Постанова

Іменем України

03 листопада 2021 року

м. Київ

справа № 757/49871/18-ц

провадження № 61-18875св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Калараша А. А., Литвиненко І. В., Ткачука О. С.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадженнякасаційну скаргу акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Печерського районного суду міста Києва від 04 лютого 2020 року у складі судді Ільєвої Т. Г. та постанову Київського апеляційного суду від 02 грудня 2020 рокуу складі колегії суддів: Ігнатченко Н. В., Голуб С. А., Таргоній Д. О.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про стягнення банківського вкладу.

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк») про стягнення банківського вкладу.

Позов мотивований тим, що 13 січня 2014 року позивач, будучи клієнтом ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», на підставі заяви від 13 січня 2014 року № SAMDNWFD400 уклав договір вкладу «Стандарт».

Вказаний депозитний вклад було внесено з використанням системи Internet Banking Приват24 шляхом списання банком грошових коштів у сумі 36 000,00 дол. США з карткових рахунків позивача: НОМЕР_1 ; НОМЕР_2 ; НОМЕР_3 ; НОМЕР_4 . Залишок за вказаним вкладом станом на 13 січня 2014 року становив 36 000,00 дол. США, що зафіксовано в заяві (розпорядженні) від 13 січня 2014 року № SAMDNWFD400.

Заява-анкета про надання банківських послуг була подана позивачем та прийнята банком задовго до подання заяви від 13 січня 2014 року № SAMDNWFD400, про що свідчать численні банківські картки, видані відповідачем позивачу та відповідні картрахунки, наведені вище.

Договір банківського вкладу, відповідно до Умов та Правил надання банківських послуг, було укладено сторонами 13 січня 2014 року строком на 6 місяців по 13 липня 2014 року включно.

Разом з тим, пункти 2.2.2.1, 2.2.1.9 Умов та Правил передбачали для вкладу даного виду автоматичне продовження і сторони жодного разу не повідомляли один одного про відмову від продовження терміну вкладу чи небажання продовжити вклад на новий строк. Термін вкладу мав неодноразово подовжуватись банком автоматично до подання заяви-вимоги про закриття вкладу (повернення банківського вкладу) та не потребував додаткових заяв клієнта. Можливість дострокового розірвання вказаного договору банківського вкладу була передбачена як пам`яткою клієнта, наведеною в заяві від 13 січня 2014 року № SAMDNWFD400, так і пунктом 2.2.1.35 Умов та Правил, згідно якого клієнт має право достроково забрати вклад, підписавши заяву на розірвання вкладу за 2 робочих банківських дні до дати розірвання договору.

Вимога про повернення банківського вкладу шляхом переказу грошових коштів на картковий рахунок позивача, відкритий в ПАТ КБ «ПриватБанк» була подана до Херсонської філії ПАТ КБ «ПриватБанк» 17 квітня 2018 року, проте банк не здійснив повернення банківського вкладу та нарахованих відсотків.

Позивач також вказував, що ні пункт 2.2.1 Умов та Правил, що регламентує загальні положення щодо депозитів, ні пункт 2.2.2.1 Умов та Правил, що регламентує спеціальні умови щодо вкладу «Стандарт», не містять норм протилежних загальному правилу щодо збільшення суми вкладу на проценти, що не були витребувані вкладником, встановленому частиною шостою статті 1061 ЦК України, до того ж, відповідно до заяви № SAMDNWFD400 від 13 січня 2014 року нараховані проценти мали зараховуватись не на окремий рахунок чи картку позивача, а на рахунок, за якими обліковувався банківський вклад № НОМЕР_5 безпосередньо збільшуючи суму вкладу на вказаному рахунку.

Із пунктів 2.2.1.9.1 та 2.2.1.9.2 Умов та Правил відомо, що перерахування коштів на вклад «До запитання» є правом банку і вказане перерахування може не здійснюватися банком. Зважаючи на те, що відповідач жодного разу не повідомляв про відкриття на його ім`я вкладу «До запитання», позивач вважає, що вклад «Стандарт» неодноразово автоматично продовжувався ще на один строк (по 6 місяців). Під час автоматичного продовження вкладу на новий строк процентна ставка за вкладом «Стандарт» мала враховувати надбавку у розмірі 0,5 % річних з лютого 2015 року по листопад 2016 року та 0,2 % річних з грудня 2016 року по лютий 2017 року включно.

Оскільки відповідач не надав позивачу відомостей щодо розміру базових ставок за депозитним вкладом «Стандарт» в дол. США строком на 6 місяців, що були встановлені в період з 01 січня 2014 року і по теперішній час, на думку позивача розмір такої ставки залишався незмінним, адже про інше відповідач жодного разу його не повідомляв. У зв`язку з наведеним, загальний розмір процентів, що має бути виплачений відповідачем позивачу на банківський вклад за період з 14 січня 2014 року по 13 вересня 2018 року становить 18 752,41 дол. США.

Позивач просив стягнути з відповідача на його користь банківський вклад у сумі 36 000,00 дол. США та проценти за вказаним вкладом у сумі 18 752,41 дол. США.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 04 лютого 2020 року позов задоволено.

Стягнуто на користь ОСОБА_1 з АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за укладеним між сторонами договором банківського вкладу № SAMDNWFD45400 у сумі 36 000,00 дол. США та проценти за вкладом у сумі 18 752,41 дол. США, а також судовий збір у розмірі 8 810,00 грн.

Рішення місцевого суду мотивовано тим, що між сторонами виникли договірні правовідносини за договором банківського вкладу і позивач довів, а відповідач фактично визнав внесення коштів на депозитний рахунок, який відкритий у АТ КБ «ПриватБанк», тому у відповідача існують зобов`язання щодо повернення вкладникові грошей та нарахованих відсотків за весь період користування коштами.

Постановою Київського апеляційного суду від 02 грудня 2020 року апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 04 лютого 2020 року змінено, викладено другий абзац його резолютивної частини в наступній редакції.

Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором банківського вкладу від 13 січня 2014 року № SAMDNWFD45400 у сумі 36 000,00 дол. США та нараховані проценти по вкладу у сумі 17 124,45 дол. США, а всього - 53 124,45 дол. США.

В іншій частині рішення Печерського районного суду м. Києва від 04 лютого 2020 року залишено без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що висновок суду першої інстанції про стягнення з відповідача на користь позивача суми депозиту у розмірі 36 000,00 дол. США. є законним та обґрунтованим.

Проте, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що після закінчення терміну дії договору й у разі неналежного виконання його умов з банку на користь вкладника не підлягають стягненню проценти за користування грошовим вкладом за процентною ставкою, передбаченою цим же договором, оскільки умовами договору не визначено розміру процентів за користування депозитом у разі закінчення терміну його дії та неналежного виконання грошового зобов`язання за ним.

Тому апеляційний суд зробив висновок про те, що позивач має право на стягнення процентів за період з 14 січня 2014 року по 14 квітня 2018 року, тобто до моменту пред`явлення вимоги про повернення банківського вкладу.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у грудні 2020 року до Верховного Суду, АТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції в частині задоволених позовних вимог скасувати і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Рух касаційної скарги в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 23 грудня 2020 року відкрито касаційне провадження у цивільній справі, витребувано її з Печерського районного суду м. Києва.

04 лютого 2021 року справу розподілено колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в складі суддів: Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Висоцької В. С., Литвиненко І. В.

На підставі ухвали Верховного Суду від 21 жовтня 2021 року справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження колегією в складі п`яти суддів.

Згідно з протоколом автоматичного визначення складу колегії суддів від 03 листопада 2021 року визначено наступний склад колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду для розгляду справи: Грушицький А. І. (суддя-доповідач), Висоцька В. С., Калараш А. А., Литвиненко І. В., Ткачук О. С.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

В касаційній скарзі заявник посилається на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, зокрема вказує, що суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц та постанові Верховного Суду від 30 січня 2020 року у справі № 761/30025/16-ц.

