Справа № 308/5709/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 листопада 2021 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області у складі:

головуючого судді Хамник М.М.,

за участі секретаря судових засідань Івашко Я.С.,

розглянувши у порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особистою власністю на майно одного із подружжя

за участю:

представника позивача - ОСОБА_3 ,

представника відповідача - Карпинця І.В.

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернулась до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області з позовом до відповідача - ОСОБА_2 про визнання рухомого майна особистою приватною власністю.

До закінчення підготовчого засідання у справі представник позивача адвокат Меженна В.І. подала заяву про зміну предмету позову, в якій просить припинити поширення правового режиму спільного сумісного майна на автомобіль марки «Шевроле», модель «Авео», 2008 р., білого кольору, д.н.з. « НОМЕР_1 », шляхом визнання такого особистою власністю, та просила визнати вказаний автомобіль особистою приватною власністю ОСОБА_1 .

Свої позовні вимоги позивачка мотивує тим, що під час перебування у шлюбі подружжям було набуте майно, а саме: автомобіль Шевроле «АVЕО», рік випуску 2008, білого кольору державний номер НОМЕР_1 , VIN-код, номер шасі: НОМЕР_2 (надалі - транспортний засіб), який було зареєстровано на її чоловіка: ОСОБА_2 . Позивачка оспорює поширення правового режиму спільного сумісного майна на вказаний автомобіль, оскільки останній було придбано за її особисті кошти отримані від продажу квартири, що належала їй на праві особистої власності.

Відповідач у відзиві на позовну заяву позовні вимоги не визнає, з наступних підстав.

Щодо позовної вимоги про припинення права власності на транспортний засіб зазначає, що підстави припинення права власності визначені ст.346 Цивільного кодексу України. На думку позивача, позбавлення права власності відповідача необхідно здійснити саме у порядку припинення права власності особи на майно, яке не може їй належати, що регулюється ст. 348 Цивільного кодексу України.

Стаття 348 Цивільного кодексу України у свою чергу передбачає, що якщо з підстав, що не були заборонені законом, особа набула право власності на майно, яке за законом, який був прийнятий пізніше, не може їй належати, це майно має бути відчужене власником протягом строку, встановленого законом.

Якщо майно не відчужене власником у встановлені законом строки, це майно з урахуванням його характеру і призначення за рішенням суду на підставі заяви відповідного органу державної влади підлягає примусовому продажу.

У разі примусового продажу майна його колишньому власникові передається сума виторгу з вирахуванням витрат, пов`язаних з відчуженням майна.

Якщо майно не було продане, воно за рішенням суду передається у власність держави. У цьому разі колишньому власникові майна виплачується сума, визначена за рішенням суду.

Аналізуючи дану норму ЦК України можна прийти до висновку, що головною підставою для припинення права власності особи на майно, яке не може їй належати є виключно прийняття закону на підставі якого особі забороняється володіти таким майном, а отже дана норма не може розповсюджуватись на спірні правовідносини, оскільки жодних законодавчих актів, які забороняють Відповідачу володіти даним транспортним засобом в Україні не приймалось.

Окрім вищевказаного ст. 348 ЦК України встановлює, що майно має бути відчужене власником протягом встановленого законом строку або підлягає примусовому продажу з передачею власнику суми виторгу, але в жодному випадку не передбачає визнання права власності на таке майно за іншою особою.

Щодо позовної вимоги про визнання особистої приватної власності на транспортний засіб, що є предметом спору.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. При тому, що не має значення за ким зареєстровано таке майно, оскільки спільна сумісна власність розповсюджується на майно і у тому випадку, коли право власності на майно зареєстровано лише за одним з подружжя.

За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і відповідач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують.

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частина перша, друга статті 71 СК України).

Частина 1 статті 57 СК України визначає, що є приватною власністю дружини, чоловіка.

Посилання позивачки на ту обставину, що спірний автомобіль є її особистою власністю, так як він куплений за кошти, які вона отримала в результаті продажу квартири, а не із спільного сумісного бюджету з Відповідачем, не може бути прийняте до уваги, так як Позивачка не навела доказів того, що саме за ці кошти був придбаний спірний автомобіль, що ці кошти не були витрачені на будь-які інші потреби, а навпаки у Відповідача наявні всі документи, що підтверджують купівлю автомобіля саме ним, а саме: Акт приймання-передачі від 21.03.2008 року та квитанція про оплату вартості автомобіля де платником зазначений саме ОСОБА_2 , відтак Позивачка не надала належних та достовірних доказів того, що спірний автомобіль, який придбаний в період шлюбу, належить їй на праві особистої власності, а отже сам факт продажу особистої квартири Позивачки не є в розумінні ст. 57 СК України підставою для визнання майна особистою приватною власністю.

Також у письмових поясненнях, поданих до судових дебатів, представник відповідача критично оцінює покази свідка ОСОБА_4 , вважає, що такі не можуть бути основним доказом. Зокрема, не зрозумілим є той факт, звідки свідкові ОСОБА_4 можуть бути відомі обставини купівлі-продажу спірного транспортного засобу, а також викликає сумнів, за відсутності у матеріалах справи інших належних, достатніх та допустимих доказів, можливість підтвердження чи спростування головної обставини, на яку посилається сторона Позивача -походження грошових коштів, за допомогою яких Відповідачем було куплено спірний автомобіль «Шевроле» АВЕО (SF69Y3), 2008 р.в. білого кольору. Крім того, ОСОБА_4 є батьком Позивачки, а отже окрім наявності приватного інтересу має лише одне можливе джерело походження можливо відомої йому інформації-зі слів Позивачки.

Сторона Відповідача також наголошує на тому, що головною обставиною, на яку Позивачка посилається як на підставу щодо задоволення її позовних вимог є походження грошових коштів у розмірі 72 000 грн., що стали платіжним засобом для купівлі спірного транспортного засобу, саме із суми отриманого Позивачкою доходу в розмірі 207 050,00 грн в ході реалізації договору купівлі-продажу належної їй квартири. Отримання Позивачкою вказаних коштів мало відбуватися за допомогою письмової розписки в готівковій формі. Однак, жодних відомостей про факт отримання Позивачкою таких грошових коштів матеріали справи не містять.

До подачі позовної заяви до суду позивач звернувся суду із заявою про забезпечення позову, яку ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області Іванова А.П. від 26 квітня 2021 року задоволено частково. Накладено арешт на автомобіль марки «Шевроле» модель «Aveo», рік випуску 2008, білого кольору, державний номерний знак НОМЕР_1 , VIN-код, номер шасі НОМЕР_3 , право власності на який зареєстроване за ОСОБА_2 , ІПН НОМЕР_4 , шляхом обмеження права розпорядження таким.

Ухвалою від 24 травня 2021 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, постановлено здійснювати розгляд справи в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою від 30 серпня 2021 року визнано заяву адвоката Меженної В.І. про відвід головуючої по справі судді Хамник М.М. необґрунтованою. Вирішення питання про відвід передано судді, визначеному у порядку встановленому частиною першою статті 33 ЦПК України.

Ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області Данка В.Й. у задоволенні заяви адвоката Меженної В.І. про відвід судді Ужгородського міськрайонного суду Хамник М.М. з розгляду цивільної справи №308/5709/21 за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особистою власністю на майно одного із подружжя відмовлено, справу передано для подальшого судового розгляду судді Хамник М.М.

Ухвалою від 16 вересня 2021 року закрито підготовче провадження у справі. Призначено справу до судового розгляду по суті на 11 год. 00 хв. 22 жовтня 2021 року в приміщенні Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області (м. Ужгород, вул. Загорська, 53).

Заяву представника позивача адвоката Меженної В.І. про зміну предмету позову - прийнято до розгляду.

У задоволенні клопотання представника позивача адвоката Меженної В.І. про витребування доказів відмовлено.

Клопотання позивача про витребування у відповідача копії технічного паспорту на автомобіль, що є предметом спору залишено без розгляду.

Заяву представника позивача адвоката Меженної В.І. про виклик та допит свідка задоволено. Викликано у судове засідання в якості свідка ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 .

Представник позивача в судовому засіданні позов підтримала з підстав зазначених в позовній заяві та просила його задовольнити. Пояснила, що відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею/ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй/йому особисто, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Позивачка оспорює поширення правового режиму спільного сумісного майна на автомобіль марки «Шевроле», модель АВЕО (БР69УЗ), 2008 р. в. , білого кольору (11Ц), двигун НОМЕР_5 , шасі № НОМЕР_6 , на момент первинної реєстрації р.н НОМЕР_1 , оскільки вказаний автомобіль був придбаний за її особисті кошти отримані від продажу її квартири.

Представник відповідача у судовому засіданні проти позову заперечував, посилаючись на те, що відповідач працював, в тому числі і неофіційно, а відтак мав і особисті заощадження, відтак вважає спірний автомобіль спільною сумісною власністю подружжя. Сам факт відчуження квартири позивачкою не свідчить про придбання автомобілю саме за ці кошти.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у ній докази, заслухавши пояснення учасників справи, суд доходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що між сторони 20 листопада 1993 року було укладено шлюб, який був зареєстрований відділом Ужгородської міської про що у книзі реєстрації шлюбів зроблено запис №877.

28 січня 2020 року за рішенням Ужгородського міськрайонного суду шлюб було розірвано.

Під час перебування у шлюбі подружжям було набуто рухоме майно, а саме: автомобіль Шевроле «АVЕО», рік випуску 2008, білого кольору державний номер НОМЕР_1 , VIN-код, номер шасі: НОМЕР_2 , який зареєстровано на чоловіка: ОСОБА_2 .

Позивачка оспорює поширення правового режиму спільного сумісного майна на вказаний автомобіль, посилаючись на те, що він хоча і був придбаний в період перебування нею у шлюбі з відповідачем, однак за її особисті кошти отримані від продажу квартири, що належала їй на праві особистої власності. У свою чергу право особистої власності на квартиру позивачкою набуто шляхом безоплатної приватизації, що підтверджується копією витягу Рішення виконавчого комітету Ужгородської міської ради № 259 від 03.10.2006 року та свідоцтвом про право власності на житло.

Згідно Договору купівлі - продажу нерухомого майна від 20 березня 2008 року вартість квартири становила 207 050,00 грн. На наступний день після продажу позивачкою квартири, а саме 21 березня 2008 року, відповідачем було придбано спірний автомобіль, що підтверджується Актом приймання передачі автомобіля від 21.03.2008 року та квитанцією №21 від 21.03.2008 року про сплату вартості автомобіля, доданими відповідачем до відзиву на позовну заяву. Вартість придбаного автомобіля становила 72 500 грн.

Спірні правовідносини, які виникли між сторонами регулюються нормами Сімейного кодексу України (далі - СК України) та Цивільного кодексу України (далі -ЦК України).

Відповідно до ст. 36 СК України, шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Одним із таких прав, що виникає після реєстрації шлюбу, є право спільної сумісної власності подружжя, до якого належить майно, набуте подружжям за час шлюбу.

Відповідно до ч. ч. 1, 6, 7 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

Суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин.

Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю.

За змістом ст. ст. 60, 61 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Аналогічні положення містить і ч. 3 ст. 368 ЦК України.

Згідно з ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

У ч. 4 ст. 65 СК України встановлено, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Відповідно до ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Згідно п.п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" № 11 від 21 грудня 2007 року, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто.

Відповідно до правової позиції Верховного суду України, викладеній у постанові від 03.06.2015 року № 6-38цс15,- ст. 57СК України дає визначення майна, яке належить до особистої приватної власності кожного з подружжя. Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя ) визначені у ст.60 СК України. За змістом цієї норми майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності. Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (статтю 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що згідно зі ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і ст. 368 ЦК України.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Подібні висновки містяться у Постановах Верховного Суду у справі №205/8012/16-ц від 12 червня 2019 року, справі № 335/331/18 від 26 березня 2020 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст. 77 ЦПК України).

Згідно із положеннями ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

На підтвердження викладених у позовній заяві обставин позивачка подала Договір купівлі - продажу нерухомого майна від 20 березня 2008 року, відповідно до якого вона продала належну їй на праві особистої власності квартиру за 207 050,00 грн. Спірний автомобіль було придбано 21 березня 2008 року, що підтверджується Актом приймання передачі автомобіля від 21.03.2008 року та квитанцією № 21 від 21.03.2008 року про сплату вартості автомобіля на суму 72 500 грн. Тобто, автомобіль був придбаний відповідачем на наступний день після відчуження позивачем квартири, яка була її особистою власністю.

Допитана у судовому засіданні в якості свідка позивачка підтвердила, що перебувала у шлюбі з відповідачем з 1993 року. Чоловік тривалий час умовляв її продати квартиру, оскільки хотів придбати новий автомобіль, однак заощаджень, за які б можна було його купити у сім`ї не було так як рівень їх доходів був дуже низький. Доводилось часто просити гроші в батька позивачки, щоб дотягнути до зарплати. Після того, як позивачка продала свою квартиру, дала відповідну суму коштів відповідачу на придбання автомобіля, який у свою чергу самостійно оформляв його купівлю, оскільки працював на підприємстві, де його і придбав.

