Справа № 428/343/21
Провадження № 22-ц/810/756/21
ЛУГАНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 листопада 2021 року Луганський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Назарової М.В.,

суддів: Кострицького В.В., Луганської В.М.,

за участю секретаря Сінько А.І.,

учасники справи: позивач ОСОБА_1 , відповідач Управління поліції охорони в Луганській області,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Луганського апеляційного суду в м. Сєвєродонецьку в порядку спрощеного провадження

апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі свого представника ОСОБА_2

на рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 14 липня 2021 року, ухваленого Сєвєродонецьким міським судом Луганської області у складі: судді Посохова І.С. в приміщенні того ж суду,

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Оверченко Оксана Анатоліївна, до Управління поліції охорони в Луганській області про стягнення частини не нарахованої та не виплаченої заробітної плати,

в с т а н о в и в:

У січні 2021 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом, який мотивував тим, що рішенням Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 19.03.2019 позовні вимоги ОСОБА_1 були задоволені: визнано незаконним наказ про звільнення ОСОБА_1 та поновлено з 15.11.2017 на роботі на посаді охоронника 3 розряду взводу охорони об`єктів та публічної безпеки Лисичанського міського відділу Управління поліції охорони в Луганській області та стягнуто на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 15.11.2017 по 19.03.2019 у розмірі 52 226, 46 грн, визначений без утримання податків й інших обов`язкових платежів.

Відповідачем у квітні 2019 року була нарахована позивачу заробітна плата (заборгованість) в розмірі 58 377, 69 грн, в травні 2019 року позивачу була нарахована заробітна плата у розмірі 4407,89 грн, а вже в червні 2019 року позивачу була нарахована заробітна плата у розмірі 3 297,58 грн, що є нижчою ніж встановлена мінімальна заробітна плата по Україні.

Позивач зазначає, що мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обов`язковою на всій території України для підприємств усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб, які використовують працю найманих працівників, за будь-якою системою оплати праці. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет на 2020 рік» встановлена мінімальна заробітна плата у місячному розмірі: з 1 січня - 4723 грн, з 1 вересня - 5000 грн; у погодинному розмірі: з 1 січня - 28,31 грн, з 1 вересня - 29,2 грн. Якщо нарахована заробітна плата працівника, який виконав місячну норму праці, є нижчою за законодавчо встановлений розмір мінімальної заробітної плати, роботодавець проводить доплату до рівня мінімальної заробітної плати, яка виплачується щомісячно одночасно з виплатою заробітної плати. Якщо розмір заробітної плати у зв`язку з періодичністю виплати її складових є нижчим за розмір мінімальної заробітної плати, проводиться доплата до рівня мінімальної заробітної плати.

У зв`язку з цим позивач вважає, що відповідачем, починаючи з червня 2019 року по жовтень 2020 року, було грубо порушено законодавство про працю, що призвело до ненарахування та недоплати позивачу заробітної плати до рівня мінімальної заробітної плати у розмірі 11 759, 12 грн.

З урахуванням збільшення позовних вимог, позивач просив стягнути з Управління поліції охорони в Луганській області на користь ОСОБА_1 доплату до рівня мінімальної заробітної плати у розмірі 27 596, 64 грн.

Від відповідача надійшов відзив на позов проти задоволення позову, в якому зазначено, що середній заробіток для такої категорії працівників як ОСОБА_1 розраховується згідно із нормами, зазначеними у Порядку №100, виходячи із виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують місяцю мобілізації, призову або укладення контракту. Нарахування виплат, що обчислюється із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, проводяться шляхом множення середньоденної (або середньогодинної) заробітної плати на число робочих днів (або на норму тривалості робочого часу у відповідному місяці), які мають бути оплачені за середнім заробітком. Розрахунок середньої заробітної плати наведено у п. 4 розділу III Порядку № 100.

На підставі поданих УПО Луганської області розрахунків судом прийнята середньогодинна заробітна плата в розмірі 20,59 грн. Суми середнього заробітку, які виплачуються працівнику, який уклав контракт з ЗСУ, не підлягають індексації, але підлягають коригуванню у разі збільшення окладу такого працівника, відповідно до п. 10 Порядку №100.