В касаційній скарзі зазначається, що виходячи з наданих відповідачем доказів на підтвердження факту укладення 17 листопада 2014 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ТОВ «Фінансова компанія «Фінілон» (далі - ТОВ «ФК «Фінілон») договору про переведення боргу з подальшим укладенням 18 листопада 2014 року додаткової угоди до цього договору, АТ КБ «ПриватБанк» з 17 листопада 2014 року не несе зобов`язань за договором банківського вкладу від 13 січня 2014 року № SAMDNWFD45400, який є предметом спору, а ТОВ «ФК «Фінілон» є новим боржником за даним правочином. Встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, тобто позов пред`явлений до неналежного відповідача. Суди не звернули увагу на те, що законодавством не регламентовано чіткої та однозначної форми, у якій надається згода кредитора на переведення боргу. Судами попередніх інстанцій не надано належної оцінки наведеним у справі доказам та доводам.

Суд апеляційної інстанції при винесенні постанови зменшив суму стягнутих відсотків, при цьому не зменшив розмір судового збору, стягнутого з відповідача.

Доводи інших учасників справи

Інші учасники справи не надіслали відзив на касаційну скаргу.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суд установив, що 13 січня 2014 року між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», укладено договір № SAMDNWFD400 вкладу «Стандарт», згідно якого позивачу було оформлено депозитний вклад на суму 36 000,00 дол. США строком до 13 липня 2014 року включно із процентною ставкою 9 % річних та відкриттям особистого рахунку № НОМЕР_5 для зарахування вкладу і відсотків.

З матеріалів справи відомо, що вказаний депозитний вклад було внесено з використанням системи Internet Banking Приват24 шляхом списання банком коштів у сумі 36 000,00 дол. США з карткових рахунків позивача: НОМЕР_1 ; НОМЕР_2 ; НОМЕР_3 ; НОМЕР_4 . Залишок за вказаним вкладом станом на 13 січня 2014 року становив 36 000,00 дол. США, що зафіксовано в заяві (розпорядженні) від 13 січня 2014 року № SAMDNWFD400, підписаній сторонами (а. с. 12).

За умовами укладеного між сторонами договору, якщо по закінченню строку вкладу позивач на заявив банку бажання повернути свої кошти, вклад автоматично продовжується ще на один строк. Строк банківського вкладу продовжується неодноразово без явки позивача до банку. У сторін було передбачено право достроково розірвати договір вкладу, повідомивши про це один одного за два банківських дні з дати розірвання договору.

Встановлено, що строк дії договору від 13 січня 2014 року неодноразово продовжувався, оскільки жодна із сторін не подавала заяву про відмову від продовження строку вкладу.

17 листопада 2014 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ТОВ «ФК «Фінілон» укладено договір про переведення боргу з подальшим укладенням 18 листопада 2014 року додаткової угоди до цього договору, згідно якого банк переводить, а товариство приймає на себе виконання зобов`язань по виплаті грошових коштів за договорами депозитних договорів та договорів банківського вкладу відповідно до переліку (додаток № 1), що укладені структурними підрозділами банку, які здійснювали свою діяльність на території АР Крим (а. с. 118-120).

У витязі з електронного додатку № 1 (реєстр кредиторів) до договору про переведення боргу від 17 листопада 2014 року, підписаному головним бухгалтером АТ КБ «ПриватБанк» 03 лютого 2020 року, наявне посилання на договір банківського вкладу № SAMDNWFD400, укладений з ОСОБА_1 , номер депозитного/поточного рахунку № НОМЕР_5 , розмір грошових коштів, у тому числі відсотків, які підлягають до виплати - 36 741,63 грн (а. с. 121).

Згідно довідки головного бухгалтера АТ КБ «ПриватБанк» від 03 лютого 2020 року, відповідач підтверджує факт виконання в повному обсязі зобов`язань щодо перерахунку на рахунки ТОВ «ФК «Фінілон» грошових коштів ОСОБА_1 відповідно до договору переведення боргу від 17 листопада 2014 року та витягу з електронного додатку до цього договору (а. с. 122).

