Житомирський апеляційний суд
Справа №288/1841/20 Головуючий у 1-й інст. Рудник М. І.
Категорія 23 Доповідач Коломієць О. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 листопада 2021 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Коломієць О.С.

суддів Талько О.Б, Микитюк О.Ю.

з участю секретаря

судового засідання Дяченко Ю.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу №288/1841/20 за позовом ОСОБА_1 до Фермерського господарства «Олгрис» про визнання недійсним договору оренди землі

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Попільнянського районного суду Житомирської області від 01 квітня 2021 року, яке ухвалено суддею Рудник М.І.

в с т а н о в и в:

У листопаді 2020 року позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом, на обґрунтування якого зазначив, що 02 січня 2018 року між сторонами був укладений договір оренди земельної ділянки з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, площею 1,7241 га, кадастровий номер 0:04:000:0462, яка розташована на території Андрушівської сільської ради, який був зареєстрований 26 лютого 2020 року (номер запису 25068502). При цьому позивач вважав, що на момент підписання даного договору він є власником зазначеної земельної ділянки, так як йому в усній формі було повідомлено про те, що вона буде йому виділена.

Однак, лише 05 січня 2018 року наказом Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області було затверджено проект землеустрою щодо відведення позивачу земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства на території Попільнянського району, за межами населених пунктів Андрушівської сільської ради та надано йому у власність вказану земельну ділянку. Право власності на вказану земельну ділянку на підставі даного наказу було зареєстровано за позивачем 11 січня 2018 року.

Позивач зазначає, що даний договір оренди був укладений в наслідок помилки, оскільки на той час він ще не набув права власності на вказану земельну ділянку і відповідно не мав права його підписувати. При цьому, право орендодавця на передачу в оренду землі невід`ємно пов`язане з власністю, яку на час укладення договору оренди землі, а саме 02 січня 2018 року, позивач ще не набув. Крім того, після детальнішого вивчення договору виявилось, що він містить недостовірні відомості, а саме, що земельна ділянка розташована на території Андрушівської сільської ради, хоча згідно наказу, вона повинна бути розташована за межами сільської ради.

З урахуванням вищевикладеного, враховуючи ті обставини, що на час укладення договору позивач не мав та не міг мати необхідної, для його укладення достатньої цивільної дієздатності в силу відсутності у нього права приватної власності на земельну ділянку, ФГ «Олгрис» ухиляється від переукладення недійсного правочину та до даного часу безпідставно користується його земельною ділянкою, посилаючись на ст. 203, 229 ЦК України, позивач просив суд визнати недійсним договір оренди землі б/н від 02 січня 2018 року укладений між ОСОБА_1 та ФГ «Олгрис» на земельну ділянку з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, площею 1,7241 га, кадастровий номер 0:04:000:0462 та скасувати запис №25068502 від 26 лютого 2018 року про реєстрацію права оренди земельної ділянки кадастровий номер 0:04:000:0462 за фермерським господарством «Олгрис».

Заочним рішення Попільнянського районного суду Житомирської області від 01 квітня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з даним судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати заочне рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. На обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на те, що рішення суду є незаконним, необґрунтованим та таким, що ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права. На думку апелянта, судом не враховано, що укладення спірного договору земельної ділянки, яка на момент його підписання не належала позивачу на праві власності, а перебувала у власності держави, істотно порушує його права, оскільки суперечить вимогам законодавства, що регулює відносини у сфері оренди землі. Крім того, відповідно до ст. 210, 638 ЦК України істотною умовою при вчиненні правочину є наявність прав та обовязків сторін на час вчинення правочину. Таким чином, враховуючи ті обставини, що на момент укладення спірного договору оренди позивач не набув право власності на земельну ділянку та уклав договір оренди під впливом помилки, оскільки помилявся щодо обставин, які мають істотне значення, вважає, що вказаний договір оренди підлягає визнанню недійсним.

Правом подати відзив на апеляційну скаргу відповідач не скористався.

В судовому засіданні позивач доводи апеляційної скарги підтримав, просив її задовольнити. При цьому зазначив, що вказаний договір виконувався сторонами та позивач отримував від відповідача орендну плату за її використання.

Представник відповідача просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах статті 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення виходячи з наступного.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Статтею 13 Закону України «Про оренду землі» встановлено, що договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Відповідно до частини четвертої статті 124 ЗК України, передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем.

Згідно зі статтею 125 ЗК України, право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації.

За змістом положень статей 210, 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий договір є вчиненим з моменту його державної реєстрації.

В статті 15 Закону України «Про оренду землі» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) визначено, що істотними умовами договору оренди землі є: об`єкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, способу та умов розрахунків, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її сплату.

Судом під час розгляду справи встановлено, що 02 січня 2018 року між ОСОБА_1 (орендодавцем) та Фермерським господарством «Олгрис» (орендарем) було укладено договір оренди землі б/н, за умовами якого орендодавець надав, а орендар прийняв в строкове платне користування земельну ділянку, загальною площею 1.7241 га, кадастровий номер :04:000:0462 для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка знаходиться на території Андрушківської сільської ради (а.с.9-10).

Згідно наказу № 6-124/14-18-СГ від 05 січня 2018 року, виданого Головним управлінням Держгеокадастру у Житомирській області, затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки, загальною площею 1,7241 га (кадастровий номер :04:000:0462) у власність для ведення особистого селянського господарства ОСОБА_1 на території Попільнянського району, за межами населених пунктів Андрушківської сільської ради (а.с.15).

11 січня 2018 року державним реєстратором на підставі наказу № 6-124/14-18-СГ від 05 січня 2018 року, виданого Головним управлінням Держгеокадастру у Житомирській області, прийнято рішення про реєстрацію права власності ОСОБА_1 на земельну ділянку площею 1,7241 га, для ведення особистого селянського господарства, яка розташована за адресою: Житомирська область, Попільнянський район, Андрушківська сільська рада, кадастровий номер :04:000:0462, що підтверджується інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 26 листопада 2020 року (а.с.11-13).

26 лютого 2018 року на підставі договору оренди землі від 02 січня 2018 року, зареєстровано право оренди земельної ділянки площею 1,7241 га, для ведення особистого селянського господарства, яка розташована за адресою: Житомирська область, Попільнянський район, Андрушківська сільська рада, кадастровий номер :04:000:0462, строком на 15 років за фермерським господарством «Олгрис». (а.с.14).

Звертаючись з позовом до суду, ОСОБА_1 просив визнати недійсним договір оренди землі та скасувати державну реєстрацію права оренди землі з тих підстав, що станом на день укладення спірного договору він не набув право власності на земельну ділянку, тобто не мав достатньої цивільної дієздатності, а тому вказаний договір є недійсним відповідно до статті 229 ЦК України та укладений внаслідок помилки, оскільки позивач вчиняючи правочин помилявся щодо обставин, які мають істотне значення, чим порушено його права та законні інтереси.

Згідно статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою на шостою статті 203 Цього Кодексу.

Відповідно до частини першої-третьої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Частиною першою статті 229 ЦК України передбачено, що якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ці обставини дійсно мають істотне значення.

У пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» судам роз`яснено, що відповідно до статей 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов`язань, які виникли з правочину, і не пов`язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Відповідно до частини шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції правильно виходив із того, що правові підстави для визнання недійсним договору оренди земельної ділянки як такого, що вчинений внаслідок помилки чи неправильного сприйняття фактичних обставин правочину, відсутні, оскільки позивачем належними та допустимими доказами не доведено, що укладення договору відбулося саме внаслідок помилки і на час його укладення він неправильно сприймав фактичні обставини правочину, що вплинуло на його волевиявлення, за відсутності яких можна було б вважати, що правочин не був чи вчинений.

При цьому, під час розгляду справи було встановлено, що оспорений договір від 02 січня 2018 року містить всі необхідні істотні умови, визначені для договору оренди землі, в ньому зазначено кадастровий номер земельної ділянки, її цільове призначення, розташування, площу та нормативно грошову оцінку, розмір орендної плати і строк дії договору. Як зазначив позивач під час розгляду справи, його волевиявлення на час укладення договору було направлено саме на передачу даної земельної ділянки в оренду відповідачу та отримання за її використання орендної плати. Крім того, матеріали справи не містять доказів на підтвердження тих обставин, що ФГ «Олгрис» порушує умови договору оренди землі, не використовує земельну ділянку за цільовим призначенням та допускає порушення умов оплати орендної плати.

Таким чином доводи апеляційної скарги щодо наявності підстав для визнання договору оренди недійсним як такого, що вчинений під впливом помилки через неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, оскільки на момент укладення договору він ще не набув право власності на земельну ділянку, враховуючи волевиявлення сторін правочину та його реальне виконання, є безпідставними.

Отже доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції. Ніяких нових обставин чи доказів, які не були предметом розгляду судом першої інстанції та могли б вплинути на правильність висновків та рішення суду апелянтом не надано.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України,суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а заочне рішення Попільнянського районного суду Житомирської області від 01 квітня 2021 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 10 листопада 2021 року.

Головуючий Судді