Справа № 206/3945/20
Провадження № 2/202/622/2021
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

02 листопада 2021 року Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючої судді - Бєсєди Г.В.

за участю секретаря - Голобородько О.М.

позивача - ОСОБА_1

відповідача - ОСОБА_2

представник відповідача - ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя, -

ВСТАНОВИВ:

До Індустріального районного суду м. Дніпропетровська звернулася ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя.

В обґрунтування позовної заяви ОСОБА_1 зазначає, що з 12.02.2010 року вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 , який рішенням суду від 15.11.2017 року розірвано. В період шлюбу ними було придбано автомобіль, марки CHEVROLET AVEO, 2006 року випуску. Зазначений автомобіль відповідач продав 04.10.2017 року своєму батьку - ОСОБА_4 , у зв`язку із чим вважає, що угода була фіктивною, а тому просить суд стягнути компенсацію за 1/2 частину вартості автомобіля та визнати договір від 04.10.2017 року недійсним.

Відповідач ОСОБА_2 надав відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що заперечує щодо позовних вимог, просить відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Наголошував, що зазначений автомобіль не є об`єктом спільної сумісної власності, оскільки був придбаний за гроші, які йому надав у борг батько. Автомобіль був пошкоджений після ДТП та його батько надавав у борг кошти для його ремонту. Звертав увагу суду, що передав автомобіль батьку шляхом укладення договору купівлі-продажу, у зв`язку із тим, що повернути йому грошові кошти, які він брав у борг не було можливості.

ОСОБА_1 надала відповідь на відзив в якому зазначила, що автомобіль було придбано під час шлюбу за спільні кошти. Заперечувала факт того, що автомобіль при покупці був пошкоджений. Батько ОСОБА_2 пенсійного віку та не забезпечений грошовими коштами, а тому на час покупки автомобіля не міг надати ОСОБА_2 грошові кошти в борг. Звертала увагу суду, що ОСОБА_2 користується спірним автомобілем. Згоду на продаж автомобіля вона не надавала.

ОСОБА_1 з`являлася в судові засідання, позов підтримала та просила задовольнити. Зазначала, що автомобіль було придбано в період шлюбу за спільні кошти.

ОСОБА_2 та його представник з`являвся в судові засідання, позов не визнали, зазначили, що сума визначена позивачем сума не відповідає дійсній вартості автомобіля.

ОСОБА_4 надав письмові пояснення в яких зазначив, що надавав своєму сину - ОСОБА_2 грошові кошти в борг для придбання спірного автомобіля та його ремонту. Автомобіль було переоформлено на нього, оскільки син не зміг повернути йому запозичені кошти.

Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 31.05.2021 року в задоволенні заяви ОСОБА_2 про відвід судді Бєсєди Г.В. по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя відмовлено.

В судовому засіданні в якості свідка було допитано ОСОБА_5 який повідомив суду, що позивач є його матір`ю та вона надавала грошові кошти для купівлі автомобіля, які знаходилися на її особистому депозиті. Після конфлікту між його матір`ю та відповідачем ОСОБА_2 , ОСОБА_2 переоформив автомобіль на свого батька, однак продовжував ним користуватися.

В судовому засіданні в якості свідка було допитано ОСОБА_6 , яка повідомила суду, що є сестрою позивача та автомобіль CHEVROLET AVEO, 2006 року випуску, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було придбано в період перебування у шлюбі. За місяць до розлучення відповідач ОСОБА_2 переоформив автомобіль на батька, на той час ОСОБА_1 та ОСОБА_2 вже не проживали разом.

В судовому засіданні в якості свідка було допитано ОСОБА_7 , який повідомив суду, що у 2016 році відповідач купив автомобіль CHEVROLET AVEO, 2006 року випуску, який був в пошкоджений та потребував ремонту.

Суд, з`ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, приходить до висновку, що позовна заява ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до частин першої та другої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Аналогічне положення міститься й в частині третій статті 368 ЦК України.

Згідно п. п. 23, 24 Постанови «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 р. за № 11, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст. ст. 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч. 4 ст. 65 СК).

Судом встановлено, що за час перебування позивача та відповідача у шлюбі, за відповідачем ОСОБА_2 10.08.2016 року зареєстровано право власності на автомобіль CHEVROLET AVEO, 2006 року випуску.

Згідно статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними. Аналогічне положення закріплене в частині другій статті 372 ЦК України.

Набуття майна за час перебування у шлюбі створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності, тобто, ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю.

Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя.

Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною.

Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

У разі придбання майна у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Вирішуючи спір між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Отже, визнаючи право особистої приватної власності одного з подружжя на майно, суд повинен установити той факт, що джерелом його набуття були особисті кошти цієї особи. Такі обставини підлягають доведенню.

За загальними правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

ОСОБА_2 та ОСОБА_4 не надано суду будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження того, що спірний автомобіль було придбано не за спільні кошти подружжя, а тому доводи відповідачів є безпідставними та не заслуговують на увагу.

Так, право власності на вказане майно набуте сторонами під час шлюбу та є їх спільною сумісною власністю.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Згідно з вимогами ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

Рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК України.

У разі використання одним із подружжя спільних коштів усупереч статті 65 Сімейного Кодексу України інший із подружжя має право на компенсацію вартості його частки.

У випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Відповідно до договору купівлі-продажу укладеному в ТСЦ № 1249/2017/650467 від 04.10.2017 року ОСОБА_2 продав автомобіль CHEVROLET AVEO, 2006 року випуску, ОСОБА_4 за 105 000, 97 грн., без згоди ОСОБА_1 .

Таким чином, 1/2 частка позивача у спільному майні подружжя складає 52 500, 48 грн.

Виходячи з викладеного, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 в частині стягнення 1/2 компенсації вартості автомобіля та вважає, що вони підлягають частковому задоволенню, а саме з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню компенсація за 1/2 частину автомобіля CHEVROLET AVEO, у сумі 52 500, 48 грн.

Стосовно позовних вимог щодо визнання договору від 04.10.2017 року недійсним.

Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (частина п`ята статті 203 ЦК України).

Відповідно до статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Таким чином, з урахуванням зазначених вище положень закону, фактичних обставин справи, відсутність у матеріалах справи доказів щодо фіктивності укладеного договору купівлі-продажу автомобіля, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову в частині визнання договору купівлі - продажу від 04.10.2017 року недійсним.

Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки позов задоволено частково, сплачений позивачем судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь позивача у сумі 1 049, 97 грн.

Керуючись ст. ст. 76-81, 133, 141, 229, 258, 259, 263-265, 273, 354 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) компенсацію вартості 1/2 частини відчуженого автомобіля CHEVROLET AVEO, державний номерний знак НОМЕР_3 , у сумі 52 500 (п`ятдесят дві тисячі п`ятсот) грн. 48 коп.

Стягнути з ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) судовий збір у сумі 1 049 (одна тисяча сорок дев`ять) грн. 97 коп.

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції, а в разі, якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення зазначених вище строків, або після перегляду рішення в апеляційному порядку, якщо його не скасовано.

Повний текст рішення складено 08.11.2021 року.

Суддя: Г.В. Бєсєда