБУ встановлює для суб`єктів грошово-кредитного ринку України орієнтир за вартістю коштів на відповідний період, не є сталою величиною, змінюється рішенням правління НБУ та встановлюється виключно для національної валюти України - гривні. У випадку отримання позики в іноземній валюті без обумовленої сторонами у ньому умови такої складової грошового зобов`язання як розмір і порядок сплати процентів від суми позики, положення частини першої статті 1048 ЦК України не можуть бути застосовані, з огляду на відсутність передбаченого ЦК України, іншими законодавчими актами або конкретним договором механізму (формули) їх застосування та нарахування. Вказана правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18)».

Ураховуючи, що за змістом розписок позика відповідачам надавалась не у національній валюті гривні, суди дійшли обґрунтованого висновку про відмову у стягненні відсотків, передбачених частиною першою статті 1048 ЦК України.

За таких обставин рішення та постанова судів попередніх інстанцій у частині відмови у задоволенні вимог про стягнення відсотків за користування коштами підлягають залишенню без змін.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги (частина третя статті 400 ЦПК України).

Беручи до уваги необхідність врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 вересня 2021 року у справі 757/50591/16-ц (провадження № 61-5193св21), Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 лютого 2021 року у справі №303/7132/18 (провадження №61-8487св20), колегія суддів вважає, що:

- касаційну скаргу належить задовольнити частково;

- постанову апеляційного суду у частині відмови у задоволенні вимог про стягнення заборгованості за договорами позики та трьох відсотків річних - скасувати та ухвалити у цій частині нове рішення про: а) стягнення із відповідачів на користь позивача суми позики; б) стягнення із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_6 3 % річних у розмірі 274,85 доларів США; в) стягнення із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 3 % річних у розмірі 216,99 доларів США; г) зміни мотивів відмови у стягненні іншої частини 3 % річних;

- рішення та постанову судів попередніх інстанцій у частині відмови у задоволенні вимог про стягнення відсотків за користування коштами - залишити без змін.

ОСОБА_1 сплачено судовий збір за подання: позову у розмірі 8 900,00 грн, апеляційної скарги у розмірі 14 407,50 грн, касаційної скарги у розмірі 5 941,00 грн. З урахуванням часткового задоволення позовних вимог із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 необхідно стягнути 6 657,54 грн судового збору, із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 необхідно стягнути 5256,46 грн судового збору.

Керуючись статтями 141, 400, 409, 410, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Придніпровського районного суду міста Черкаси від 07 липня 2020 року та постанову Черкаського апеляційного суду від 08 грудня 2020 року у частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договорами позики та трьох відсотків річних скасувати та ухвалити у цій частині нове рішення.

Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму позики у розмірі 19 000 доларів США; 3 % річних у розмірі 274,85 доларів США.

Стягнути із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 суму позики у розмірі 15 000 доларів США; 3 % річних у розмірі 216,99 доларів США.

Рішення Придніпровського районного суду міста Черкаси від 07 липня 2020 року та постанову Черкаського апеляційного суду від 08 грудня 2020 року у частині відмови у задоволенні вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення іншої частини 3 % річних змінити, виклавши їх мотивувальну частини у редакції цієї постанови.

Рішення Придніпровського районного суду міста Черкаси від 07 липня 2020 року та постанову Черкаського апеляційного суду від 08 грудня 2020 року у частині відмови у задоволенні вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення відсотків за користування коштами залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 6 657,54 грн судового збору.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 5 256,46 грн судового збору.

З моменту прийняття постанови суду касаційної інстанції постанова Черкаського апеляційного суду від 08 грудня 2020 року у скасованій частині втрачає законну силу.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді: Н. О. Антоненко

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков

М. М. Русинчук