УПО Луганської області у відповідності до Колективного договору, прийнятого на 2019-2021 роки, де відбулось збільшення окладів працівників та у відповідності до наказу Управління від 14.05.2019 №217 «Про встановлення розміру коефіцієнта коригування заробітної плати у випадках збереження середнього заробітку у 2019 році», яким було встановлено коефіцієнт 1,12, перераховано середньогодинний заробіток ОСОБА_1 і який становить 23,06 грн.

В даному ж випадку працівником така норма відпрацьована не була, оскільки він уклав контракт зі Збройними Силами України. Відповідно здійснення донарахування виплати до розміру мінімальної заробітної плати неправомірно.

Від позивача надійшла відповідь на відзив відповідача, в якій зазначено, що заперечення щодо позовних вимог, викладених відповідачем у письмовому відзиві на позов, він вважає необґрунтованими та безпідставними.

Рішенням Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 14 липня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Оверченко Оксана Анатоліївна, до Управління поліції охорони в Луганській області про стягнення частини не нарахованої та не виплаченої заробітної плати відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 в особі свого представника ОСОБА_2 просить скасувати рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 14 липня 2021року повністю і ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, а також порушення норм матеріального і процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що залишилася нез`ясованою інформація про розмір заробітної плати та її складові станом на 01.03.2021 на посаді охоронника 3 розряду взводу охорони об`єктів та публічної безпеки відповідача або на аналогічній посаді; не зрозуміло, яким чином розраховувалася середня заробітна плата позивача та чому позивачу нарахована кожного місяця різна заробітна плата; посилання відповідача на внесені зміни до Порядку №100 неспроможні, оскільки позовні вимоги заявлено за період з червня 2019 року; помилковими є посилання відповідача те, що на коригування заробітної плати на госпрозрахункових підприємствах здійснюється з урахуванням фінансових можливостей підприємства, оскільки порушено державні норми і гарантії в оплаті праці; в Колективному договорі Управління поліції охорони в Луганській області на 2019-2021 року встановлено забезпечення розміру заробітної плати працівників не менше мінімальної заробітної плати, як і в Закону України «Про оплату праці»; тому позивач вважає, відповідачем, починаючи з червня 2019 року по теперішній час, було грубо порушено законодавства про працю, що призвело до недоврахування та недоплати позивачу заробітної плати до рівня мінімальної заробітної плати.

Від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу позивача, в якому зазначено, що Управління діяло і діє в межах чинного законодавства та зберігає за позивачем посаду та середній заробіток станом на теперішній час, тому просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги позивача в повному обсязі.

Протоком автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18.08.2021 року головуючим у справі визначено суддю Назарову М.В., склад колегії Кострицького В.В., Стахової Н.В. Апеляційне провадження по справі було відкрито 20 серпня 2021 року. Ухвалою суду від 01 вересня 2021 року справу призначено до апеляційного розгляду на 21 жовтня 2021 року о 14-30 год. 21 жовтня 2021 року судове засідання не було проведено у зв`язку з перебуванням у щорічній відпустці з 18.10.2021 по 23.10.2021 головуючого судді Назарової М.В., відкладено на 04 листопада 2021 року о 14-30 год. Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04.11.2021 вилучено суддю Стахову Н.В. у зв`язку з перебуванням на лікарняному, новий суддя у складі суду Луганська В.М.

Сторони, належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, до судового засідання не з`явилися, що відповідно до вимог частини другої статті 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає скаргу такою, що не підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення по винно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосування норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Судом встановлено, що рішенням Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 19.03.2019 ОСОБА_1 було поновлено з 15.11.2017 на роботі на посаді охоронника 3 розряду взводу охорони об`єктів та публічної безпеки Лисичанського міського відділу Управління поліції охорони в Луганській області та стягнуто з Управління поліції охорони в Луганській області на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 15.11.2017 по 19.03.2019 в розмірі 52 226, 46 грн, визначений без утримання податків й інших обов`язкових платежів (а.с. 8-10).

У вказаному рішенні судом, зокрема, встановлено, що ОСОБА_1 перебував в трудових відносинах з Управлінням поліції охорони в Луганській області в період з 29.03.2016 по 14.11.2018;

30.10.2017 ОСОБА_1 уклав контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних силах України на посадах осіб сержантського та рядового складу строком на три роки;

14.11.2017 позивач був звільнений з роботи на підставі п. 3 ст. 36 КЗпП України у зв`язку зі вступом на військову службу, що підтверджується копією трудової книжки ОСОБА_1 серії НОМЕР_1 та копією витягу з наказу від 14.11.2017 року № 69 в/с.

Відповідно до листа Управління поліції охорони в Луганській області «Про надання відповіді на адвокатський запит» за період з квітня 2019 по лютий 2021 не відбулось підвищення, змін розміру окладів охоронників 3 розряду взводу охорони об`єктів та публічної безпеки Лисичанського міського відділу Управління поліції охорони в Луганській області (а.с. 68).

Відповідно до Положення про управління поліції охорони в Луганській області, затвердженого Наказом Національної поліції України від 06.11.2015 № 58 (в редакції Наказу НП від 21.02.2019 №1050) Управління поліції охорони в Луганській області є територіальним підрозділом Національної поліції України, здійснює свою діяльність за рахунок коштів від надання послуг охорони, які здійснюються на договірних засадах. Тобто УПО Луганської області є органом державної влади, який здійснює свою діяльність на госпрозрахунковій основі (а.с. 77-84).

Зміни посадових окладів, тарифних ставок працівників, у тому числі на посаді, яка зберігається за позивачем, відбулися з прийняття Колективного договору Управління поліції охорони в Луганській області на 2019-2020 роки, зареєстрованим 25.02.2019.

Згідно з довідкою про доходи ОСОБА_1 , який працює в Управлінні поліції охорони в Луганській області, заробітна плата останнього складає: за травень 2019 року 4407,89 грн, за червень 2019 року 3297,58 грн, за липень 2019 року 4243,18 грн, за серпень 2019 року 3851,02 грн, за вересень 2019 року 3874,08 грн, за жовтень 2019 року 4058,56 грн, за листопад 2019 року 3874,08 грн, за грудень 2019 року 3827,96 грн, за січень 2020 року 3851,02 грн, за лютий 2020 року 3689,60 грн, за березень 2020 року 3874,08 грн, за квітень 2020 року 3851,02 грн, за травень 2020 року 3482,06 грн, за червень 2020 року 3689,60 грн, за липень 2020 року 4243,04 грн, за серпень 2020 року 3689,60 грн, за вересень 2020 року 4058,56 грн, за жовтень 2020 року 3851,02 грн, за листопад 2020 року 3874,08 грн, за грудень 2020 року 4012,44 грн, за січень 2021 року 3482,06 грн, за лютий 2021 року 3689,60 грн, за березень 2021 року 4058,56 грн, за квітень 2021 року 4035,50 грн, за травень 2021 року 3320,64 грн, за червень 2021 року 3689,60 грн.

Спірні правовідносини виникли між сторонами з приводу нарахування та виплати позивачу як особі, яку прийнято на військову службу за контрактом на весь час його дії, у відповідності до частини третьої статті 119 КЗпП України збереженого середнього заробітку, який, на думку позивача, має бути не нижчим за мінімальну заробітну плату в Україні.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд виходив з того, що відповідачем середній заробіток позивача під час проходження ним військової служби за контрактом розрахований у відповідності до вимог Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995, а тому не доведено фактів порушення відповідачем прав позивача.

Колегія суддів погоджує такий висновок суду з огляду на наступне.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Згідно з частиною першою статті 3 та статтею 4 КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулюються законодавством про працю, яке складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Згідно з частиною першою статті 94 КЗпП України, приписи якої кореспондуються з частиною першою статті 1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

У Рішенні від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 у справі № 1-13/2013 Конституційний Суд України зазначив, що поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків, а також дійшов висновку, що під заробітною платою, що належить працівникові, необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

Таким чином, заробітною платою є винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець (власник або уповноважений ним орган підприємства, установи, організації) виплачує працівникові за виконану ним роботу (усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).

Структура заробітної плати визначена статтею 2 Закону України «Про оплату праці», за змістом якої заробітна плата складається з основної та додаткової заробітної плати, а також з інших заохочувальних та компенсаційних виплат.

Основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки), яка встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців.

Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій.

Інші заохочувальні та компенсаційні виплати - це виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Відповідно до частини першої статті 4 Закону України «Про оплату праці» джерелом коштів на оплату праці працівників госпрозрахункових підприємств є частина доходу та інші кошти, одержані внаслідок їх господарської діяльності.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є, зокрема призов або вступ працівника або власника - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада відповідно до частини третьої статті 119 цього Кодексу.

Відповідно до частини третьої статті 119 КЗпП України за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб-підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком № 100.

Пунктом 2 Порядку № 100 (в редакції, чинній станом на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку.