Вимога про повернення банківського вкладу шляхом переказу грошових коштів на картковий рахунок позивача, відкритий в ПАТ КБ «ПриватБанк» була подана позивачем до Херсонської філії ПАТ КБ «ПриватБанк» 17 квітня 2018 року, проте відповідач не повернув банківський вклад та нараховані відсотки (а. с. 17).

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише у межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до положень частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Щодо стягнення банківського вкладу

Статтею 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» визначено, що вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках

у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору; клієнт банку - будь-яка фізична чи юридична особа, що користується послугами банку.

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (стаття 612 ЦК України).

Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Статтею 629 ЦК України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно з частиною першою статті 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Договір банківського вкладу є реальним, оплатним договором і вважається укладеним з моменту прийняття банком від вкладника або третьої особи на користь вкладника грошової суми (вкладу).

Відповідно до частини першої статті 1059 ЦК України договір банківського вкладу укладається в письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту.

Згідно із пунктом 2.4 Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 03 грудня 2003 року № 516, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 29 грудня 2003 року за № 1256/8577, за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від іншої сторони (вкладника) або для неї суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові цю суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, установлених договором.

Частиною першою статті 1060 ЦК України передбачено, що договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад).

За частиною другою статті 1060 ЦК України банк зобов`язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім випадків, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором.

Відповідно до пункту 1.2 вищевказаного Положення договір банківського вкладу (депозиту) укладається на умовах видачі вкладу (депозиту) на першу вимогу (вклад (депозит) на вимогу) або на умовах повернення вкладу (депозиту) зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад (депозит).

У пунктах 52, 53 рішення Європейського суду з прав людини від 29 січня 2013 року у справі «Золотас проти Греції» Суд зазначає, що на підставі статті 830 Цивільного кодексу, якщо особа, яка кладе суму грошей у банк, передає йому право користування нею, то банк має її зберігати і, якщо він використовує її на власну користь, повернути вкладнику еквівалентну суму за умовами угоди. Отже, власник рахунку може добросовісно очікувати, аби вклад до банку перебував у безпеці, особливо якщо він помічає, що на його рахунок нараховуються відсотки. Закономірно, він очікуватиме, що йому повідомлять про ситуацію, яка загрожуватиме стабільності угоди, яку він уклав з банком, і його фінансовим інтересам, аби він міг заздалегідь вжити заходів з метою дотримання законів і збереження свого права власності. Подібні довірчі стосунки невід`ємні для банківських операцій і пов`язаним з ними правом. Суд водночас нагадує, що принцип правової певності притаманний усій сукупності статей Конвенції і є одним з основоположних елементів правової держави.

АТ КБ «ПриватБанк», визнавши внесення грошей на депозитний рахунок та не повертаючи кошти, які належать на праві власності позивачу, порушило положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, статтю 1 Першого Протоколу до Конвенції, згідно якої кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном.

Відповідно до зазначеного, обґрунтованими є висновок судів попередніх інстанцій про стягнення з відповідача на користь позивача суми депозиту у розмірі 36 000,00 дол. США, оскільки відповідач не виконав законну вимогу позивача про повернення належних йому коштів.

Доводи АТ КБ «ПриватБанк» про те, що належним боржником перед ОСОБА_1 є ТОВ «ФК «Фінілон» згідно умов договору про переведення боргу від 17 листопада 2014 року є необґрунтованими з огляду на таке.

Згідно зі статтею 520 ЦК України боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом.

Стаття 520 ЦК України передбачає, що у правовідносинах із заміни боржника беруть участь три особи: кредитор, боржник, особа, третя особа, яка має намір стати боржником. В будь-якому випадку для здійснення такої заміни має бути наявна тристороння згода: а) боржник виявив згоду на те, щоб він був замінений; б) третя особа виявила згоду на те, щоб набути обов`язків боржника; в) кредитор надав згоду на заміну боржника. Відсутність згоди хоча б однієї із сторін не дає підстав для заміни боржника.

