Справа № 347/2077/19
Провадження № 22-ц/4808/1263/21
Головуючий у 1 інстанції Крилюк М. І.
Суддя-доповідач Девляшевський В.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 листопада 2021 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

головуючого Девляшевського В.А.,

суддів: Томин О.О., Пнівчук О.В.,

секретаря Мельник О.В.,

з участю: представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 , відповідачки ОСОБА_3 та її представника ОСОБА_4 та представника Косівської міської ради Мицкан В.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , Косівської міської ради об`єднаної територіальної громади Косівського району Івано-Франківської області про визнання недійсним державного акту на право власності на землю та скасування рішення органу місцевого самоврядування, за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Косівського районного суду, ухвалене головуючою суддею Крилюк М.І. 15 червня 2021 року,

в с т а н о в и в:

У жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_3 , Шепітської сільської ради про визнання недійсним державного акту на право власності на землю та скасування рішення органу місцевого самоврядування. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що позивач є власницею житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташовані в АДРЕСА_1 , а також земельних ділянок площею 0,2500 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку та площею 0,4803 га з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства. Вказані земельні ділянки розташовані за адресою: АДРЕСА_1 . Позивач вказала, що до її житлового будинку від центральної дороги повз приміщення сільського фельдшерсько-акушерського пункту ще з 1935 року існувала дорога. Однак, відповідачка ОСОБА_3 чинить їй перешкоди у доступі до власного господарства, заклавши парканами земельну ділянку, по якій проходила дорога та зазначає, що вона є власником даної земельної ділянки. ОСОБА_1 вважає, що документи, які видані відповідачці, є незаконними, оскільки при їх видачі не були дотримані вимоги містобудівної документації та умови генерального плану с. Шепіт. Зважаючи на викладене, просила поновити строк позовної давності та визнати недійсним державний акт на право приватної власності ОСОБА_3 на земельну ділянку від 30.09.2009 площею 0,8721 га кадастровий номер 020020088 з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства за адресою: село Шепіт участок Шепіт Косівського району та скасувати рішення 12 сесії п`ятого демократичного скликання Шепітської сільської ради від 27.11.2008 «Про передачу земельних ділянок у власність ОСОБА_3 » в частині передачі їй у приватну власність земельної ділянки площею 0,8721 з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства за адресою село Шепіт участок Шепіт Косівського району Івано-Франківської області.

Рішенням Косівського районного суду від 15 червня 2021 року позов задоволено. Поновлено ОСОБА_1 строк звернення до суду. Визнано недійсним державний акт на право приватної власності на землю серії ЯЖ №850561 від 30.09.2009 про право власності ОСОБА_3 на земельну ділянку площею 0,8721 га кадастровий номер 020020088 з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства за адресою село Шепіт участок Шепіт Косівського району, який виданий на підставі рішення 12 сесії п`ятого демократичного скликання Шепітської сільської ради від 27.11.2008. Скасовано рішення 12 сесії п`ятого демократичного скликання Шепітської сільської ради від 27.11.2008 «Про передачу земельних ділянок у власність ОСОБА_3 » в частині передачі їй у приватну власність земельної ділянки площею 0,8721 га з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства за адресою: АДРЕСА_1 .

Не погоджуючись із вказаним рішенням, ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, оскільки вважає оскаржене рішення незаконним, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права. На думку апелянта, позивач в порушення вимог ст. 81 ЦПК України не надала доказів на підтвердження того, що оспорюваний державний акт виданий з порушенням норм земельного законодавства. Крім того, апелянт вважає недоведеним те, що їй надано земельну ділянку, на якій знаходилась заїзна дорога до господарства ОСОБА_1 . Зазначає, що на публічній карті відсутня дорога через її земельну ділянку. Апелянт вказує, що земельна ділянка площею 0,15294 га знаходилася в її користуванні станом на 2007-2008 роки, що підтверджується довідкою від 29.06.2021. Також зазначає, що межі спірної земельної ділянки були погоджені з суміжними землекористувачами. ОСОБА_3 зауважує, що земельні ділянки позивачки площею 0,7304 приватизовані пізніше в 2010 році і заїзна дорога безпідставно зазначена в її акті відносно вже приватизованої відповідачкою земельної ділянки. Крім того вказала, що позивач успадкувала свою земельну ділянку після смерті ОСОБА_5 , однак спірна дорога до господарства позивачки в державному акті спадкодавця відсутня. Також вказана дорога відсутня і на ситуаційній схемі земельної ділянки ОСОБА_6 . Апелянт зазначила, що її спірна земельна ділянка давно огороджена та не межує із земельною ділянкою ОСОБА_1 , а позивачкою не надано документальних доказів на підтвердження того, що від земельних ділянок ОСОБА_1 через земельну ділянку ОСОБА_7 або ОСОБА_8 проходить дорога, яка доходить до межі земельної ділянки відповідачки. На думку апелянта, позивач звернулася до суду з пропуском строку позовної давності та не просила суд в його поновленні, про що також заявлено відповідачкою в суді першої інстанції. Зазначає, що ОСОБА_1 звернулася до суду 18.10.2019, а державний акт на право власності виданий їй 12.04.2010. Апелянт вказує, що план земельно-господарського пункту с. Шепіт уч. Шепіт Косівського району станом на 2008-2009 роки був відсутній, а тому генеральний план с. Шепіт не може бути доказом відносно спірної заїзної дороги.