Свідок ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , батько позивачки, повідомив суду, що хоча і не жив з донькою та зятем, не вів з ними спільне господарство, однак майже щодня був у них вдома, допомагав по господарству, фінансового, оскільки доходів сім`ї ледь вистачало на проживання. Свідок вказує, що його зять, ОСОБА_2 , постійно вмовляв його і доньку (позивачку) продати належну останній на праві власності квартиру, оскільки дуже хотів новий автомобіль. Доходило навіть до погроз розлученням. Бажаючи зберегти сім`ю дозволив доньці продати належну їй квартиру, яку у свою чергу вона набула шляхом приватизації від його батьків. Вказує, що він був присутній при укладенні договору купівлі-продажу квартири та отриманні позивачкою коштів. Хоча і безпосередньо не був свідком передачі грошей на придбання автомобіля, однак, враховуючи наведені обставини, а також те, що автомобіль було придбано на наступний день після продажу позивачкою квартири відсутні будь-які сумніви у тому, що такий було придбано відповідачем за кошти позивачки.

Отже, на думку суду, позивачкою доведено, що спірне рухоме майно - автомобіль Шевроле «АVЕО», рік випуску 2008, білого кольору державний номер НОМЕР_1 , VIN-код, номер шасі: НОМЕР_7 , який належить відповідачу, придбано за її особисті кошти, а сам по собі факт перебування позивачки у шлюбі з відповідачем на момент придбання такого майна, а також проведення розрахунків за придбаний автомобіль відповідачем, не є підставою для визнання зазначеного автомобіля спільним сумісним майном подружжя. Відтак позивачем спростовано презумпцію належності вказаного автомобіля до спільної сумісної власності подружжя. Натомість заперечуючи доводи позивача відповідачем не подано доказів наявності заощаджень чи особистих коштів, які б спростовували твердження позивача про придбання автомобіля за її особисті кошти. Суд також критично оцінює доводи представника відповідача щодо відсутності доказів одержання позивачем коштів за договором купівлі-продажу квартири від 20 березня 2008 року, оскільки відповідно до статті 204 ЦПК України діє презумпція правомірності правочину, відповідно до якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів)( ст. 89 ЦПК України)

За таких обставин, з урахуванням викладеного, проаналізувавши та оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд доходить висновку, що вимоги позивача підлягають задоволенню у повному обсязі.

Згідно з усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29).

З урахуванням наведеного та ст.265 ЦПК України, суд констатує, що у даному рішенні мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім тих аргументів, які не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Питання щодо судових витрат суд вирішує на підставі ст. 141 ЦПК України, тому з огляду на задоволення позову, такі підлягають стягненню з відповідача на користь позивача у повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 12, 13, 81, 141, 258-260 ЦПК України

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особистою власністю на майно одного із подружжя, - задовольнити.

Припинити поширення правового режиму спільного сумісного майна на автомобіль марки «Шевроле», модель «Авео», білого кольору, рік випуску 2008, державний номер НОМЕР_1 , VIN-код, номер шасі: НОМЕР_3 , право власності на який зареєстроване за ОСОБА_2 , ІПН НОМЕР_4 .

Визнати автомобіль марки «Шевроле», модель «Авео», білого кольору, рік випуску 2008, державний номер НОМЕР_1 , VIN-код, номер шасі: НОМЕР_3 , право власності на який зареєстроване за ОСОБА_2 , ІПН НОМЕР_4 особистою приватною власністю ОСОБА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму 1 350грн.(одну тисячу триста п`ятдесят гривень) у відшкодування витрат по сплаті судового збору.

Після набрання чинності даним рішенням суду скасувати заходи забезпечення позову, вжиті згідно з ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 26 квітня 2021, якою накладено арешт на автомобіль марки «Шевроле» модель «Aveo», рік випуску 2008, білого кольору, державний номерний знак НОМЕР_1 , VIN-код, номер шасі НОМЕР_3 , право власності на який зареєстроване за ОСОБА_2 , ІПН НОМЕР_4 , шляхом обмеження права розпорядження таким.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складання його повного тексту до Закарпатського апеляційного суду через Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_8 .

Відповідач: ОСОБА_2 , місце проживання: АДРЕСА_2 , ІПН НОМЕР_4 .

Повне рішення складено 05.11.2021

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду

Закарпатської області М.М. Хамник