З матеріалів відомо, що позивач не надавав згоду на заміну боржника АТ КБ «ПриватБанк» на ТОВ «ФК «Фінілон», в зв`язку із чим доводи банку про те, що відповідач не є стороною за договором банківського вкладу, укладеним 13 січня 2014 року є безпідставними.

Оскільки стороною укладеного договору банківського вкладу є ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», то згідно зі статтями 526, 631, 651, 653, 1058, 1075 ЦК України зобов`язання за договором має виконувати саме АТ КБ «ПриватБанк» як юридична особа. Ліквідація філій або припинення у будь-який спосіб їх діяльності не звільняє відповідача від виконання обов`язків за укладеними і дійсними договорами.

Отже, висновки судів першої та апеляційної інстанцій про виникнення у відповідача грошового зобов`язання повернути позивачу на його вимогу суму вкладу у розмірі 36 000,00 дол. США ґрунтуються на встановлених обставинах, належним чином оцінених судом доказах та правовідносинах сторін.

Щодо стягнення процентів

З матеріалів справи відомо, що позивач просив стягнути з відповідача суму процентів, що мала бути виплачена йому на банківський вклад за період з 14 січня 2014 року по 13 вересня 2018 року на загальну суму 18 752,41 дол. США.

Статтею 1061 ЦК України передбачено, що банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу. Якщо договором не встановлений розмір процентів, банк зобов`язаний виплачувати проценти у розмірі облікової ставки Національного банку України. Банк має право змінити розмір процентів, які виплачуються на вклади на вимогу, якщо інше не встановлено договором.

У разі зменшення банком розміру процентів на вклади на вимогу новий розмір процентів застосовується до вкладів, внесених до повідомлення вкладників про зменшення процентів, зі спливом одного місяця з моменту відповідного повідомлення, якщо інше не встановлено договором.

Встановлений договором розмір процентів на строковий вклад або на вклад, внесений на умовах його повернення у разі настання визначених договором обставин, не може бути односторонньо зменшений банком, якщо інше не встановлено законом.

Умова договору щодо права банку змінювати розмір процентів на строковий вклад в односторонньому порядку є нікчемною.

Проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав.

Проценти на банківський вклад виплачуються вкладникові на його вимогу зі спливом кожного кварталу окремо від суми вкладу, а невитребувані у цей строк проценти збільшують суму вкладу, на яку нараховуються проценти, якщо інше не встановлено договором банківського вкладу.

У разі повернення вкладу виплачуються усі нараховані до цього моменту проценти.

Таким чином, строковий договір банківського вкладу покладає на банк обов`язок прийняти від вкладника суму коштів, нарахувати на неї проценти та повернути ці кошти з процентами зі спливом встановленого договором строку.

Згідно зі статтею 1066 ЦК України за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.

Відповідно до статті 1070 ЦК України за користування грошовими коштами, що знаходяться на рахунку клієнта, банк сплачує проценти, сума яких зараховується на рахунок, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка або законом.

Сума процентів зараховується на рахунок клієнта у строки, встановлені договором, а якщо такі строки не встановлені договором, - зі спливом кожного кварталу. Проценти, передбачені частиною першою цієї статті, сплачуються банком у розмірі, встановленому договором, а якщо відповідні умови не встановлені договором, - у розмірі, що звичайно сплачується банком за вкладом на вимогу.

Відмова банку виконати розпорядження клієнта з видачі належних йому за договором банківського рахунку сум свідчить про невиконання банком своїх зобов`язань та має наслідком настання відповідальності, передбаченої законом.

Закінчення строку дії договору банківського вкладу або розірвання договору банківського вкладу на вимогу однієї із сторін, в разі невиконання зобов`язань не припиняє зобов`язальних правовідносин, а трансформує їх в охоронні, що містять обов`язок відшкодувати заподіяні збитки, встановлені договором чи законом.

Зазначений правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 761/26293/16-ц (провадження № 14-64цс19), у якій Велика Палата погодилася із висновками, викладеними у постановах Верховного Суду України від 10 червня 2015 року у справі № 6-36цс15, від 02 березня 2016 року у справі № 6-2861цс15, від 27 квітня 2016 року у справі № 6-302цс16 та не знайшла підстав для відступу від них.

Суди установили, що договір банківського вкладу, укладений між сторонами, не містить визначеного розміру процентної ставки за користування вкладом у разі неналежного виконання зобов`язань за цим договором після закінчення терміну його дії, тобто після пред`явлення вимоги про повернення банківського вкладу.

ОСОБА_1 пред`явив письмову вимогу про повернення банківського вкладу шляхом переказу грошових коштів на його картковий рахунок до Херсонської філії ПАТ КБ «ПриватБанк» 17 квітня 2018 року.

Суд апеляційної інстанції зазначав, що після закінчення терміну дії договору й у разі неналежного виконання його умов з банку на користь вкладника не підлягають стягненню проценти за користування грошовим вкладом за процентною ставкою, передбаченою цим же договором, оскільки умовами договору не визначено розміру ставки процентів за користування депозитом у разі закінчення терміну його дії та неналежного виконання грошового зобов`язання за ним.

Враховуючи наведене, загальна сума процентів за договором № SAMDNWFD400 вкладу «Стандарт» за період з 14 січня 2014 року по 14 квітня 2018 року має становити 17 124,45 дол. США.

Вказаний розрахунок процентів не спростований відповідачем, іншого розміру процентів, які підлягають виплаті за депозитним вкладом, відповідач не навів.

Таким чином, наведені в касаційній скарзі доводи стосовно стягнення процентів за банківським вкладом не спростовують висновку суду апеляційної інстанції.

Щодо розподілу судових витрат

Порядок розподілу судових витрат вирішується за правилами, встановленими в статтях 141-142 ЦПК України. У статті 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

За наслідками розгляду позовних вимог, такі підлягають задоволенню в загальному розмірі 53 124,45 дол. США, що становить 97 % від ціни позову 54 752,41 дол. США.

При подачі позову позивач сплатив 8 810,00 грн судового збору. Отже, ураховуючи правило пропорційності, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 8 545,70 грн витрат по сплаті судового збору за подання позовної заяви.

Відповідач при поданні апеляційної скарги сплатив 13 215,00 грн. Позовні вимоги за наслідками розгляду апеляційної скарги задоволені на 3 %, тому з позивача на користь відповідача підлягає стягненню 396,45 грн у рахунок відшкодування витрат по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції, постановляючи рішення про зменшення розміру процентів на вищезазначене уваги не звернув та залишив без змін рішення суду першої інстанції в частині розміру стягнутого судового збору.

З урахуванням взаємозаліку вимог по сплаті судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 8 149,25 грн.

При цьому сума сплаченого відповідачем судового збору за подання касаційної скарги за ним і залишається, оскільки доводи касаційної скарги знайшли підтвердження лише в частині розподілу судових витрат, підстав для скасування судових рішень по суті позовних вимог Верховний Суд не встановив.

Отже, оскаржувані судові рішення підлягають зміні в частині розподілу судових витрат.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Частиною першою статті 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Частиною першою статті 412 ЦПК України визначено, що підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Оскільки у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, але порушено норми процесуального права, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про часткове задоволення касаційної скарги.

Керуючись статтями 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 04 лютого 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 02 грудня 2020 року у частині розподілу судових витрат змінити.

Стягнути із акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 8 149 (вісім тисяч сто сорок дев`ять) грн 25 коп. судового збору.

В іншій частині рішення Печерського районного суду міста Києва від 04 лютого 2020 року у незміненій апеляційним судом частині та постанову Київського апеляційного суду від 02 грудня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді: А. І. Грушицький

А. А. Калараш І. В. Литвиненко О. С. Ткачук