Просить оскаржене рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким в позові відмовити в повному обсязі.

У надісланому на адресу апеляційного суду відзиві представник ОСОБА_1 доводи апеляційної скарги заперечив, оскільки вважає її безпідставною. Зазначає, що згідно викопіровки генерального плану с. Шепіт від центральної дороги до участку Шепіт біля приміщення сільського фельдшерсько-акушерського пункту пролягала дорога до кількох господарств, в тому числі і до господарства позивачки. Вказаний факт також підтверджується кадастровим планом та актом встановлення та узгодження меж земельних ділянок, виданих ОСОБА_9 . Крім того, показанням представника Косівської міської ради підтверджено, що земельна ділянка передана відповідачці без врахування генерального плану с. Шепіт. Представник позивача зазначає, що публічна карта не є документацією із землеустрою, а частиною програмного забезпечення, тому посилання на відомості, що в ній містяться, не є доказами наявності чи відсутності спірної дороги. Вказує, що рішенням Косівського районного суду за позивачкою було визнано право власності на будинковолодіння та земельні ділянки ще 29.05.2007, тобто раніше ніж було рішення Шепітської сільської ради від 27.11.2008 про передачу у приватну власність відповідачці спірної земельної ділянки. Представник ОСОБА_1 зазначає, що позивачка до 2019 року не знала про те, що спірна земельна ділянка згідно документів належить відповідачці. Про цю обставину вона дізналась тоді, коли остання почала створювати їй перешкоди у користуванні згаданою проїздною дорогою шляхом зведення огорожі. Зважаючи на викладене, просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити.

В засіданні апеляційного суду ОСОБА_3 та її представник доводи апеляційної скарги підтримали. Крім мотивів, викладених в апеляції, зазначили, що ОСОБА_1 до свого господарства може доїжджати з іншої сторони. ОСОБА_3 пояснила, що ділянка площею 0,8721 га, яка передана у її приватну власність, була у її користуванні здавна, і ніякої дороги на ній не передбачено. Вважаючи оскаржене рішення незаконним, просили його скасувати, а в позові ОСОБА_1 відмовити за необґрунтованістю.

Представник позивача ОСОБА_1 апеляційну скаргу заперечив, просив її відхилити з огляду на законність рішення суду першої інстанції.

Представник Косівської міської ради об`єднаної територіальної громади Косівського району апеляційну скаргу заперечив, рішення суду вважає обґрунтованим та законним. Пояснив, що згідно відомостей погосподарських книг, оглянутих місцевим судом, земельна ділянка площею 0,8721 га, яка передана у приватну власність відповідачці, раніше у її законному користуванні не перебувала. Ствердив, що по цій ділянці проходить проїздна дорога до господарства ОСОБА_1 та інших жителів села, яка відображена у генеральному плані. Зазначив, що рел`єф місцевості, де розташовано господарство ОСОБА_1 , зокрема, наявність неподалік глибокого яру, унеможливлює облаштування нею проїзної дороги з іншої сторони.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення відповідача та її представника, представників позивачки та Косівської міської ради, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про відхилення апеляційної скарги з таких підстав.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Зазначеним вимогам судове рішення в даній справі відповідає.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що позивачка є власником будинковолодіння в АДРЕСА_1 , однак відповідачка чинить перешкоди у користуванні позивачкою своєю власністю, оскільки ОСОБА_3 закрила дорогу, яка веде від центральної дороги до господарства ОСОБА_1 . Наявність вказаної дороги підтверджена дослідженими судом доказами, зокрема, викопіровкою з генерального плану с. Шепіт. Зважаючи на те, що рішенням органу місцевого самоврядування відповідачці надано право приватної власності на земельну ділянку разом з дорогою загального користування, суд першої інстанції дійшов до висновку про визнання недійсним виданого 30.09.2009 року ОСОБА_3 державного акту на право приватної власності на землю площею 0,8721 га, та скасування рішення Шепітської сільської ради від 27.11.2008, на підставі якого згаданий акт видано.

Колегія суддів погоджується з цим висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_10 на праві приватної власності належить житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташовані в АДРЕСА_1 , що підтверджується копією витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 17.08.2007 (а.с. 4).

ОСОБА_1 також є власницею земельних ділянок площею 0,2500га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських споруд і будівель та земельної ділянки площею 0,4803 га з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства. Вказані ділянки знаходяться в АДРЕСА_1 згідно копій державних актів на право власності на земельну ділянку серії ЯИ№874566 та серії ЯИ№874567, які містяться в матеріалах справи.

Встановлено, що право власності на вищевказане будинковолодіння та земельні ділянки за ОСОБА_9 визнано на підставі рішення Косівського районного суду від 29.05.2007 після смерті спадкодавця ОСОБА_5 .

Рішенням 12 сесії п`ятого демократичного скликання Шепітської сільської ради від 27.11.2008 ОСОБА_3 передано у власність земельні ділянки загальною площею 1,5294 га з яких: ділянка № НОМЕР_1 для будівництва і обслуговування житлового будинку та господарських будівель і споруд площею 0,25 00га, ділянка № НОМЕР_2 ведення особистого селянського господарства площею 0,4073 га, ділянка № НОМЕР_3 для ведення особистого селянського господарства площею 0,8721 га (а.с. 35).

На підставі вказаного рішення органу місцевого самоврядування відповідачці видано державний акт про право приватної власності на землю серії ЯЖ №850561 від 30 вересня 2009 року площею 0,8721 га кадастровий номер 020020088 з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства за адресою село Шепіт участок Шепіт Косівського району Івано-Франківської області.

Той факт, що проїзна дорога до господарства ОСОБА_1 існувала, однак, неправомірно увійшла в площу земельної ділянки 0, 8721 га, яка передана у приватну власність ОСОБА_3 , крім пояснень представника Косівської міської ради об`єднаної територіальної громади Косівського району та наданими ним відомостей по господарських книг села, підтверджено також копією державного акту від 30 вересня 2009 року (а.с.14 план меж на звороті). Із плану меж названої приватизованої у 2009 році ділянки вбачається, що її частина безпосередньо з двох сторін між точками Б. та В. межує з медпунктом (ФАП) Шепетівської сільської ради. Однак, згідно генерального плану села, затвердженого задовго до приватизації згаданої вище земельної ділянки, за декілька метрів від медпункта проходить дорога до господарства спадкодавця ОСОБА_1 та інших жителів села (а.с.16-17).

Саме частина ділянки землі, по якій пролягає дорога, після передачі у приватну власність ОСОБА_3 і була в подальшому нею перегороджена.

Приймаючи до уваги наведене, колегія суддів відхиляє твердження апелянта про те, що на переданій їй земельній ділянці не передбачено проїзної дороги і вимоги до неї позивачки є безпідставними.

Статтями 15, 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено право на звернення до суду за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Відповідно до статті 152 Земельного Кодексу України (далі - ЗК України) держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.

Суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси (частина статті 21 ЦК України).

Отже, підставами для визнання недійсним акта (рішення) є невідповідність його вимогам законодавства або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт, порушення у зв`язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів позивача у справі.

Системний аналіз наведених вище положень частини першої статті 15, частини другої статті 16 ЦК України, частини другої статті 152, статті 155 ЗК України та роз`яснень постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» свідчить про те, що вирішуючи питання про недійсність рішення органу місцевого самоврядування та правовстановлюючого документа на право власності на земельну ділянку, суд має встановити не тільки дотримання вимог законодавства щодо відведення земельної ділянки, а й факт порушення таким актом прав особи, яка звернулася до суду за захистом порушених прав - користування земельною ділянкою.

Ухвалюючи судове рішення, місцевий суд виходив з того, що позивачкою доведено належними та допустимими доказами факт порушення оспорюваним рішенням її охоронюваних прав та інтересів. Зокрема, доведено, що спірна дорога біля приміщення сільського фельдшерсько-акушерського пункту пролягає до господарства ОСОБА_1 . При цьому, судом на підставі акту земельної комісії від 11.04.2019 встановлено, що до господарства позивачки з іншої сторони дороги немає. Цей факт також підтверджується викопіровкою з генерального плану с. Шепіт.

Заперечуючи вказане твердження суду, апелянт зазначила, що план земельно-господарського пункту с. Шепіт уч. Шепіт Косівського району станом на 2008-2009 роки був відсутній, а тому генеральний план с. Шепіт не може бути доказом відносно спірної заїзної дороги. З цього приводу колегія суддів зауважує таке.

Відповідно до п.42 ч.1 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування» до виключної компетенції сільських рад належить затвердження в установленому порядку місцевих містобудівних програм, генеральних планів забудови відповідних населених пунктів, іншої містобудівної документації.

Згідно з ч.1 ст. 16 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» населених пунктів, планів зонування територій і детальних планів території, їх оновлення та внесення змін до них.

