Дата документу 08.11.2021 Справа № 323/943/20
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ЄУН 323/943/20 Головуючий у 1 інстанції Смокович М.В.
Провадження №22ц/807/2829/21 Суддя-доповідач: Поляков О.З.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 листопада 2021 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Запорізького апеляційного суду у складі:

Головуючого: Полякова О.З.,

суддів: Кухаря С.В.,

Крилової О.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Оріхівського районного суду Запорізької області від 28 травня 2021 року по справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2020 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

В обґрунтування своїх вимог зазначали, що ОСОБА_1 звернувся до АТ КБ «ПриватБанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим 28 березня 2008 року підписав заяву № б/н, та згідно якої відповідачу відкрито кредит у розмірі, що зазначений у довідці про зміну умов кредитування та обслуговування картрахунку, який в подальшому було збільшено до 10000 грн.

Своїм підписом у заяві відповідач підтвердив, те що підписана ним заява разом з Умовами та Тарифами банку, які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua складає договір про надання банківських послуг.

Крім того, 28 березня 2008 року відповідачем також було підписано Довідку про умови кредитування з використанням картки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду». В цій довідці ОСОБА_1 своїм підписом підтвердив, що ознайомлений з фінансовими умовами надання кредитки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» і прикладами розрахунку суми плати за використання кредитних коштів.

В процесі користування кредитними коштами, ОСОБА_1 не надавав своєчасно Банку грошові кошти для погашення за борговими зобов`язаннями, у зв`язку з чим станом на 22 березня 2020 року має заборгованість у загальному розмірі 71397,19 грн., з яких: заборгованість по тілу кредиту 34551,31 грн.; 0 грн. - заборгованість за нарахованими відсотками; 14212,60 грн. - заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625; 18995,32 грн. нараховано пені; а також штрафи відповідно до п. 8.6 Умов та правил надання банківських послуг: 250 грн. фіксована частина, 3387,96 грн. процентна складова.

Посилаючись на наведене, АТ КБ «ПриватБанк» просило суд стягнути з ОСОБА_1 на їх користь заборгованість за кредитним договором № б/н від 28 березня 2008 року у розмірі 71397,19 грн. та 2102 грн. судових витрат.

У березні 2021 року від АТ КБ «ПриватБанк» на адресу суду надійшла заява про зменшення позовних вимог, відповідно до якої позивач просив стягнути з ОСОБА_1 34551,31 грн. заборгованості за тілом кредиту та 12418,28 грн. заборгованості за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625.

Рішенням Оріхівського районного суду Запорізької області від 28 травня 2021 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором б/н від 28 березня 2008 року у розмірі 10000 грн. та 447,52 грн. судових витрат. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням АТ КБ «ПриватБанк» подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просять рішення Оріхівського районного суду Запорізької області від 28 травня 2021 року в частині відмови скасувати, та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» задовольнити у повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що фактичне звільнення боржника від сплати заборгованості судовим рішенням,з урахуванням того, що відповідачем заборгованість не оспорювалася та не заявлялись позовні вимоги про визнання вказаного кредитного договору недійсним або нікчемним, є безпідставним. Доведеність факту отримання відповідачем кредитної картки із встановленим на ній кредитним лімітом, активне користування нею, у тому числі після збільшення кредитного ліміту, в сукупності є свідченням наявності між сторонами кредитно-договірних зобов`язань.

Щодо збільшення розміру тіла кредиту АТ КБ «ПриватБанк» зазначають, що ОСОБА_1 скористався однією із послуг Банку та здійснив покупки на умовах миттєвої розстрочки, за рахунок якої розмір заборгованості за тілом кредиту відповідно збільшився. Так, з 30 травня 2017 року по 30 грудня 2017 року на виконання умов укладеної кредитної угоди за послугою «Миттєва розстрочка», з рахунку списувався щомісячний платіж у розмірі 213,86 грн. Скориставшись даною послугою, у Відповідача виникло зобов`язання в рамках сервісу «Миттєва розстрочка», зі здійсненням регулярних платежів для оплати здійсненої покупки. Оскільки послуга «Миттєва розстрочка» не є окремим кредитним договором, а є тільки додатковою послугою для власників кредитних карт підписання окремого кредитного договору не вимагається.

Відповідач зобов`язався повернути витрачену частину кредитного ліміту відповідно до умов Договору, а саме поповнення Картрахунку Держателя у розмірі не менше мінімального обов`язковий платежу. Мінімальний обов`язковий платіж розраховується в процентному співвідношенні від загальної заборгованості Клієнта.

Пунктами 1.1.1.67., 1.1.5.1., 1.1.5.2. Договору передбачена можливість зміни Тарифів та інших невід`ємних частин Договору. З 01 квітня 2019 року впроваджені зміни Умов та правил надання банківських послуг в частині нарахування відсотків, а саме відповідно до п. 2.1.1.2.12 в разі порушення зобов`язань щодо повернення кредиту, сплати процентів за користування кредитом, неустойки та виконання інших зобов`язань, починаючи з 181-го дня з моменту порушення зобов`язань Клієнта з погашення кредиту Клієнт зобов`язується сплатити на користь Банку заборгованість по кредиту, а також проценти від суми неповернутого в строк кредиту, які у відповідності до ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України встановлюються за домовленістю сторін у процентах від простроченої суми заборгованості в розмірі:- 86,4% - для картки «Універсальна»;- 84,0% - для картки «Універсальна голд».

Також в апеляційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк» зазначають, що дії відповідача щодо користування кредитом, сплати заборгованості за кредитом, що підтверджується наданим розрахунком заборгованості та Випискою по рахунку (зазначення транзакцій щодо поповнення рахунку після 01 квітня 2019 року) є доказом приєднання до зазначених змін до умов і правил надання банківських послуг та прийняття цих умов, запропонованих банком, та виконанням договору, тому висновок суду про відсутність підстав для стягнення відсотків є помилковим та незаконним і спростовується матеріалами справи.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.

Зважаючи на те, що ціна позову у справі становить менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа є малозначною, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 провість залишити рішення Оріхівського районного суду Запорізької області від 28 травня 2021 року без змін, а скаргу без задоволення.

Зазначає, що суд першої інстанції встановив, що максимальний кредитний ліміт за карткою відповідача становив 10000 грн. Така сума ліміту підтверджується випискою про рух коштів за рахунком відповідача, яку надав сам позивач. Будь-яких доказів наявності іншої суми кредиту позивач у ході розгляду справи судом першої інстанції не надав. Твердження АТ КБ «ПриватБанк» про те, що тіло кредиту збільшилося внаслідок здійснення ОСОБА_1 покупок на умовах «миттєвої розстрочки» так само не підтверджене належними та допустимими доказами. Більш того, використання сервісу «миттєва розстрочка» саме по собі не призводить до збільшення кредитного ліміту, адже не є окремим кредитним договором, про що зазначено в апеляційній скарзі.

Посилання скаржника на Умови і Правила надання банківських послуг як на правову підставу здійснення покупок на умовах «миттєвої розстрочки», ОСОБА_3 вважає безпідставними, оскільки Банком не доведено, а ним не визнається, що саме із цими Умовами і Правилами ознайомився і погодився відповідач, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку. Суд першої інстанції встановив, що підпис відповідача наявний лише на анкеті-заяві та довідці про умови кредитування, тому дійшов правильного висновку, що між сторонами був укладений кредитний договір на істотних умовах, вказаних у цих документах, а решта кредитного договору є звичайними умовами, які випливають безпосередньо із закону.

Як на підставу стягнення відсотків у розмірі 86,4% АТ КБ «ПриватБанк» посилається на Умови та правила надання банківських послуг, що набрали чинності 01 квітня 2019 року, проте, такі умови не можуть бути застосовані до спірних правовідносин із зазначених вище мотивів. Дії ОСОБА_1 щодо користування кредитом, сплати заборгованості за кредитом не можуть свідчити про приєднання до зазначених Умов і Правил і не є підставою стягнення відсотків у зазначеному розмірі. Твердження скаржника про те, що відповідач не оспорював заборгованість і не надав відзиву на позовну заяву спростовуються матеріалами справи, у яких наявні як відзив на позовну заяву, так і заперечення.

Частиною 1 статті 367 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

У постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року № 186/1743/15-ц, також зазначено, що у разі, якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.

Так, з огляду на вищенаведене, колегія суддів звертає увагу, що рішення Оріхівського районного суду Запорізької області від 28 травня 2021 року оскаржується АТ КБ «ПриватБанк», та відповідно, переглядається колегією суддів в частині незадоволених заявлених позовних вимог (нестягнута заборгованість за тілом кредиту у розмірі 24551,31 грн., заборгованості за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України 12418,28 грн.).

Заслухавши доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 1 ст.638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст.1048 ЦК України).

Частиною 2 ст.1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України).

Згідно із ч. 1 ст.633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом ст. 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «Приватбанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст ст.ст. 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Так, з матеріалів справи вбачається, що 28 березня 2008 року ОСОБА_1 підписав Анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанк (а.с. 43).

З вищезазначеної заяви вбачається, що ОСОБА_1 виявив бажання оформити на своє ім`я кредитну картку «Кредитка Універсальна, 30 днів пільгового періоду».

В заяві сторони також визначили, що ОСОБА_1 встановлено кредитний ліміт у розмірі 1200 грн., валюта: UAHбазова відсоткова ставка по кредиту 3 % на місяць на залишок заборгованості, щомісячна комісія 0% (а.с. 43, зворот).

Встановлено також, що 28 березня 2008 року, ОСОБА_1 , окрім вищезазначеної анкети-заяви, також підписав Довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» (а.с. 44).

В довідці сторони погодили наступні умови кредитування за договором: тип кредитної лінії відновлювальна; пільговий період 30 днів за кожною витратою; базова відсоткова ставка на місяць 3,%; розмір щомісячних платежів 7 % від заборгованості, але не менш 50 грн. та не більше залишку заборгованості; строк внесення щомісячних платежів до 25 числа кожного місяця, наступного за звітним; пеня за несвоєчасне погашення заборгованості, та штрафи при порушенні строків платежів 250 грн. + 5% від суми позову.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо неможливості розцінювати наявні в матеріалах справи Умови та правила надання банківських послуг та Правил користування платіжною карткою як стандартну форму договору приєднання, оскільки вони не містять підпису відповідача.

Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Надані позивачем Умови та правила надання банківських послуг, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останньою і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає, щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (рішення від 28 жовтня 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії», заява № 28342/95, § 61). Якщо конфліктна практика розвивається в межах одного з найвищих судових органів країни, цей суд сам стає джерелом правової невизначеності, тим самим підриває принцип правової визначеності та послаблює довіру громадськості до судової системи (рішення від 29 листопада 2016 року у справі «Парафія греко-католицької церкви в м. Люпені та інші проти Румунії», заява № 76943/11, § 123).

Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору.

Вищевказаний висновок узгоджується із правовою позицією викладеною у постанові Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17-ц.

Колегія суддів звертає увагу, що зазначене вище спростовує доводи наведені в апеляційній скарзі щодо висновку суду першої інстанції про неможливість розцінювати наявні в матеріалах справи Умови та правила надання банківських послуг та Правил користування платіжною карткою як стандартну форму договору приєднання.

Щодо заявлених Банком вимог про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України, колегія суддів зазначає наступне.

Так, з розрахунку заборгованості встановлено, що починаючи з жовтня 2019 року банком нараховувалися відсотки за прострочений кредит згідно ст. 625 за відсоткової ставкою 86,4 % (а.с. 23, графи 19-20, 23).

Так, згідно із ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу.

Отже, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Втім, при зверненні до суду з позовом в частині нарахування вказаних відсотків, банк посилається на те, що з 01 квітня 2019 року впроваджені зміни Умов та правил надання банківських послуг в частині нарахування відсотків, а саме відповідно до п. 2.1.1.2.12 в разі порушення зобов`язань щодо повернення кредиту, сплати процентів за користування кредитом, неустойки та виконання інших зобов`язань починаючи з 181-го дня з моменту порушення зобов`язань Клієнта з погашення кредиту, Клієнт зобов`язується сплатити на користь Банку заборгованість по кредиту, а також проценти від суми неповернутого в строк кредиту, які у відповідності до ч. 2 ст. 625 ЦК України встановлюються за домовленістю сторін у процентах від простроченої суми заборгованості в розмірі: 86,4% - для картки «Універсальна», 84% - для картки «Універсальна голд».

При цьому, матеріали справи не містять даних про те, що відповідач ознайомився зі змінами до Умов та правил надання банківських послуг від 01 квітня 2019 року щодо нарахування процентів за ст. 625 ЦК України та що між сторонами досягнуто згоди щодо розміру і порядку нарахування вказаних процентів.