Згідно з пунктом 5 розділу IV Порядку № 100 нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

За змістом пункту 8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадиться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на два сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Згідно з абзацами першим, другим пункту 10 Порядку № 100, який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, у випадках підвищення тарифних ставок і посадових окладів на підприємстві, в установі, організації відповідно до актів законодавства, а також за рішеннями, передбаченими в колективних договорах (угодах), як у розрахунковому періоді, так і в періоді, протягом якого за працівником зберігається середній заробіток, заробітна плата, включаючи премії та інші виплати, що враховуються при обчисленні середньої заробітної плати, за проміжок часу до підвищення коригуються на коефіцієнт їх підвищення. На госпрозрахункових підприємствах і в організаціях коригування заробітної плати та інших виплат провадиться з урахуванням їх фінансових можливостей. Виходячи з відкоригованої таким чином заробітної плати у розрахунковому періоді, за встановленим у пунктах 6, 7 і 8 розділу IV порядком визначається середньоденний (годинний) заробіток. У випадках, коли підвищення тарифних ставок і окладів відбулось у періоді, протягом якого за працівником зберігався середній заробіток, за цим заробітком здійснюються нарахування тільки в частині, що стосується днів збереження середньої заробітної плати з дня підвищення тарифних ставок (окладів).

У постанові Верховного Суду України від 18 лютого 2015 року у справі 6-234цс14 наведено правовий висновок про те, що на госпрозрахункових підприємствах і в організаціях коригування заробітної плати та інших виплат провадиться з урахуванням їх фінансових можливостей, а зменшення коефіцієнта підвищення тарифних ставок і посадових окладів на підприємстві провадиться відповідно до актів законодавства, а також за рішеннями, передбаченими в колективних договорах (угодах). Таке рішення приймається органом підприємства, відповідно до повноважень, встановлених статутом підприємства.

У постанові Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 212/1268/13-ц (провадження № 61-13969св18) зроблено висновок про те, що на госпрозрахункових підприємствах і в організаціях коригування заробітної плати та інших виплат провадиться з урахуванням їх фінансових можливостей, таке рішення приймається виконавчим органом підприємства, відповідно до повноважень, встановлених його статутом. Отже, чинним законодавством передбачено право підприємства визначати розмір коефіцієнта коригування для встановлення середньої заробітної плати при підвищенні тарифних ставок і посадових окладів на підприємстві, а тому відповідач, як госпрозрахункове підприємство, з урахуванням фінансових можливостей правомірно здійснив коригування заробітної плати в межах фінансових можливостей підприємства.

Змінами, внесеними постановою 1213 до Порядку (набрали законної сили з 12.12.2020), зокрема виключено норму щодо застосування коефіцієнту коригування при обчисленні середньої заробітної плати у разі підвищення тарифних ставок (посадових окладів) у розрахунковому періоді чи у періоді збереження середньої заробітної плати.

Тобто, у разі підвищення тарифних ставок (посадових окладів), наприклад з 1 січня 2021 року, всі виплати, що враховуються при обчисленні середньої заробітної плати враховуватимуться у тому розмірі, в якому вони нараховані без застосування коефіцієнта підвищення тарифних ставок (посадових окладів).

При цьому, підстав для перерахунку середньої заробітної плати, яка зберігалася за працівниками до набрання чинності постанови 1213 і була нарахована з урахуванням коефіцієнтів підвищення тарифних ставок (посадових окладів), немає, але в подальшому її розмір коригуватися не буде.

За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до частин першої, другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її правильного вирішення, суд дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні заявлених позовних вимог з огляду на те, що при визначені середньомісячної заробітної плати позивача відповідач обчислив його середньоденний заробіток, взявши за основу заробітну плату за два місяці, що передували мобілізації, а середнього динна заробітна плата позивача становить 20,59 грн (визначена рішенням суду, що набрало законної сили), які підлягають коригуванню у разі збільшення окладу працівника відповідно до п. 10 Порядку № 100.

З урахуванням наданих відповідачем доказів про збільшення окладів працівників та у відповідності до наказу Управління від 14.05.2019 №217 «Про встановлення розміру коефіцієнту коригування заробітної плати у випадках збереження середнього заробітку у 2019 році», яким було встановлено коефіцієнт 1,12 перераховано середньогодинний заробіток ОСОБА_1 і який становить 23,06 грн.

Виходячи із встановлених норм тривалості робочого часу на 2019-2020 роки, відповідачем вірно розрахована заробітна плата позивача, яка становить: 2019 рік травень 167 годин 3851,02 грн, червень 143 години 3297,58 грн, липень 184 години 4243,04 грн, серпень 167 години 3851,02 грн, вересень 168 годин 3874,08 грн, жовтень 176 годин 4058,56 грн, листопад 168 годин 3874,08 грн, грудень 166 годин 3827,96 грн; 2020 рік: січень 167 годин 3851,02 грн, лютий 160 годин 3689,60 грн, березень 2020 168 годин 3874,08 грн, квітень 167 годин 3851,02 грн, травень 151 година 3482,06 грн, червень 160 годин 3689,60 грн, липень 184 години 4243,04 грн, серпень 160 годин 3689,60 грн, вересень 176 годин 4058,56 грн, жовтень 167 годин 3851,02 грн, листопад 168 годин 3874,08 грн, грудень 174 години 4012,44 грн; 2021 рік: січень 151 година 3482,06 грн, лютий 160 годин 3689,60 грн, березень 176 годин 4058,56 грн, квітень 175 годин 4035,50 грн, травень 144 години 3320,64 грн, червень 160 годин 3689,60 грн (а.с. 46-47, 135-136).

Отримання заробітної плати позивачем у вказаному розмірі підтверджено відповідачем та з розрахунків позивача також вбачається її отримання саме в такому розмірі.

При цьому висновок суду про відмову у задоволенні позову є правильним також з огляду на врахування фінансових можливостей УПО Луганської області, згідно фінансових звітів якого у 2018, 2019 роках діяльність його була збитковою (а.с. 106, 107) і відповідно наказами Управління від 13.05.2019 №217 та від 02.01.2020 №4а був встановлений коефіцієнт коригування посадових окладів в розмірі 1,12.

Незважаючи на визначений коефіцієнт коригування в наказі УПО Луганської області 1,06, на виконання ч. 3 119 КЗпП України щодо збереження середнього заробітку відповідачем при розрахунку середнього заробітку ОСОБА_1 з 01.09.2020 залишено коефіцієнт коригування на попередньому рівні - в розмірі 1,12.

З 12.12.2020, як зазначено вище, відсутня правова позиція стосовно здійснення перерахунку в разі зміни розміру посадових окладів та тарифних ставок.

Тобто, відповідач як госпрозрахункове підприємство правомірно зменшило розмір коефіцієнта коригування для встановлення середньої заробітної плати при підвищенні посадових окладів, проте залишило попередній коефіцієнт для розрахунку заробітної плати позивача, а отже, не порушило прав позивача на оплату праці. Внаслідок дотримання вимог законодавства і локальних актів щодо встановлення певного коефіцієнту коригування заробітної плати, відсутні підстави для стягнення на користь позивача невиплаченої середньої заробітної плати за спірний період, а посиланні в апеляційній скарзі на внесені зміни до Порядку №100 неспроможні, оскільки позовні вимоги заявлено за період з червня 2019 року.

Також, враховуючи вищенаведене, не заслуговує на увагу довід апеляційної скарги про нез`ясування судом інформації про розмір заробітної плати та її складові станом на 01.03.2021 на посаді охоронника 3 розряду взводу охорони об`єктів та публічної безпеки відповідача або на аналогічній посаді, а також про незрозумілість, яким чином розраховувалася середня заробітна плата позивача та чому позивачу нарахована кожного місяця різна заробітна плата.

Доводи скарги фактично зводяться до власного помилкового тлумачення позивачем норм права, що регулюють спірні правовідносини, оскільки згідно з визначенням, наведеним у Законі України «Про оплату праці» мінімальна заробітна плата, яку позивач вважає відповідач винен йому сплатити, - це встановлений законом мінімальний розмір оплати праці за виконану працівником місячну (годинну) норму праці, у той час коли в даному випадку позивачем така норма не було відпрацьована, оскільки він уклав контракт зі Збройними Силами України та має право саме на збереження його середньої заробітної плати, розрахунок якої визначений відповідачем вірно у відповідності до Порядку №100.

За таких обставин, доводи скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

У відповідності до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду без змін, оскільки доводи апеляційної скарги правильних висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. 367, 374, 375 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі свого представника ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 14 липня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Дата складення повного тексту постанови 08 листопада 2021 року.

Головуючий

Судді: