СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М. КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/11617/20

пр. № 2/759/1131/21

09 листопада 2021 року Святошинський районний суд м. Києва в складі:

головуючої - судді: Шум Л.М.

за участю секретаря: Дмитришиної В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Святошинського районного суду м. Києва цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні власністю та визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням

В С Т А Н О В И В:

15.07.2020 року позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні власністю та визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням.

Позивач свої вимоги обґрунтовують тим, що він є власником житлової квартири за адресою АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 29.03.1994 року.

В грудні 2018 року він за проханням відповідача зареєстрував його у власній квартирі, оскільки відповідач, починаючи з серпня 2018 року по 25.09.2019 року, був чоловіком його доньки ОСОБА_3 . На підставі рішення Святошинського районного суду м. Києва від 25.09.2019 року шлюб між відповідачем та ОСОБА_3 розірвано.

Починаючи з 11.01.2019 року відповідач в квартирі за адресою АДРЕСА_1 взагалі не проживає, не веде спільне господарство, не здійснює витрати на утримання житла, його ремонт. Як відомо позивачу, відповідач майже постійно проживає на території Республіки Польща, є громадянином АР Єгипет та дуже рідко приїзджає до України.

Враховуючи вищевикладене, просить суд усунути перешкоди, йому ОСОБА_1 , у користуванні своєю власністю, а саме: квартирою за адресою АДРЕСА_1 шляхом визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування вище зазначеним житловим приміщенням. Стягнути з відповідача судові витрати.

05.08.2020 року ухвалою суду відкрито провадження у справі (а.с. 33).

Відповідно до розпорядження керівника апарату Святошинського районного суду, у зв`язку із відстороненням судді Величко Т.О. від здійснення правосуддя, справу передано на повторний автоматизований розподіл (а.с.52).

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, справу передано судді Шум Л.М. (а.с. 53)

11.11.2020 року ухвалою суду справу прийнято до провадження та прийнято рішення про проведення розгляду в порядку загального позовного провадження (а.с. 60-61).

03.03.2021 року ухвалою суду підготовче провадження у справі закрито та призначено справу до судового розгляду (а.с. 76).

Позивач та його представник подали до суду заяву, в якій просили суд, розглянути справу у їх відсутність та просили задовольнити їхній позов.

Відповідач повідомлявся про розгляд справи належним чином, за останнім відомим місцем проживання, проте до суду не з`явився, причини його неявки суду невідомі.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Відповідно до п. 3, п. 4 ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалили заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо відповідач не подав відзив та позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Відповідно до ст. ст. 174, 178 ЦПК України, відповідач не скористався своїм правом та не направив до суду відзив на позовну заяву, із викладенням заперечень проти неї.

Враховується судом і рішення Конституційного Суду України від 13.12.2011 року №17-рп/2011 згідно яких у разі відсутності осіб, які беруть участь у справі за адресою, вказаної в матеріалах справи (зокрема позовній заяві) яка відповідає місцю реєстрації відповідача, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене йому належним чином.

Враховуючи наведене, суд вирішує справу за наявними матеріалами, що передбачено ч. 8 ст. 178 ЦПК України.

Суд, дослідивши письмові докази та оцінивши досліджені докази в сукупності, вважає, що позов підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених прав, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено:

Позивачу на праві власності належить квартира за адресою АДРЕСА_1 , згідно договору купівлі-продажу від 29.03.1994 року (а.с.5).

25.09.2019 року рішенням Святошинського районного суду м. Києва шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 розірвано (а.с.69-72).

Згідно довідки про реєстрації місця проживання за адресою АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , ОСОБА_2 (а.с.6-10).

Згідно акту від 12.07.2019 року ОСОБА_2 не проживає за адресою АДРЕСА_1 з січня 2019 року (а.с. 11).

Згідно акту від 06.12.2019 року ОСОБА_2 не проживає за адресою АДРЕСА_1 з січня 2019 року (а.с. 12).

Згідно акту від 21.01.2020 року ОСОБА_2 не проживає за адресою АДРЕСА_1 з січня 2019 року (а.с. 13).

Згідно акту від 16.04.2020 року ОСОБА_2 не проживає за адресою АДРЕСА_1 з січня 2019 року (а.с. 14).

Згідно акту від 16.04.2020 року за адресою АДРЕСА_1 проживають ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , ОСОБА_6 (а.с. 15).

Згідно акту від 16.06.2020 року ОСОБА_2 не проживає за адресою АДРЕСА_1 з січня 2019 року (а.с. 16).

Відповідно до ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання та проживання членів своєї сім`ї.

У Конституції України закріплено основні правові принципи регулювання відносин власності, головних із яких є принцип рівного визнання й захисту усіх форм власності (статті 13, 14 Конституції України).

