Справа № 131/1033/21
Провадження № 2/131/511/2021
05.11.2021 м. Іллінці
Іллінецький районний суд Вінницької області
в складі головуючого судді Балтака Д.О.
розглянувши в судовому засіданні у порядку загального позовного провадження без фіксації процесуальної дії технічними засобами в м. Іллінці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,-

встановив:
У вересні 2021 р. до Іллінецького районного суду Вінницької області звернулась ОСОБА_1 із зазначеним позовом, у якому вказала, що їй на праві приватної власності належить житловий будинок розташований в АДРЕСА_1 , що підтверджується Договором купівлі-продажу житлового будинку, зареєстрованим за № 90 від 25.01.2021 р приватним нотаріусом Іллінецького нотаріального округу Вінницької області Таранюком Т.Є. та Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. В будинку також зареєстрований відповідач по справі ОСОБА_2 який фактично в ньому ніколи не проживав, про факт реєстрації позивачу стало відомо під час купівлі будинку, попередні власники також не володіють інформацією про дану особу та його реєстрацію. У зв`язку із зазначеним позивач звернулася до суду із вказаним позовом та просить суд визнати відповідача такими, що втратив право користування жилим приміщенням, оскільки факт реєстрації відповідача порушує її право на вільне розпорядження і користування будинком та обмежує її законні права.
Ухвалою Іллінецького районного суду Вінницької області від 14 вересня 2021 р. справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження.
Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явилася, проте подала до суду заяву про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги просить задовольнити.
Відповідач будучи повідомленим про час та місце розгляду справи належним чином, в судове засідання не з`явився, не повідомивши суд про причини своєї неявки.
За таких обставин, суд згідно частини 4 статті 200 ЦПК України, вважає за можливе розглянути справу у відсутність сторін на підставі наявних у справі письмових доказів та ухвалити у справі заочне рішення, яким позов задовольнити з наступних мотивів.
Судом установлено, що ОСОБА_1 на праві приватної власності належить житловий будинок розташований в АДРЕСА_1 , що підтверджується договором купівлі-продажу житлового будинку, зареєстрованим за № 90 від 25.01.2021 р. приватним нотаріусом Іллінецького нотаріального округу Вінницької області Таранюком Т.Є. (а.с. 6-7), Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 241646591 від 25.01.2021 р. (а.с. 8), Договором купівлі-продажу земельної ділянки зареєстрованим за № 91 від 25.01.2021 р. приватним нотаріусом Іллінецького нотаріального округу Вінницької області Таранюком Т.Є. (а.с. 9-10) та Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 241647859 від 25.01.2021 р. (а.с. 11).
Відповідно до акту обстеження матеріально-побутових умов проживання ОСОБА_1 за адресою АДРЕСА_1 , від 06.09.2021 р. встановлено, що за даною адресою з невідомих причин зареєстрований ОСОБА_2 1993 року народження, який за даною адресою ніколи не проживав (а.с. 12).
Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Згідно частини 1 статті 317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Змістом статті 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини 1 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.
Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.
Змістом частини 1 статті 383 ЦК України та статті 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатись цією власністю на свій розсуд.
Положеннями частини 1 статті 156 ЖК УРСР визначено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до частини 4 статті 156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині 2 статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.
За положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є, із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї. Власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.
Згідно статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Оскільки позивач є власником житлового будинку, яка не надавала згоду на вселення та реєстрацію у ньому відповідача та відповідно зазначених вище довідок відповідач не проживає у житловому будинку позивача, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги законні та обґрунтовані, а тому підлягають задоволенню.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 6, 317, 319, 328, 391, 405 ЦК України, ст.ст. 141, 200, 206, 263-265 ЦПК України, суд -
ухвалив:
Визнати ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .
Копію цього рішення невідкладно надіслати сторонам.
Заочне рішення може бути переглянуте судом за письмовою заявою відповідача, поданою протягом 30 днів з дня його проголошення. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом встановлених строків не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Позивач: ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_3 .
Відповідач: ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП невідомий, адреса реєстрації місця проживання: АДРЕСА_2 , адреса фактичного проживання невідома.
Суддя: