Справа № 275/703/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 січня 2021 року смт. Брусилів

Брусилівський районний суд Житомирської області в складі:

головуючого судді - Миколайчука П.В.,

із секретарем судового засідання - Несенюк В.В., Довгаленко О.І.,

з участю представника позивача - Лужних Л.В.,

відповідача - ОСОБА_1 ,

представника відповідача - адвоката Києнка Д.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Брусилів в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Брусилівської селищної ради Житомирського району Житомирської області до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом, який обґрунтований тим, що ОСОБА_2 зареєстрований за адресою в АДРЕСА_1 . Квартиру для проживання на підставі ордеру № 8 від 19.09.2007 було надано матері відповідача ОСОБА_3 та з нею укладено договір найму житлового приміщення від 19.09.2007 терміном на п`ять років, в ордер було вписано і відповідача як члена сім`ї наймача. Будинок в якому знаходиться квартира належав Приворотській сільській раді на праві комунальної власності і відповідно до ст. 8 Закону України «Про добровільне об`єднання громад» та рішення 1 сесії 7 скликання Брусилівської селищної ради від 28.12.2016 № 9 Приворотська сільська рада припинила свою діяльність, правонаступником Приворотської сільської ради стала Брусилівська селищна рада Брусилівського району Житомирської області. ОСОБА_2 багато років не проживає в даній квартирі не сплачує комунальні платежі, в утриманні житла участі не бере, особистих речей в квартирі не має і взагалі квартирою він не цікавиться. Обов`язки, передбачені договором найму житла ніхто не виконує, квартира покинута без поважних причин, відключена від електромережі. На підставі викладеного та ст. 391, 405 ЦК, ст. 71, 72 ЖК просить суд визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою АДРЕСА_2 у зв`язку з його тривалою відсутністю за місцем реєстрації без поважної причини.

Ухвалою судді від 13.08.2020 року відкрито провадження у справі та призначено до розгляду в судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

В ході розгляду справи найменування позивача було змінено на Брусилівську селищну раду Житомирського району Житомирської області.

10.09.2020 від представника відповідача надійшов відзив мотивований тим, що відповідач по справі ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з матір`ю проживав у квартирі з 2007 року певний час, потім виїхав разом з матір`ю, та до закінчення школи проживав з бабцею. Вказав, що з 01.09.2015 по 27.06.2019 відповідач навчався у Київському вищому професійному училищі деревообробки в м. Києві, там же зараз і працює, що є поважними причина відсутності в житлі. Наголосив, що ОСОБА_2 в житло вселився в законному порядку, тому не втратив права на нього. Вважає, що причини непроживання ОСОБА_2 в житлі є поважними, тому на підставі ч. 5 ст. 71 ЖК України за ним зберігається право користування житловим приміщенням.

Представник позивача у судовому засіданні ОСОБА_4 позов підтримала, вказала, що раніше житло було гуртожитком, потім розподілено на квартири. Договори найму передбачали проведення реконструкції, однак цього сім`я ОСОБА_2 не зробила за час дії договору найму, проживали в житлі короткий час, не більше року. Оскільки ОСОБА_2 разом з матір`ю залишив місце проживання ще до 2012 року, договір найму не було продовжено, хоча про це попереджалась мати ОСОБА_2 , за весь минулий час відповідач не звертався до селищної ради з заявами про укладення чи продовження договору найму, проживав у бабці в іншому селі, не несе витрати на утримання і проживання в житлі, не проживає фактично більше як пів року, тому є таким, що втратив право користування ним. Додатково вказала, що в приміщенні з 2017 року прописані інші дві особи, які можуть і хочуть там проживати на підставі договору найму, провели роботи по заміні вікон. Вважає початком строку, коли ОСОБА_2 втратив право користування житлом 2012 рік як час закінчення дії договору найму, вказала на неповажність причин непроживання відповідача в квартирі. Просить позов задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засідання проти позову заперечив, вказав, що зараз живе в орендованій кімнаті в Києві, де і працює з літа 2019 року. Повідомив, що з 2008 по 2012 роки проживали в даній квартирі з матір`ю, робили ремонт, там були всі умови проживання. Потім мати переїхала в Київ, а він проживав у бабці і періодично ночував і навідувався до будинку, потім по червень 2019 року вчився в Києві, не мав змоги постійно їздити в квартиру, на даний час не проживає, поки має роботу в Києві. Вказав, що востаннє ночував у житлі 2019 році, а навідувався - в грудні 2020 року. Після від`їзду в будинку були його речі, меблі, які в подальшому зникли. Недавно дізнався, що в квартирі прописані інші особи, однак він не знає хто. Влітку приїхав до квартири і побачив замінений замок, який замінив на свій. Витрати по квартирі не ніс, але і не отримував ніяких вимог чи рахунків. Світло намагався підключити, однак отримав відмову, бо з ним нема діючого договору найму. Перешкод у проживанні не має, але через роботу в Києві та занедбаний стан житла поки не живе у квартирі. В грудні 2020 звернувся до сільради з заявою про укладення договору найму, а в поліцію - з заявою про крадіжку його речей з квартири. Вказав, що має на меті жити в квартирі, іншого житла не має, тому просить в позові відмовити.

Представник відповідача в судовому засіданні адвокат Києнко Д.О. проти позову заперечив з підстав, зазначених у відзиві. Додатково вказав, що ОСОБА_1 був неповнолітнім, коли з матір`ю через її хворобу виїхали з житла. В подальшому, після смерті матері та коли став повнолітнім, навчався в Києві, що є поважною причиною не проживання. На даний час іншого житла не має, але не проживає, так як за минулий час погрішили умови в житлі. Наразі має інтерес до житла, поміняв замок, не проживає, так як в житлі було зареєстровано інших двох осіб, про що дізнався кілька місяців тому, і які почали робити ремонт без згоди ОСОБА_1 , тобто чинять перешкоди в проживанні. Вважає вимоги безпідставними, оскільки у ОСОБА_1 є поважні причини, з яких він не проживав у житлі та зберігся інтерес до житла. Витрати на житло не ніс, бо жодної вимоги від власника не отримував, поки був неповнолітнім не міг утримувати й відновлювати житло.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, відповідача та його представника, свідків, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, дійшов наступного висновку.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується довідкою від 25.08.2020 № 612, виданою відділом «Центру надання адміністративних послуг» Брусилівської селищної ради (а.с.53). Дані обставини також підтверджуються довідкою (витягом з погосподарської книги) виданою виконавчим комітетом Брусилівської селищної ради Житомирської області від 01.10.20219 № 536 (а.с.48).

Згідно копії договору найму житлового приміщення від 19.08.2007 ОСОБА_3 було передано у платне володіння та користування для проживання наймача та його сім`ї, житлове приміщення що розташоване за адресою АДРЕСА_1 (а.с. 36-38).

Згідно копії ордера право зайняття житлового приміщення було надано ОСОБА_3 сім`я якої складалася з двох чоловік: ОСОБА_3 та сина ОСОБА_2 (а.с. 39).

Згідно довідки Новоозерянської сільської ради Брусилівського району Житомирської області від 16.04.2015 № 122 ОСОБА_2 , 1999 р.н. проживає без реєстрації біля своєї бабусі ОСОБА_5 за адресою АДРЕСА_3 (а.с. 44).

Згідно акту обстеження від 20.04.2015 виявлено, що ОСОБА_2 проживає разом зі своєю бабусею ОСОБА_5 за адресою АДРЕСА_3 з 2007 року (а.с. 45).

Згідно відповіді на лист Брусилівського району електричних мереж договір на користування електричною енергією за адресою АДРЕСА_1 з ОСОБА_3 не укладався (а.с. 46).

Згідно довідок виконкому Брусилівської селищної ради від 30.09.2019 № 531 та № 536 в квартирі АДРЕСА_2 зареєстровані громадяни: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 41,48).

Згідно свідоцтва про базову загальну середню освіту від 10.06.2015 № НОМЕР_3, ОСОБА_2 у 2015 році закінчив Приворотську загальнооствіню школу (а.с. 70 ).

Згідно диплома НОМЕР_1 , ОСОБА_2 в червні 2019 закінчив Київське вище професійне училище деревообробки (а.с.71)

Судом досліджено фотознімки занедбаного житла, проте відсутні належні відомості про дату і місце їх здійснення (а.с.73-83).

Відповідно архівних довідок № 129, 130 від 01.10.2020, згідно витягів погосподарських книг Приворітської сільської ради за 2006-2015 роки в квартирі АДРЕСА_2 зазначено наступних членів домогосподарства : ОСОБА_3 та ОСОБА_2 (а.с. 125, 126)

Згідно заяви від 16.12.2020, ОСОБА_2 звертався до Брусилівської селищної ради з заявою про укладення договору найму приміщення АДРЕСА_2 .

Згідно заяви від 30.12.2020, ОСОБА_2 звертався до Брусилівського ВП Коростишівського ВН ГУНП з вимогою про встановлення осіб, які викрали його особисті речі і меблі з спірного приміщення.

Допитана як свідок ОСОБА_8 в судовому засіданні вказала, що проживає в сусідній квартирі з тою, де прописаний ОСОБА_1 , з сім`єю останнього знайома, ОСОБА_1 з матір`ю заселилися десь в 2007 році проживали в квартирі короткий час, ремонт не робили, потім виїхали в зв`язку з хворобою матері. Коли ОСОБА_1 вчився в школі, то жив у бабці, приходив грітися, років 6-7 в приміщенні ніхто не живе, опалення немає. В гуртожитку створено ОСББ, ОСОБА_1 не звертався, щоб включили в об`єднання. В житлі з`являється сім`я ОСОБА_9 , вони там не живуть, але хотіли робити ремонт.

Допитаний як свідок ОСОБА_10 в судовому засіданні вказав, що з ОСОБА_2 не знайомий, живе в будинку по АДРЕСА_4 , де на першому поверсі в квартирі ніхто не проживає, за час свого проживання там нікого не бачив і ніхто не жив, квартира зачинена, туди навідуюється сім`я ОСОБА_9 , в квартирі нема опалення.

Допитаний як свідок ОСОБА_11 в судовому засіданні вказав, що після розлучення його син ОСОБА_2 та дружина вселилися в гуртожиток, де проживали якийсь час до хвороби матері, робили ремонт, мали всі умови для проживання. Потім син вчився в школі і жив з бабцею, далі жив у Києві в зв`язку з навчанням. Коли син приїздить з Києва то навідується до квартири, поміняв там замок, бажає проживати.

Допитаний як свідок ОСОБА_12 в судовому засіданні вказала, що її сестра ОСОБА_3 з сином ОСОБА_2 отримали для житла квартиру в гуртожитку, де проживали кілька років, зробили ремонт, потім через хворобу ОСОБА_3 виїхали, син проживав з бабцею коли вчився в школі, зараз працює й живе в Києві. В квартирі залишились їх речі. Недавно ОСОБА_2 поміняв замок, але не живе, бо в квартирі нема опалення й світла. Хоче проживати в житлі в подальшому, іншого житла не має.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло.

Згідно зі статтею 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них.

Відповідно до статті 64 ЖК Української РСР члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

Згідно з частиною четвертою статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законодавством.

Відповідно до ч. 1 ст. 58 ЖК України ордер є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення.

Статтею 61 ЖК України закріплено, що користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер.

За приписами стаття 64 ЖК Української РСР члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору.

Суд констатує, що відповідач ОСОБА_2 вселився в житло на законних підставах на підставі ордеру та договору найму, вселення в житло не є самовільним, а подальше неукладення нового договору найму між власником та матір`ю ОСОБА_2 в 2012 році не припинило реалізоване право ОСОБА_2 на користування житловим приміщенням, оскільки ордер, на підставі якого відповідач був вселений, недійсним не визнавався, є чинним та був і залишився підставою для права на проживання.

Відповідно до частини першої статті 71 ЖК Української РСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. У частині третій статті 71 ЖК Української РСР наведено випадки, у яких жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців. Вичерпного переліку поважності причин непроживання в житловому приміщенні законодавство не встановлює, у зв`язку з чим зазначене питання суд вирішує в кожному конкретному випадку, з урахуванням конкретних обставин справи.

Згідно зі статтею 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Засадничими принципами цивільного судочинства є змагальність та диспозитивність, що покладає на позивача обов`язок з доведення обґрунтованості та підставності усіх заявлених вимог. Саме на позивача покладається обов`язок надати належні та допустимі докази на доведення власної правової позиції. Отже, позивач, як особа, яка на власний розсуд розпоряджається своїми процесуальними правами на звернення до суду за захистом порушеного права, визначає докази, якими підтверджуються доводи позову та спростовуються заперечення відповідача проти позову, доводиться їх достатність та переконливість.

Верховний Суд виходить з того, що у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. При вирішенні спору про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, необхідно встановити факт відсутності особи у жилому приміщення понад шість місяців та поважність причин такої відсутності. Поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначаються судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та правил ЦПК України щодо оцінки доказів.

Суд має всебічно перевірити доводи сторін щодо поважності причин відсутності у жилому приміщенні понад зазначені у статті 71 ЖК Української РСР строки.

Вказані вище висновки зазначені Верховним Судом у постанові від 16.12.2020, справа № 571/1292/17.

Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатися намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.

Подібний висновок висловлений у постанові Верховного Суду від 24.10.2018 у справі №490/12384/16-ц.

Суд зауважує, що відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , був вселений в житло на законній підставі як член сім`ї наймача, та на час вселення та проживання, як і на час припинення постійного проживання в квартирі з матір`ю і до листопада 2017 року, був неповнолітнім.

Згідно з частинами першою, другою та третьою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

Відповідно до статті 6 Сімейного кодексу України (далі - СК України) правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття.

Жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання (стаття 16 Конвенції).

Не можна вважати не поважною причину не проживання дитини у спірному житлі її проживання в іншому місці, з одним із батьків, оскільки малолітня дитина в силу свого віку не має достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свого проживання. Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання, за місцем проживання будь-кого з батьків, дитина може реалізувати його лише за досягнення певного віку.

Наведений правовий висновок узгоджуються з висновками суду касаційної інстанції, викладеними у постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 711/4431/17, від 10 квітня 2019 року у справі № 466/7546/16-ц, від 27 червня 2019 року у справі №337/1760/17, від 27 листопада 2019 року у справі № 368/750/16-ц (провадження № 61-31705св18), від 25 серпня 2020 року у справі № 206/3425/18 (провадження № 61-9122св19).

Оскільки малолітня дитина не може самостійно обирати місце свого проживання і факт її не проживання у спірній квартирі не є безумовною підставою для позбавлення дитини права користування цим житлом, суд відхиляє як безпідставні доводи позивача про те, що строк, протягом якого ОСОБА_2 не проживав у спірній квартирі і який дає підстави для визнання його таким, що втратив право користування нею, почав свій відлік саме з 2012 року (після припинення проживання в квартирі та завершення дії договору найму), адже до листопада 2017 року відповідач був неповнолітнім, не міг проживати в такому віці сам, враховуючи від`їзд матері в інше місто. Відтак, строк, визначений ст. 71 ЖК, може мати відлік лише після повноліття відповідача. Тому письмові докази, надані позивачем, щодо проживання неповнолітнім ОСОБА_2 в сім`ї бабці в 2015 році (а.с. 42, 44, 45) та відповідні покази свідків у цій частині не є належними доказами у спорі про витрату ОСОБА_2 права користування житлом, так як охоплюють період часу, коли ОСОБА_2 як дитина самостійно в силу закону не міг обирати своє місце проживання чи проживати самостійно в спірній квартирі.

Отже, суду окремо необхідно оцінити поважність причин непроживання відповідача в спірній квартирі саме після свого повноліття, тобто з листопада 2017 року, коли він вже міг самостійно обирати своє місце проживання.

Суд вважає поважною причиною непроживання в квартирі потребу ОСОБА_1 в навчанні в ВНЗ в м. Києві з 2015 року і по червень 2019, адже навчаючись на денній формі навчання відповідач не мав змоги постійно проживати в квартирі, розташованій в іншій області та яка перебуває в занедбаному стані. Також суд вважає поважною причиною не проживання ОСОБА_2 в квартирі з липня 2019 року по даний час факт його тимчасового проживання зв`язку з роботою в м. Києві, і це не може вважатися добровільною постійною зміною місця проживання. Водночас суд зауважує, що неналежні умови проживання в квартирі після 2012 року, про що зазначається обома сторонами, які виникли не через дії відповідача, який в той час був неповнолітнім, не можуть вважатися неповажною причиною непроживання в житлі, адже як стверджували сторони в засіданні, без договору найму відповідач не міг укласти, наприклад, договір на електропостачання, тобто самостійно покращити умови для проживання.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі - ЄСПЛ) на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права.

Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ під майном також розуміються майнові права.

Згідно із статтею 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Поняття «житло» не обмежується приміщеннями, яке законно займають або законно створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення ЄСПЛ від 18 листопада 2004 року в справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50).

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року в справі «Савіни проти України», заява № 39948/06, п. 47).

Європейський суд з прав людини вказує, що «втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла». Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві…» (справа «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року).

Також суд застосовує висновок Верховного Суду, зазначений у постанові від 09.12.2020 у справі № 209/2642/18, що підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення; при цьому саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин.

В контексті наведеного вище суд зазначає, що з пояснень сторін і досліджених судом доказів вбачається, що ОСОБА_2 не втратив інтерес до житла, так як періодично відвідує його і цікавиться ним, вчиняє дії, характерні для користувача - змінив замок, цікавиться своїми речами, які там були залишені, ініціював укладення договору найму, тобто відповідач має юридичний інтерес до житла, крім того не має іншого житла (крім тимчасово орендованого за місцем роботи).

Статтею з статтею 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яких шляхом, який власник вважає прийнятним.

Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме порушене право та з яких підстав.

Суд зауважує, що позивач належним чином не обгрунтував ту обставину, що в зв`язку з реєстрацією місця проживання ОСОБА_2 в квартирі її власнику завдаються перешкоди в користуванні даним майном. Факт несплати ОСОБА_2 платежів, пов`язаних з утриманням майна, може бути усунутий ним в добровільному чи примусовому порядку шляхом стягнення необхідних коштів (за доведеності понесення таких витрат), укладення договору найму. Підтверджень надсилання вимог чи претензій, які б ігнорувалися відповідачем, суду не надано, інших фактів порушень прав власника суду не зазначено.

Крім того, факт реєстрації за згодою власника (позивача) в спірній квартирі двох інших осіб ще в 2017 році, коли відповідач був неповнолітнім, навпаки вказує на вільне розпорядження даним майном власником, незважаючи на факт реєстрації в ньому відповідача. Також ця обставина ставить під сумнів саме одноособовий обов`язок ОСОБА_2 (а не всіх осіб, зареєстрованих в квартирі) нести зобов`язання по утриманню майна, про що вказує позивач та сама по собі вказує на певні перешкоди в вільному користуванні житлом самим ОСОБА_2 .

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з положеннями статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Враховуючи що ОСОБА_2 вимушено з поважних причин припинив проживати в житлі будучи неповнолітнім, проживає тимчасово з поважних причин в іншому місці, не має жодного іншого житла та має інтерес до подальшого проживання в квартирі, визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житлом, тобто позбавлення його єдиного легітимного житла, право на яке набуто у встановленому законом порядку, буде непропорційним та надмірним тягарем для відповідача що, відповідно, є порушенням принципів застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції. Суд вважає, що сам факт не проживання відповідача у спірній квартирі більш шестимісячного строку не є підставою для задоволення позовних вимог, оскільки відповідно до статті 71 ЖК Української РСР підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням є не проживання нею понад шість місяців в житловому приміщенні саме без поважних причин, що позивачем належними та допустимими доказами не доведено.

Відтак, у задоволенні позову слід відмовити в повному обсязі.

На підставі ч.1 ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що в задоволенні позовних вимог суд відмовляє повністю, судовий збір, сплачений позивачем при поданні позову, розподілу не підлягає та повністю покладається на позивача.

На підставі ст. 47 Конституції України, ст.ст. 9, 61, 64, 71, 72 ЖК України, ст.29, 379, 391 ЦК України, ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, керуючись ст.ст.2, 5, 10, 76, 81, 259, 263-265, 268, 273 ЦПК України, суд -

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову Брусилівської селищної ради Житомирського району Житомирської області до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до суду апеляційної інстанції через Брусилівський районний суд Житомирської області. Учасник справи, якому рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне рішення складено 6 січня 2021 року.

Сторони по справі:

Позивач: Брусилівська селищна рада Житомирського району Житомирської області, юридична адреса: 12601, Житомирська область, Житомирський район, смт. Брусилів, вул. Митрополита Іларіона, 50, ЄДРПОУ - 04348504.

Відповідач: ОСОБА_2 , зареєстрована адреса проживання: АДРЕСА_5 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Суддя П.В. Миколайчук