08.11.2021 227/2395/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 жовтня 2021 року м.Добропілля

Добропільський міськрайонний суд Донецької області у складі:

головуючого судді Здоровиці О.В.,

за участю секретаря судового засідання Сисенко Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду м. Добропілля цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів про визнання їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування свого позову позивач вказала, що вона є власником житлового будинку за вищевказаною адресою. У вказаній квартирі зареєстроване місце проживання її синів та брата, тобто відповідачів по справі. З 2016 року відповідачі у вказаній квартирі не проживають. Зазначила, що відповідачі не знялися з реєстраційного обліку, що порушує її права, як власниці зазначеної квартири, у зв`язку з чим вона вимушена звернутись до суду з даним позовом. Позивачка на підставі ст.ст. 391, 405 ЦК України, просить суд визнати відповідачів такими, що втратили право користування квартирою, розташованою за адресою: АДРЕСА_1 .

В судове засідання позивач не з`явилась, надала до суду заяву про розгляд справи у її відсутність. (а.с.19)

Відповідачі в судове засідання не з`явилися. Про дату, час і місце розгляду справи повідомлялися належним чином, шляхом направлення судової повістки про виклик за місцем реєстрації. Проте, від відповідачів надійшли нотаріально засвідчені заяви, зі змісту яких вбачається, що останні позовні вимоги визнають в повному обсязі. (а.с. 54-56)

У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось (ч.2 ст.247 ЦПК України).

Судом, на підставі досліджених матеріалів справи встановлено такі обставини.

Витягом № 1509558 від 18.09.2003 року про реєстрацію права власності (а.с.8) підтверджується факт перебування у приватній власності ОСОБА_1 квартири за адресою АДРЕСА_1 . Зазначеним витягом також підтверджується, що ОСОБА_1 є одноосібним власником вказаного нерухомого майна з 15.09.2003 року.

Інформацією виконавчого комітету Добропільської міської ради від 27.07.2021 року(а.с.31,32,33) підтверджується факт реєстрації відповідачів за адресою АДРЕСА_1 , а саме ОСОБА_4 з 03.06.2011 року, ОСОБА_5 з 30.09.2014 ркоу, ОСОБА_6 , щ 13.04.2001 року.

Позивачка в своїй заяві зазначає, що відповідач ОСОБА_2 доводиться їй братом, а ОСОБА_3 та ОСОБА_4 - синами.

Факт не проживання відповідачів за адресою АДРЕСА_1 підтверджуються актом обстеження матеріально-побутових умов проживання ОСОБА_1 (а.с.9).

Мотиви, з яких виходить суд і норми застосованого права.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК Української РСР) закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ними (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Згідно з частиною першою статті 156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК Української РСР до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Статтею 317 ЦК України встановлено, що власникові належить право володіння, користування і розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Згідно з статтею 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним.

Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме порушене право та з яких підстав.

Статтею 405 ЦК України передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до вказаної норми закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України, при цьому саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" (далі - ЄСПЛ) на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права.

Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ під майном також розуміються майнові права.

Згідно із статтею 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Поняття "житло" не обмежується приміщеннями, яке законно займають або законно створено. Чи є конкретне місце проживання "житлом", яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення ЄСПЛ від 18 листопада 2004 року в справі "Прокопович проти Росії", заява N 58255/00, пункт 36). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі "МакКенн проти Сполученого Королівства", заява N 19009/04, пункт 50).

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється "згідно із законом" та не може розглядатись як "необхідне в демократичному суспільстві" (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року в справі "Савіни проти України", заява N 39948/06, п. 47).

У пункті 44 рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року в справі "Кривіцька та Кривіцький проти України", заява N 30856/03, ЄСПЛ визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й "необхідним у демократичному суспільстві". Інакше кажучи, воно має відповідати "нагальній суспільній необхідності", зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція "житла" має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.

Судом встановлено, що відповідачі більше року не мешкають в квартирі за місцем реєстрації, що підтверджується доводами позивача та актом обстеження матеріально-побутових умов проживання, складеного депутатом Добропільської міської ради 11.06.2021 року (а.с.9). Зі змісту позову також встановлено, що відповідачі не мешкають за місцем реєстрації, та позивачу відомо, що останні виїхали в Російську Федерацію.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Аналізуючи встановлені по справі обставини в їх сукупності, суд вважає, заявлені позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, оскільки в судовому засіданні встановлено, що відповідач будучи членом сім`ї позивача, який зареєстровані у квартирі, що є приватною власністю останнього, за вказаною адресою фактично не проживає більше року.

При цьому суд зазначає, що доказів, які б спростовували доводи позивача та підтверджували факт не проживання відповідача у вказаній квартирі з поважних причин в судовому засіданні не встанволено.

Враховуючи викладене, суд вважає, що останній втратив право користування жилим приміщенням за вказаною адресою на підставі ст. 405 ЦК України і тому позовні вимоги підлягають задоволенню.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд виходить з такого.

Відповідно до ст.141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Відповідно до ч.1 ст. 142 ЦПК України у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

Відповідачі визнали позов повністю, тому суд вважає, що з відповідачів на користь позивача слід стягнути 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

Керуючись ст.391, 405 ЦК України, ст. ст. 259, 263-265, 273, 280-283, 354 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням - задовольнити.

ОСОБА_2 , визнати таким, що втратив право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: АДРЕСА_1 ;

ОСОБА_3 , визнати таким, що втратив право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: АДРЕСА_1 ;

ОСОБА_4 , визнати таким, що втратив право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 , витрати по сплаті судового збору в розмірі на загальну суму 1362 грн., тобто з кожного по 454 грн (чотириста п`ятдесят чотири гривні).

Повернути ОСОБА_1 з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого нею при поданні позову за квитанціями № 0.0..1 від 16.06.2021 р.,№ 0.0..1 від 18.06.2021 р, № 0.0..1 від 18.06.2021 р., тобто 1362 грн (одна тисяча триста шістдесят дві гривень).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів, з дня складення повного судового рішення шляхом подання скарги до Донецького апеляційного суду через Добропільський міськрайонний суд.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складення, має право, відповідно до ч.2 ст.354 ЦПК України, на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Копію рішення направити сторонам.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , паспорт НОМЕР_2 виданий Добропільським МРВ УМВС України в Донецькій області 09.02.2001 року, зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .

Представник позивача: адвокат Шовкун Юлія Сергіївна, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю ДН № 5839 від 24.06.2020 року, поштова адреса: АДРЕСА_2 , тел. НОМЕР_3 .

Відповідачі:

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_4 , паспорт НОМЕР_5 виданий Добропільським МРВ УМВС України в Донецькій області 27.07.2010 року, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_6 , паспорт НОМЕР_7 виданий Добропільським МВ ГУМВС України в Донецькій області 27.07.2010 року, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП: НОМЕР_8 , паспорт НОМЕР_9 виданий Добропільським МВ ГУМВС України в Донецькій області 01.12.2005 року, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1

Надруковано в нарадчій кімнаті у одному примірнику.

Вступна та резолютивна частини рішення проголошені 29 жовтня 2021 року. Повне рішення буде складено 07 листопада 2021 року.

Головуючий суддя О.В. Здоровиця

29.10.2021