Відповідно до ст. 13 Конституції України власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству. У такій редакції конституційна норма не лише покладає на власника обов`язки, а й орієнтовно вказує на його зобов`язання.

Основоположні принципи здійснення повноважень власника сформульовані у статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що набрала чинності для України з 11.09.1997 року та є складовою її правової системи, відповідно до вимог ст. 9 Конституції України.

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної творчої діяльності. Право власності набувається у порядку, визначеному законом.

Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Під право володіння власністю визнається юридично забезпечена можливість фактичного панування власника над майном, не пов`язана з використанням його властивостей.

Право користування власністю - це юридично забезпечена можливість власника добувати з належного йому майна корисні властивості.

Під правом розпоряджатися розуміють юридично забезпечену можливість власника визначати долю майна.

У відповідності до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до роз`яснень, викладених у п.п. 34, 39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», під час розгляду позовів про визнання особою такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК України) із зняттям останнього з реєстрації.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, ст. ст. 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; ст. 405 ЦК України), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.

Спірні правовідносини, що виникли між сторонами, регулюються положеннями ст. 405 ЦК України.

Судом встановлено, що відповідач не проживає в квартирі з січня 2019 року,при цьому позивач не чинить перешкод у користуванні квартирою. Фактичне непроживання відповідача у спірній квартирі підтверджено рішенням Святошинського районного суду від 29.09.2019 року про розірвання шлюбу, в якому встановлено, що сторони проживають окремо. Дане рішення набуло чинності, оскільки відповідачем не оспорювалося в апеляційній інстанції.

Крім того, судом встановлено, що згідно копії довідки від начальника СДОП Святошинського УП ГУНП в м. Києві від 21.06.2019 року , зазначено , що встановити місце проживання громадянина ОСОБА_2 не вдалося можливим.(ас.20).

Також судом, встановлено, що згідно листа із Служби у справах дітей та сім"ї від 30.06.2020 року, було з"ясовано , що громадянин ОСОБА_2 зареєстрований за спірною адресою, проте за спірною адресою не проживає з січня 2019 року(ас. 41).

Крім того, судом встановлено, що згідно відповіді начальника поліції ГУНП в м. Києві Святошинського УП Ченишева С. від 27.06.2020 року , встановити фактичне місце проживання громадянина ОСОБА_2 вдалося (ас.42).

У зв`язку із чим, суд вважає за можливе задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 та визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою АДРЕСА_1 , оскільки доказів на спростування позовних вимог стороною відповідача до суду не було надано.

Відповідно до вимог ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому, у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

У Постанові Верховного Суду України від 16.01.2012 року зазначено, що вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст. ст. 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; ст. 405 ЦК України). Отже у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши водночас одну із таким вимог:

1)Про позбавлення права власності на житлове приміщення;

2)Про позбавлення права користування житловим приміщенням;

3)Про визнання особи безвісно відсутньою;

4)Про оголошення фізичної особи померлою.

Закон №1382-1У є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані зі зняттям з реєстрації місця проживання, положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до всіх правовідносин виникнення, зміни чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.

Згідно ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі заяви особи або її законного представника, судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою, свідоцтва про смерть. Зняття з реєстрації здійснюється в день звернення особи.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання та місця перебування осіб здійснюється органом реєстрації.

У зв`язку з тим, що суд дійшов ґрунтовного висновку про задоволення позову, судом згідно ч. 2 ст. 141 ЦПК України, прийнято рішення про стягнення з відповідача на користь позивача судового збору.

На підставі вищевикладеного, відповідно до ст. ст. 12, 13, 76, 78, 81, 89, 133, 141, 229, 235, 259, 263, 264, 265, 268, 280-283, 353, 355, 356 ЦПК України, ст. ст. 317, 319, 391 ЦК України, Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні власністю та визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням - задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 таким, що втратив право користування жилим приміщенням за адресою АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 840 (вісімсот сорок) грн. 80 коп.

Заочне рішення може бути переглянуте Святошинським районним судом м. Києва за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом 30 днів з дня його проголошення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасникам справи, які не були присутні в судовому засіданні, або якщо судове рішення було ухвалено поза межами судового засідання чи без повідомлення (виклику) учасників справи, копія судового рішення надсилається протягом двох днів з дня його складення у повному обсязі в електронній формі у порядку, визначеному законом, - у випадку наявності у особи офіційної електронної адреси, або рекомендованим листом з повідомленням про вручення - якщо така адреса відсутня.

Можливість отримати інформацію щодо справи, що розглядається, учасники справи мають на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет за веб-адресою http://sv.ki.court.gov.ua.

Суддя: Л.М. Шум