Справа № 664/906/21
Провадження № 2/664/789/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 жовтня 2021 року м. Олешки Херсонської області

Цюрупинський районний суд Херсонської області області у складі:

головуючого судді Бойко В.П.,

за участю секретаря Степанової С.К.,

позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Олешки Херсонської області цивільну справу в порядку загального позовного провадження цивільну за позовом ОСОБА_1 до Ювілейної сільради про визнання права власності на нерухоме майно, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася із позовом до Ювілейної сільради про визнання права власності на нерухоме майно, посилаючись на те, що 05 червня 2009 року вона придбала у ОСОБА_2 за усною домовленістю житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , який йому подарувала ОСОБА_3 . Згідно виписки господарської книги № 11 за особовим рахунком № НОМЕР_1 власником будинку АДРЕСА_1 дійсно значиться ОСОБА_2 . Вона передала грошові кошти ОСОБА_2 в сумі 6000 гривень, на підтвердження чого ним було надано розписку, в якій останній зазначив про передачу їй будинку, тобто продаж, претензій не мав. Дана розписка складена в присутності свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_5 . Після чого їй було передано ключі від вказаного будинку. Також між ними була усна домовленість про те, що вони укладуть нотаріальний поговір купівлі-продажу через певний час, оскільки на той момент були відсутні грошові кошти на здійснення нотаріальних дій. З червня 2009 року позивачка почала проживати в житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 разом зі своїм чоловіком ОСОБА_6 до теперішнього часу. Вона добросовісно, відкрито та безперервно володіє даним будинком, веде підсобне господарство, обробляє присадибну земельну ділянку, сплачує кошти за обслуговування будинку та прибудинкової території. Після передачі їй відповідного будинку громадянин ОСОБА_2 виїхав на постійне місце проживання до Автономної Республіки Крим, обіцявши повернутися для оформлення договору купівлі-продажу будинку. Але на сьогоднішній день, договір купівлі-продажу нотаріально не укладено, у зв`язку з тим, що ОСОБА_2 помер на території Автономної Республіки Крим 20.12.2013 року, а отже вона фактично позбавлена можливості переоформити на себе правовстановлюючі документи як власник житла та змушена звернутися до суду з позовом про визнання права власності за набувальною давністю. Враховуючи те, що вона добросовісно заволоділа даним будинком за адресою: АДРЕСА_1 і понад 10 років продовжує відкрито, безперервно володіти житловим будинком, то має повне право на звернення до суду з відповідною позовною заявою. За період її проживання за зазначеною адресою житлового будинку жодних претензій з боку третіх осіб їй не пред`являлося. Просила визнати за нею право власності на нерухоме майно, а саме житловий будинок, розташований за адресою АДРЕСА_1 за набувальною давністю.

Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала? просила задовольнити.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, подав до суду заяву, у якій просить здійснювати розгляд даної справи без участі представника сільської ради на підставі наявних в матеріалах справи доказів.

Відповідно до статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір.

Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Суд, заслухавши сторону позивача, перевіривши матеріали справи, і, оцінивши досліджені докази в сукупності, дійшов таких висновків.

Судом встановлено, що відповідно до договору дарування від 11.03.1997 року серія № ААВ № 740850 ОСОБА_3 подарувала ОСОБА_2 житловий будинок з господарськими і побутовими спорудами, що розташований в АДРЕСА_1 (а.с.8).

Згідно виписки господарської книги № 11 за особовим рахунком № НОМЕР_1 власником будинку АДРЕСА_1 значиться ОСОБА_2 (довідка виконавчого комітету Ювілейної сільської ради від 29.05.2020 року № 495) (а.с.9).

Відповідно до акту фактичного проживання від 26.03.2021 року, складений старостою Подо- Кадинівського старостинського округу Шапошнік І.М. в присутності свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_8 зазначено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_6 дійсно більше 10 років фактично проживають за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.10).

Відповідно до розписки від 05.06.2009 року ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 6 тисяч гривень. Будинок передає в особисте користування, продав, претензій не має(а.с.13).

Згідно довідки про реєстрацію місця проживання особи №224/02-4591 від 26.03.2021 року, місце проживання позивача зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1 .

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 посилалася на те, що вона з 2009 року і по даний час постійно, відкрито і добросовісно користується спірним житлом, тому має право на набуття права власності на житловий будинок на підставі ст.344 ЦК України за набувальною давністю.

Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно набувається за рішенням суду.

З аналізу вказаної норми можна зробити висновок, що набувальна давність - це спосіб набуття права власності на нерухомість, який не базується на попередній власності та відносинах правонаступництва, а виникає із сукупності певних обставин, а саме: майно може бути об`єктом набувальної давності; добросовісність володіння; відкритість володіння; давність володіння та його безперервність; відсутність інших осіб, які претендують на це майно; відсутність титулу (підстави) у позивача для володіння майном та набуття права власності. Позивачем у справах про набуття права власності за набувальною давністю є володілець чужого майна.

В Постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року зроблені наступні висновки:

42. Згідно з положеннями частин першої та четвертої статті 344 Цивільного кодексу України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

43. Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 Цивільного кодексу України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

44. Так, набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом статті 2 Цивільного кодексу України є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.

45. Проте не будь-який об`єкт може бути предметом такого набуття права власності. Право власності за набувальною давністю можна набути виключно на майно, не вилучене із цивільного обороту, тобто об`єкт володіння має бути законним.

46. Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 Цивільного кодексу України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

47. Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

49. Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.

50. Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник.

51. Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац 2 частини третьої статті 344 Цивільного кодексу України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 Цивільного кодексу України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі.

52. Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у Цивільному кодексі України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років.

53. Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду.

54. Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.

Згідно з положеннями ст.ст. 335, 344 ЦК України, право власності за набувальною давністю може бути набуте на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду.

З наведеного можна зробити висновок, що встановлюючи, чи є володіння добросовісним, насамперед слід встановити, що володілець не знав і не міг знати про те, що володіє чужою річчю, тобто обставини, у зв`язку з якими виникло володіння чужою річчю, не давали найменшого сумніву щодо правомірності набуття майна.

Одночасно з цим право власності за набувальною давністю можна визнати лише за особою, яка фактично не є законним володільцем такого майна, тобто особа, яка володіє майном по волі власника і завжди знає хто є власником майна, не може вимагати визнання за нею права власності за давністю володіння.

Крім того, застосування набувальної давності передбачає відсутність титулу (підстави) для виникнення права власності в момент захоплення (заволодіння) чужою річчю.

У разі якщо існує інша підстава для виникнення права власності у момент заволодіння, а сторона посилається на строк набувальної давності, - то така сторона обрала невірний спосіб захисту, тобто такий, який не відповідає специфіці правовідносин, що виникли.

Наведене свідчить про те, що для визнання права власності за набувальною давністю необхідно одночасно наявність, з одного боку, добросовісності володіння (коли особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності), з іншого - відсутність у володільця титулу (підстави) для виникнення права власності в момент захоплення (заволодіння) чужою річчю.

Посилання позивача на придбання житлового будинку не може бути підставою для застосування положень статті 344 ЦК України, оскільки за набувальною давністю може набуватися право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, що у цій справі позивачем не доведено.

Укладення між сторонами угоди у вигляді розписки про сплату коштів за будинок, факт отримання відповідачем коштів від позивача, а також проживання позивача у цьому будинку, свідчить про титульне володіння позивачем спірними майном, що виключає застосування набувальної давності.

Згідно до правових висновків ВП ВС від 14 травня 2019 року: умовами набуття права власності за набувальною давністю на підставі статті 344 Цивільного кодексу України є: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна (нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери) право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду.

За змістом частини першої статті 344 Цивільного кодексу України добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності.

Відкритість і безперервність користування спірним майном не є достатніми самостійними підставами для набуття права власності на нього за правилами статті 344 ЦК України.

Фактично суд встановив, що між сторонами виникли правовідносини щодо купівлі-продажу нерухомого майна, що свідчить про існування іншої підстави для виникнення права власності у момент заволодіння, а отже стороною вибрано неправильний спосіб захисту, тобто такий, який не відповідає специфіці правовідносин, що виникли.

Згідно з ст.12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Таким чином, суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні позовних вимог з огляду на недоведеність обставин, які підлягали обов`язковому встановленню, обумовлених заявленою позивачем підставою.

Зважаючи на відмову у задоволенні позову, судовий збір сплачений позивачем, згідно з пунктом 2 частини другої статті 141 ЦПК України, покласти на останнього.

Керуючись статтями 12, 13, 209, 259, 263 265, 280 - 289 ЦПК України, статтею 344 ЦК України, суд,

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Ювілейної сільради про визнання права власності на нерухоме майно відмовити.

На рішення може бути подано апеляційну скаргу до Херсонського апеляційного суду через Цюрупинський районний суд Херсонської області протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення суду. Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідач: Ювілейна сільська рада, місцезнаходження: Херсонський район, Херсонська область, с. Ювілейне, вул. Соборна, буд. 17, .

Повний текст рішення складено 08.11.2021 року.

Суддя В.П. Бойко