Частинами 1, 2, 5, 6 ст.17 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» передбачено, що генеральний план населеного пункту є основним видом містобудівної документації на місцевому рівні, призначеної для обґрунтування довгострокової стратегії планування та забудови території населеного пункту.

На підставі затвердженого генерального плану населеного пункту розробляється план земельно-господарського устрою, який після його затвердження стає невід`ємною частиною генерального плану.

Послідовність виконання робіт з розроблення генерального плану населеного пункту та документації із землеустрою визначається будівельними нормами, державними стандартами і правилами та завданням на розроблення (внесення змін, оновлення) містобудівної документації, яке складається і затверджується її замовником за погодженням з розробником.

Генеральний план населеного пункту розробляється та затверджується в інтересах відповідної територіальної громади з урахуванням державних, громадських та приватних інтересів.

Виконавчі органи сільських, селищних і міських рад, Київська та Севастопольська міські державні адміністрації є замовниками, організовують розроблення, внесення змін та подання генерального плану населеного пункту на розгляд відповідної сільської, селищної, міської ради.

Рішення про розроблення генерального плану приймає відповідна сільська, селищна, міська рада.

Згідно ст. 19 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» детальний план у межах населеного пункту уточнює положення генерального плану населеного пункту та визначає планувальну організацію і розвиток частини території.

Детальний план розробляється з метою визначення планувальної організації і функціонального призначення, просторової композиції і параметрів забудови та ландшафтної організації кварталу, мікрорайону, іншої частини території населеного пункту, призначених для комплексної забудови чи реконструкції.

Детальний план планування території визначає в тому числі: порядок організації транспортного і пішохідного руху; функціональне призначення, режим та параметри забудови однієї чи декількох земельних ділянок, розподіл територій згідно з будівельними нормами, державними стандартами і правилами (ч.4 ст. 19 Закону).

Отже, генеральний план населеного пункту не завжди може містити зображення всіх проходів чи проїздів, особливо тих, які відносяться до пішохідних. Відповідні пішохідні проходи чи невеликі проїзди підлягають обов`язковому відображенню лише в детальному плані території (якщо такий розроблявся). Таким чином, сама по собі відсутність плану земельно-господарського устрою території відповідного населеного пункту не може безумовно свідчити про те, що такої дороги насправді не існувало. Крім того, оскарження генерального плану с. Шепіт не є предметом даного спору.

Суд першої інстанції, встановивши всі фактичні обставини справи та дослідивши генеральний план с. Шепіт, кадастровий план та акт встановлення та узгодження меж земельної ділянки, виданих ОСОБА_1 , де в описі меж зазначено, що від В до Г пролягає дорога, яка належить Шепітській сільській раді, встановив існування спірної дороги. Також Актом від 17.06.2020 комісії з питань регулювання земельних відносин та охорони навколишнього середовища та надзвичайних ситуацій підтверджено, що заїзна дорога до господарства ОСОБА_1 відповідає викопіровці з генерального плану с. Шепіт.

Колегія суддів звертає увагу на те, що представником органу місцевого самоврядування підтверджено в суді першої інстанції, що спірна земельна ділянка передана відповідачці з порушенням норм земельного законодавства, оскільки не було враховано генеральний план с. Шепіт, а також те, що площа земельної ділянки, яка передана у власність ОСОБА_3 , не відповідає дійсній площі земельної ділянки, яка перебувала у її законному користуванні. Вказаний факт встановлено в судовому засіданні місцевим судом на підставі відомостей погосподарських книг, в яких зазначено, що за господарством відповідачки числиться земельна ділянка площею 0,50 га, в той час, коли їй передано у приватну власність 1,5294 га землі, що також свідчить про те, що відповідачці надано дозвіл на приватизацію земельної ділянки разом з дорогою загального користування, яка пролягає біля медпункту.

Зважаючи на викладене, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ №850561 від 30.09.2009 ОСОБА_11 , оскільки він виданий без достатніх на те законних підстав та скасування рішення Шепітської сільської ради від 27.11.2009 на підставі якого вказаний акт видано, оскільки вказане рішення прийнято з порушенням норм земельного законодавства.

Що стосується доводів апелянта, що позивач звернулася до суду з пропуском строку позовної давності та не просила суд в його поновленні, то такі апеляційний суд відхиляє, оскільки відповідна заява ОСОБА_1 від 04.11.2019 міститься в матеріалах справи (а.с. 33-34).

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з висновком суду першої інстанції стосовно установлених обставин справи, містять посилання на факти, які були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Враховуючи вказане, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням вимог норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу необхідно відхилити, а рішення суду залишити без змін.

Керуючись статтями 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення, а рішення Косівського районного суду від 15 червня 2021 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного її тексту.

Суддя-доповідач: В.А. Девляшевський

Судді: О.В. Пнівчук

О.О. Томин

Повний текст постанови складено 08 листопада 2021 року.