КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 листопада 2021 року

м. Київ

справа № 755/9884/21

провадження № 22-ц/824/13923/2021

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Кравець В.А.,

суддів - Желепи О.В., Мазурик О.Ф.

учасники справи:

позивач - Комунальне підприємство виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго»

відповідач - ОСОБА_1

розглянув у порядку письмового провадженняапеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1

на рішення Дніпровського районного суду м. Києва 03 серпня 2021 року у складі судді Галагана В.І.

у справі за позовом Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги, -

В С Т А Н О В И В:

У травні 2021 року представник Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» - Ніколаєнко О.В.звернувся до суду з позовною заявою про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що надання послуг з постачання гарячої води та централізованого опалення в будинку АДРЕСА_1 здійснюється КП «Київтеплоенерго» на підставі типового договору про надання послуг та централізованого опалення і постачання гарячої води, опублікованого в газеті «Хрещатик» від 28 березня 2018 року № 34 (5085).

Вказував, що позивач на підставі Договору № 602-18 про відступлення права вимоги (цесії) від 11 жовтня 2018 року, укладеного між ПАТ «Київенерго» та КП «Київтеплоенерго», прийняв право вимоги до відповідача з оплати боргу за послуги, спожиті до 01 травня 2018 року, а саме: послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води.

Посилався на те, що відповідач отримує послуги, надані позивачем щодо квартири АДРЕСА_2 , проте не вносить плату за отримані послуги з постачання централізованого опалення та плату за постачання гарячої води, в результаті чого утворилась заборгованість станом на 01травня 2021 року у розмірі 89 155,72 грн, з яких: за послуги з централізованого опалення, спожиті до 01травня 2018 року, - 26 447,17 грн, за послуги з постачання гарячої води, спожиті до 01 травня 2018 року, - 20 079,62 грн, за послуги з централізованого опалення, спожиті з 01 травня 2018 року, - 21 331,35 грн, за послуги з постачання гарячої води, спожиті з 01 травня 2018 року, - 21 297,58 грн.

На підставі викладеного, просив задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 03 серпня 2021 року позовні вимоги задоволено в повному обсязі.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства Виконавчого органу Київради (КМДА) «Київтеплоенерго» заборгованість за послуги з централізованого опалення, спожиті до 01 травня 2018 року, у розмірі 26 447,17 грн, заборгованість за послуги з постачання гарячої води, спожиті до 01 травня 2018 року, у розмірі 20 079,62 грн, заборгованість за послуги з централізованого опалення, спожиті з 01 травня 2018 року, у розмірі 21 331,35 грн, заборгованість за послуги з постачання гарячої води, спожиті з 01 травня 2018 року, у розмірі 21 297,58 грн та судовий збір у розмірі 2 270 грн, а всього на загальну суму 91 425,72 грн.

Не погоджуючись з указаним рішенням, 03 вересня 2021 року відповідач звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення скасувати в частині стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за послуги з централізованого опалення, спожиті до 01 травня 2018 року у розмірі 26 447,17 грн, за послуги з постачання гарячої води, спожиті до 01 травня 2018 року у розмірі 20 079,62 грн, за послуги з постачання гарячої води, спожиті у травні 2018 року у розмірі 570,33 грн та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Апеляційну скаргу мотивує тим, що рішення суду першої інстанції є незаконним та таким, що підлягає скасуванню з підстав порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Зазначає, що станом на дату подання позову заборгованість відповідача у розмірі 46 526,79 грн, розрахована станом на 01 травня 2018 року, знаходиться поза межами строку позовної давності.

Посилається також на те, що заборгованість за травень 2018 року за гаряче водопостачання у розмірі 570,33 грн також виходить за межі строку позовної давності.

До апеляційної скарги долучає заяву про застосування строку позовної давності.

16 вересня 2021 року до Київського апеляційного суду надійшов відзив від представника позивача - Білик І.О. , в якому остання просить апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Посилається на те, що між позивачем та ПАТ «Київенерго» договір про відступлення права вимоги №602-18 було укладено 11 жовтня 2018 року, тому обчислення строків позовної давності щодо стягнення заборгованості з оплати спожитих до 01 травня 2018 року відповідачем послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, відповідно до частини першої статті 261 ЦК України, починається з моменту укладення вказаного договору про відступлення права вимоги, оскільки саме з цього дня позивач довідався про порушення свого права.

Окрім того, посилається на те, що починаючи з 12 березня 2020 року і по сьогоднішній день на території України встановлено та діє карантин з метою запобігання поширенню гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої корона вірусом SARS-Co V-2 (COVID-19). З огляду на вказане, зазначає, що відповідно до п. 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України під час дії карантину, встановленого КМУ з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби, строки, визначені статтею 257 ЦК України (строк позовної давності), продовжуються на строк дії такого карантину.

29 вересня 2021 року на адресу апеляційного суду надійшло клопотання представника КП «Київтеплоенерго» - Білик І.О., в якому представник просить розглядати апеляційну скаргу в судовому засіданні з повідомленням учасників справи.

Відповідно до частин першої та третьої статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

З урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

За змістом частин четвертої, шостої, дев`ятої статті 19 ЦПК України спрощене позовне провадження призначене для розгляду:

1) малозначних справ;

2) справ, що виникають з трудових відносин;

3) справ про надання судом дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України тому з батьків, хто проживає окремо від дитини, у якого відсутня заборгованість зі сплати аліментів та якому відмовлено другим із батьків у наданні нотаріально посвідченої згоди на такий виїзд;

4) справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.

Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні.

Для цілей цього Кодексу малозначними справами є:

1) справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб;

2) справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб;

3) справи про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, якщо такі вимоги не пов`язані із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства);

4) справи про розірвання шлюбу;

5) справи про захист прав споживачів, ціна позову в яких не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення.

Згідно частини четвертої статті 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя; щодо спадкування; щодо приватизації державного житлового фонду; щодо визнання необґрунтованими активів та їх витребування відповідно до глави 12 цього розділу; в яких ціна позову перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; інші вимоги, об`єднані з вимогами у спорах, вказаних у пунктах 1-5 цієї частини.

З матеріалів справи вбачається, що предметом позову у даній справі є стягнення заборгованості, ціна позову визначена у розмірі 89 155,72 грн, що не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Дана справа відповідно до статті 274 ЦПК України не відноситься до тієї категорії справ, що не можуть бути розглянуті в порядку спрощеного позовного провадження.

Жодних обставин справи, які викликали необхідність розглядати справу у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи колегією суддів не встановлено.

Таким чином, на підставі викладеного, колегія суддів доходить висновку про відсутність підстав для задоволення клопотання про розгляд справи в судовому засіданні з повідомлення учасників справи.

Згідно частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 274 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача Кравець В.А., обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Частиною першою статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 03 серпня 2021 рокуоскаржується апелянтом в частині стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за послуги з централізованого опалення, спожиті до 01 травня 2018 року у розмірі 26 447,17 грн, за послуги з постачання гарячої води, спожиті до 01 травня 2018 року у розмірі 20 079,62 грн, за послуги з постачання гарячої води, спожиті у травні 2018 року у розмірі 570,33 грн.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з обґрунтованості позовних вимог та наявності у відповідача заборгованості, яка підтверджується представленими стороною позивача довідками та розрахунками, Додатком № 1 та Додатком № 2 до Договору цесії від 11 жовтня 2018 року № 602-18.

Згідно зі статтею 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Проте, вказаним вимогам рішення суду не відповідає з огляду на наступне.

Судом установлено, що Розпорядженням Київської міської державної адміністрації від 27.12.2017 р. № 1693 «Про деякі питання припинення Угоди щодо реалізації проекту управління та реформування енергетичного комплексу м. Києва від 27.09.2001 р., укладеної між Київською міською державною адміністрацією та Акціонерною енергопостачальною компанією «Київенерго» Комунальне підприємство «Київтеплоенерго» визначено підприємством, за яким закріплено на праві господарського відання майно комунальної власності територіальної громади м. Києва, що повернуто з володіння та користування Публічного акціонерного товариства «Київенерго». За розпорядженням Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 10.04.2018 р. № 591 Комунальному підприємству «Київтеплоенерго» видано ліцензію на право провадження господарської діяльності з виробництва та постачання теплової енергії споживачам. Отже з 01.05.2018 р. надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води здійснює Комунальне підприємство «Київтеплоенерго».

28 березня 2018 року в газеті «Хрещатик» № 34 (5085) було опубліковано повідомлення про публічний договір (оферту) про надання Комунальним підприємством виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго», як виконавцем послуг з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води та опубліковано договір про надання послуг з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води (а.с. 40-41).

11 жовтня 2018 між ПАТ «Київенерго» та Комунальним підприємством (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» укладено Договір №602-18 про відступлення права вимоги (цесії), за яким ПАТ «Київенерго» відступило право вимоги, а КП «Київтеплоенерго» набуло право вимоги до юридичних осіб, фізичних осіб, фізичних осіб-підприємців, щодо виконання ними грошових зобов`язань перед кредитором з оплати спожитих до 01 травня 2018 року послуг з централізованого опалення та гарячого водопостачання станом на 01 серпня 2018 року з урахуванням оплат, що отримані кредитором за період з 01 серпня 2018 до дати укладення цього договору. Перелік договорів (особових рахунків), споживачів та сум грошових зобов`язань (основний борг), право вимоги яких відступається за цим договором, зазначається у Додатку №1 та Додатку №2 до цього договору (а.с. 35-37).

Відповідно до Додатку №1 та/або Додатку №2 до Договору цесії, позивач набув право вимоги заборгованості за спожиті послуги з центрального опалення та/або централізованого постачання гарячої води за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 38-39).

Згідно п. 3.4.2 Договору Новий кредитор має право на отримання замість Кредитора від споживачів, визначених у Додатку №1 та/або Додатку №2 до Договору цесії сплати заборгованостей, право вимоги до яких відступлене за цим договором.

За змістом п. 1.3 договору цесії Кредитор відступає, Новий кредитор/Позивач набуває право вимоги також будь-яких інших, передбачених договорами та чинним законодавством додаткових грошових зобов`язань (неустойка, штраф, пеня), 3% річних, інфляційні нарахування, судові витрати, витрати пов`язані з отриманням боргу та примусовим стягненням та будь-які інші (без виключень та обмежень), що нараховані Кредитором та/або виникли до дати укладення цього Договору у зв`язку з неналежним виконанням споживачем (споживачами) зобов`язань з оплати послуг з централізованого опалення та гарячого водопостачання за договорами та споживачами, які зазначені у Додатку №1 та/або Додатку №2 до Договору цесії.

Судом першої інстанції також установлено, що відповідач ОСОБА_1 проживає за адресою: АДРЕСА_3 , та є споживачем послуг з центрального опалення та постачання гарячої води, які постачало ПАТ «Київенерго» та на даний час постачає Комунальне підприємство виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго».

ОСОБА_1 своєчасно не вносила плату за отримані послуги з централізованого опалення та плату з постачання гарячої води, в результаті чого утворилась заборгованість, яка станом на 01 травня 2021 року складає 89 155,72 грн, з яких: за послуги з централізованого опалення, спожиті до 01травня 2018 року, - 26 447,17 грн, за послуги з постачання гарячої води, спожиті до 01 травня 2018 року, - 20 079,62 грн, за послуги з централізованого опалення, спожиті з 01 травня 2018 року, - 21 331,35 грн, за послуги з постачання гарячої води, спожиті з 01 травня 2018 року, - 21 297,58 грн, заборгованість нарахована щодо квартири АДРЕСА_2 , користувачем якої є відповідач, та заборгованість підтверджується представленими підприємством позивача довідками та розрахунками, Додатком № 1 та Додатком № 2 до Договору цесії від 11 жовтня 2018 року № 602-18 (а.с. 6-34).

Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки, регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги».

Відповідно до частини першої статті 4 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», в редакції чинній на час виникнення оспорюваних правовідносин (далі - Закон), законодавство України у сфері житлово-комунальних послуг базується на Конституції України і складається з нормативно-правових актів у галузі цивільного, житлового законодавства, цього Закону та інших нормативно-правових актів, що регулюють відносини у сфері житлово-комунальних послуг.

Суб`єктами цього Закону є органи виконавчої влади, місцевого самоврядування, виробники, виконавці та споживачі житлово-комунальних послуг, а також власники приміщень, будинків, споруд, житлових комплексів або комплексів будинків і споруд (стаття 1, частина друга статті 3, стаття 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»).

Відповідно ч. 1 ст. 1 Закону, житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил; споживач - фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу.

Пунктом 1 частини першої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачене право споживача вчасно одержувати якісні житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та згідно з умовами договору на надання таких послуг. Водночас відповідно до пункту 5 частини третьої статті 20 цього Закону такому праву прямо відповідає обов`язок споживача оплачувати надані йому житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Водночас, відсутність договору про надання житлово-комунальних послуг не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі (Постанова Верховного Суду від 15 березня 2018 року у справі № 401/710/15-ц).

Таким чином, законодавством покладено обов`язок своєчасно вносити квартирну плату саме на наймачів (власників).

Із зазначених положень випливає, що споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними.

Отже, під час розгляду справи про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги визначальним є встановлення факту надання обслуговуючою організацією (позивачем) житлово-комунальних послуг особам, які є їх споживачами (відповідачу, відповідачам), та правильність нарахування заборгованості за житлово-комунальні послуги згідно з чинними тарифами.

Пунктом 10 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» встановлена відповідальність за несвоєчасне здійснення платежів за житлово-комунальні послуги у вигляді пені.

За визначенням, наданим у статті 1 вказаного Закону, житлово-комунальні послуги - це результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил.

Статтею 526 Цивільного кодексу України визначені загальні умови виконання зобов`язання, зокрема, зобов`язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору та вимогами ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Недотримання таких вимог призводить до порушення зобов`язань.

Згідно із частиною першою статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, у якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

За змістом частини першої статті 901, частини першої статті 903 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до положення статті 322 Цивільного кодексу України, власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

В апеляційній скарзі відповідач, частково не погоджуючись з оскаржуваним рішенням, просила застосувати до частини позовних вимог позовну давність.

Як убачається з матеріалів справи, справа розглянута в порядку спрощеного позовного провадження, ОСОБА_1 не отримувала копії ухвали про відкриття провадження у справі від 15 червня 2021 року, копії позовної заяви та додатків до неї. Адресовані відповідачу документи повернулися до суду без вручення «за закінченням терміну зберігання».

Таким чином, відповідач була позбавлена можливості заявити в суді першої інстанції про застосування позовної давності до вимог КП «Київтеплоенерго» про стягнення заборгованості.

За таких обставин, заява відповідача про застосування позовної давності підлягає розгляду в суді апеляційної інстанції.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність- це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Частиною 5 ст. 261 ЦК України визначено, що за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Позов про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості КП «Київтеплоенерго» подало 18 травня 2021 року(а.с. 44).

У межах позовної давності позивач КП «Київтеплоенерго» має право на стягнення заборгованості по оплаті послуг з централізованого опалення та послуг з постачання гарячої води, яка була нарахована за період з 18 травня 2018 року до 01 травня 2021 року.

Враховуючи викладене, рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 03 серпня 2021 року підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог КП «Київтеплоенерго».

За розрахунком суду апеляційної інстанції з ОСОБА_1 на користь КП «Київтеплоенерго» підлягає стягненню заборгованість за спожиті з 18 травня 2018 року послуги з централізованого опалення - 21 331,35 грн; заборгованість за спожиті з 18 травня 2018 року послуги з централізованого постачання гарячої води - 20 727,25 грн.

В іншій частині вимоги КП «Київтеплоенерго» задоволенню не підлягають.

Відповідно до ч. 1 ст. 262 ЦК України заміна сторін у зобов`язанні не змінює порядку обчислення та перебігу позовної давності.

За таких підстав суд відхиляє доводи позивача про те, що обчислення строків позовної давності повинно розпочинатися з моменту укладення між позивачем та ПАТ «Київенерго» договору про відступлення права вимоги №602-18 від 11.10.2018.

Аргументи позивача, викладені у відзиві про те, що строк позовної давності пропущено з підстав дії карантину з метою запобігання поширенню гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-Co V-2 (COVID-19), не заслуговують на увагу суду з огляду на те, що позовну заяву КП «Київтеплоенерго» подано до суду лише 18 травня 2021 року та введення на території України карантину не жодним чином не заважало позивачеві звернутися до суду з позовом про стягнення заборгованості до травня 2018 року вчасно та, зокрема, скористатися засобами поштового зв`язку.

Представником позивача не наведено жодних обставин, за якими саме введення карантинних обмежень завадило звернутися позивачеві до суду з дотриманням встановлених законом строків.

Відповідно до статті 374 ЦК України суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Наведені вище порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права,є підставою для скасування оскаржуваного рішення суду згідно з ч. 1 ст. 376 ЦПК України частково та ухвалення нового рішення.

Таким чином, ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог про стягнення заборгованості у повному обсязі, місцевий суд неналежним чином повідомив відповідача про розгляд справи, не встановив період нарахування такої заборгованості та залишив поза увагою, що заборгованість за спожиті послуги до 18 травня 2018 року нарахована поза межами строку позовної давності, що призвело до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної або касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Отже, з ОСОБА_1 на користь КП «Київтеплоенерго» підлягає стягненню судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 1 066,90 грн.

З КП «Київтеплоенерго» на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 1 600,35 грн.

Керуючись ст.ст. 367, 369, 374, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва 03 серпня 2021 року - скасувати.

Позов Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» заборгованість за послуги з централізованого опалення, спожиті з 18 травня 2021 року у розмірі 21 331,35 грн, заборгованість з постачання гарячої води, спожиті з 18 травня 2021 року у розмірі 20 727,25 грн.

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 1 066,90 грн.

Стягнути з Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 1 600,35 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених частиною третьої статті 389 ЦПК України.

Головуючий В.А. Кравець

Судді О.В. Желепа

О.Ф. Мазурик