Відтак, позивач не довів свої вимоги в частині стягнення відсотків за ст. 625 ЦК України в заявленому розмірі та порядку нарахування. Також, в анкеті заяві сторони не погодили строк виконання основного зобов`язання, в той час коли відсотки на підставі ст. 625 ЦК України нараховуються саме за прострочення виконання грошового зобов`язання.

Окрім того, суд першої інстанції обґрунтовано звернув увагу, що сторонами у договорі погоджено та встановлено розмір процентів, а отже приписи ч. 2 ст. 625 ЦК України не можуть бути застосовані в цьому випадку.

Наведені вище обставини свідчать про те, що відмовляючи у задоволенні позову в частині стягнення відсотків, нарахованих відповідно до ст. 625 ЦК України, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про неможливість їх стягнення.

Вирішуючи питання щодо стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за тілом кредиту, яка заявлена Банком у розмірі 34551,31 грн., суд першої інстанції вважав можливим стягнути 10000 грн., оскільки за матеріалами справи встановлено, що кредитний ліміт на картку відповідача встановлено саме у такому розмірі.

З зазначеним висновком суду першої інстанції, колегія суддів також погоджується, оскільки він відповідає матеріалам справи.

Так, з довідки про зміну умов кредитування кредитної картки оформленої на ОСОБА_1 , наданої АТ КБ «ПриватБанк», вбачається, що 18 січня 2019 року відбулася зміна кредитного ліміту до 10000 грн. (а.с. 41).

Аналогічні відомості також відображено у виписці по картковому рахунку ОСОБА_1 (а.с. 36).

Відповідно до ч. 6 статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обґрунтування наявності обставин повинно здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що відповідає встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Зважаючи на встановлений ОСОБА_1 кредитний ліміт у розмірі 10000 грн., відсутність у матеріалах справи відповідного підтвердження його збільшення до іншої, більшої за розміром, суми, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність кредитної заборгованості відповідача перед Банком за тілом кредиту в розмірі саме 10000 грн.

Подібного висновку також дійшов Верховний Суд, що відображено у постанові від 23 жовтня 2019 року (справа № 235/6312/16-ц, провадження № 61-22651св18) та у постанові від 28 квітня 2021 року (справа № 345/2633/20, провадження № 61-494св21).

ПАТ КБ «ПриватБанк» під час розгляду справи не надало належні і допустимі докази на підтвердження надання відповідачем згоди на підключення сервісу «Миттєва розстрочка», а отже ці доводи апеляційної скарги також не можуть бути прийняті колегією суддів.

Доводи апеляційної скарги в частині того, що виписка підтверджує реальний розмір заборгованості ОСОБА_1 не приймаються колегією суддів, оскільки зміст розширеної виписки із карткового рахунку позичальника із детальним описом фінансових операцій, підтверджує обсяг фактично отриманої позичальником суми і межах кредитного ліміту та автоматичне списання Банком суми простроченої заборгованості, а також списання нарахованих ним відсотків за користування кредитом і нарахованої суми неустойки, тоді як відомості про те, що позичальник визнавав такі умови, приймав та їх виконував зазначені матеріали не містять.

Посилання АТ КБ «ПриватБанк» в апеляційній скарзі на те, що рішення суду першої інстанції суперечить вимогам ст. 59 ЗУ «Про банки та банківську діяльність», не приймається колегією суддів оскільки саме на АТ КБ «ПриватБанк» як позивача у справі лежить обов`язок викласти умови договору приєднання таким чином, щоб вони були зрозумілими для споживача та надати споживачеві повний розрахунок сукупної вартості кредиту, а суду належні докази на підтвердження своїх позовних вимог.

Отже, доводи, викладені в апеляційній скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці, проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

Таким чином, суд першої інстанції виконав вимоги ст.263 ЦПК України щодо законності та обґрунтованості рішення суду, повно і всебічно дослідив та оцінив докази, правильно встановив обставини у справі та дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині є законним і обґрунтованим, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, а тому це рішення відповідно до ст.375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 7 ч. 13, 367, 369 ч. 1 ст. 374, ст. 375, 381, 382, 384, п. 1 ч. 1 ст. 389 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» - залишити без задоволення.

Рішення Оріхівського районного суду Запорізької області від 28 травня 2021 року у цій справі - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 08 листопада 2021 року.

Головуючий:

Судді: