ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 643/5762/20 Головуючий суддя І інстанції Довготько Т. М.
Провадження № 22-ц/818/4885/21 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: визнання права власності
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 листопада 2021 року м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Яцини В.Б.

суддів: - Бурлака І.В., Хорошевського О.М.,

за участю секретаря : Семикрас О.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_1 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 18 травня 2021 року, ухвалене у складі головуючого судді Довготько Т.М., по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, поділ майна подружжя та визнання права власності,

встановив:

13 квітня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, поділ майна подружжя та визнання права власності.

Позовна заява мотивована тим, що 08 вересня 2006 року він уклав шлюб з відповідачкою ОСОБА_1 . Від спільного шлюбу сторони мають сина ОСОБА_1 . Однак, до реєстрації шлюбу вони з відповідачем з березня 2005 року вже стали проживати однією сім`єю та вести спільне господарство. Разом святкували усі свята: дні народження, Новий рік, відвідували батьків відповідача, їздили з друзями на відпочинок. За час спільного проживання до реєстрації шлюбу: з березня 2005 року по 08 вересня 2006 року між ними склались та мали місце усталені відносини, які притаманні подружжю зі взаємними правами та обов`язками. Вони планували разом спільне майбутнє та купівлю власної спільної квартири.

Вказав, що на початку літа 2006 року ними на ім`я відповідачки ОСОБА_2 з АТ «Флас» був укладений договір пайової участі в будівництві житлового будинку за номером АДРЕСА_1 . Перший внесок був зроблений у сумі 20000 доларів США. Оскільки їм не вистачало коштів, вони взяли іпотечний кредит у AT «Укрсоцбанк». Кредит був повністю достроково погашений вже у шлюбі на суму 32000 доларів США у вересні 2006 року. Для купівлі спірної кватири та погашення даного кредиту йому довелось продати дві квартири, які належали йому на праві приватної власності, а саме: квартиру АДРЕСА_2 , яку він продав відповідно Договору купівлі-продажу від 15.05.2006 року за 154025,00 гривень (еквівалент за курсом НБУ становив 30500,00 доларів США) та квартиру АДРЕСА_3 , яку він продав відповідно Договору купівлі-продажу від 17.08.2006 року за 145800,00 грн. (еквівалент за курсом НБУ становив 28000.00 доларів США).

15.08.2007 року Актом Державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта було прийнято в експлуатацію перший пусковий комплекс першої черги будівництва житлового комплексу з елементами торгівлі і обслуговування та відкритою автостоянкою по вулиці Сомівській АТ «ФЛАС» в Московському районі міста Харкова. Рішенням Харківської міської ради від 15.08.2007 року за № 817 було затверджено Акт Державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію першого пускового комплексу першої черги будівництва житлового комплексу з елементами торгівлі і обслуговування та відкритою автостоянкою по вулиці Сомівській АТ «Флас» у Московському районі міста Харкова.

13 листопада 2007 року Рішенням за № 349/27 Виконавчого комітету Московського району в місті Харкові було вирішено оформити та видати свідоцтво про право власності на спірну квартиру АДРЕСА_4 , на ім`я ОСОБА_1 . 05 грудня 2007 року Виконавчим комітетом Московської районної ради м. Харкова було видано Свідоцтво про право власності на нерухоме майно на ім`я відповідача, а саме на квартиру АДРЕСА_5 . В цій квартирі вони і мешкають з відповідачем та їх сином. Так, спірна квартира придбана за 52000,00 доларів США - це кошти від продажу квартир, які були його особистою власністю, та не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Оскільки кошти на придбання спірної квартири були його власні, то вважає що право власності на вищезазначену квартиру повинно бути визнано за ним.

На підставі вищевикладеного, ОСОБА_1 просить визнати факт, що він та відповідач ОСОБА_1 , проживали однією сім`єю як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу у період з березня 2005 року по 08 вересня 2006 року; визнати за ним право власності на квартиру АДРЕСА_5 .

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 18 травня 2021 року позов задоволено частково.

Встановлено факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період з березня 2005 року по 08.09.2006 року ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 , на користь ОСОБА_1 , судовий збір у розмірі 840 грн.80 коп.

Додатковим рішенням Московського районного суду м. Харкова від 03 червня 2021 року заяву ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5000,00 грн.

В апеляційній скарзі відповідачка ОСОБА_1 просить у частині встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу у період з березня 2005 по 08 вересня 2006 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову у даній частині, стягнути з позивача понесені судові витрати.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення незаконне, необґрунтоване, прийнято при неповному з`ясуванні дійсних та фактичних обставин справи, з невірним застосування норм матеріального та процесуального права.

Вказала, що розглянутий судом позов не містить вимогу про поділ майна подружжя, хоча позовна заява й містила таку назву про поділ майна подружжя.

Зазначила, що судом не враховано висновків викладених у постанова ВП ВС від 29 травня 2019 року у справі №398/4017/18 (провадження №14-215цс19)), де Велика Палата Верховного Суду звернула увагу і на те, що у ч.1 ст. 315 ЦПК України наведено перелік фактів, справи про встановлення яких розглядаються судом. Хоча за змістом ч. 2 цієї статті зазначений перелік не є вичерпним, проте в судовому порядку можуть бути встановлені лише ті факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб.

Вказала, що відмовляючи у задоволенні позовної вимоги позивача щодо визнання за позивачем право власності на квартиру АДРЕСА_5 з підстав відсутності у позивача правових підстав вважати таке майно його особистим, не врахував ту обставину що тим самим підтвердив відсутність у позивача відповідних майнових прав на дане майно, а відтак і підстав з урахуванням вказаних засновків Великої Палати Верховного Суду та вимог ст. 315 ЦПК України для встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період з березня 2005 року по 08 вересня 2006 року позивача та відповідача.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 просить скасувати рішення в частині відмови в задоволенні позовних вимог про визнання за позивачем права власності на квартиру АДРЕСА_5 ; ухвалити в цій частині нове рішення, яким визнати за ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_5 ; в іншій частині рішення залишити без змін. Судові витрати за подання апеляційної скарги покласти на відповідача.

Вказав, що наявні в матеріалах справи докази судом були досліджені вибірково та однобічно, внаслідок чого неповно були встановлені всі важливі для правильного розгляду справи обставини. Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 Сімейного кодексу України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Висновок про обставини, які підлягають дослідженню під час вирішення справи про визнання майна особистою власністю одного з подружжя, зроблено в постанові Верховного Суду від 02 червня 2021 року в справі № 336/7672/16-ц, Верховний Суд при розгляді зазначеної справи погодився з висновками судів про те, що придбання нерухомого майна через невеликий проміжок часу після продажу особистого майна одного з подружжя за ціною, співмірною ціні придбаного майна, та за відсутності даних про наявність доходів у іншого з подружжя, свідчить про належність придбаного майна до особистої власності. Наявні в матеріалах справи докази дозволяють встановити хронологію подій, час сплати коштів в рахунок вартості спірної квартири х узгоджується сплачуються відповідачем в той самий проміжок часу, коли позивач продає належні йому квартири і вартість придбаної квартири співмірна сумі коштів, отриманих від продажу його особистих квартир.

У письмовому відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_3 просить рішення у задоволеній частині залишити без змін, а апеляційну скаргу відповідача без задоволення.

На обґрунтування вказав, що позивач звертався до суду в порядку позовного провадження, а тому застосування місцевим судом до спірних правовідносин положень розділу IV Цивільного процесуального кодексу України, які регулюють процедуру окремого провадження, було незаконним. Посилання відповідача на висновки, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 29.05.2019 у справі № 398/4017/18 є некоректним, оскільки обставини не є аналогічними тим, що є предметом розгляду в справі № 643/5762/20. Велика Палата Верховного Суду в тій справі визнала законною ухвалу місцевого суду, якою відмовлено у відкритті провадження в порядку окремого провадження, оскільки встановлення факту про належність особи до певної національності не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Зазначає, що позивач звертався до суду в порядку позовного провадження саме через наявність спору про право, який існує між сторонами як щодо самого факту спільного проживання, так і щодо правового статусу майна, придбаного за час спільного проживання. Не відповідає дійсності твердження відповідача про те, що відмовляючи в задоволенні позовної вимоги позивача щодо визнання за позивачем права власності на майно, суд тим самим підтвердив відсутність у позивача відповідних майнових прав на майно. Судом зроблено протилежний висновок: у сторін виникло право спільної власності на квартиру, кошти на будівництво якої було витрачено в цей період. І хоча сам позивач в своїй апеляційній скарзі й спростовує цей висновок суду, вважаючи спірну квартиру своєю особистою власністю, це ніяким чином не позбавляє юридичного значення самого факту спільного проживання сторін до реєстрації шлюбу, встановлення якого необхідне для вирішення спору про правовий статус майна, придбаного в цей період. Таким чином, в суду апеляційної інстанції немає підстав для скасування рішення Московського районного суду м. Харкова від 18.05.2021 в частині встановлення факту проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період з березня 2005 року по 08 вересня 2006 року.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Відповідно до ст. 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції розглянув справу за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими для апеляційного провадження, з повідомленням учасників справи.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, учасників справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

У статті 263 ЦПК України визначені наступні вимоги до законності і обґрунтованість судового рішення:

1. Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

2. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

3. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

4. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

5. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає у повному обсязі.

Частково задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що позивач довів, що він та ОСОБА_1 проживали однією сім`єю як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу у період з березня 2005 року по 08.09.2006 року, спільно вели господарство, мали взаємні права та обов`язки, притаманні подружжю, суд першої інстанції, з яким погоджується колегія суддів, обґрунтовано встановив факт проживання сторін у справі однією сім`єю без реєстрації шлюбу в зазначений період, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі статтею 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом) підставою для виникнення у них певних прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.

Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків.

Рівність прав подружжя на майно, набуте під час перебування у шлюбі, передбачено також статтею 70 СК України.

Відповідно до частини другої статті 70 СК України при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема, якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі, в судовому порядку. Позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує, оскільки відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц, а також постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17.

Отже, вирішуючи спори між подружжям про майно, виходячи із аналізу зазначених норм, судам необхідно встановлювати обсяг спільного нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна.

Матеріалами справи підтверджується, що відповідно до свідоцтва про шлюб від 08 вересня 2006 року серії НОМЕР_1 , виданого міським відділом реєстрації актів цивільного стану №1 Харківського обласного управління юстиції ОСОБА_1 та ОСОБА_4 08 вересня 2006 року зареєстрували шлюб /Том 1, а.с.5/.

ІНФОРМАЦІЯ_3 у сторін народився син ОСОБА_1 /Том 1, а.с.6/.

З копії акту від 05.09.2007 року складеного між АТ «Флас» та ОСОБА_1 вбачається, що остання прийняла від АТ «Флас» квартиру АДРЕСА_5 , відповідно до договору про пайову участь у будівництві житлового будинку №21А/1 від 01.12.2005 року (а.с.17 т.1).

Рішенням виконавчого комітету Московської районної у м.Харкові ради від 13.11.2007 року № 349/27 вирішено оформити та видати свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_4 на ім`я ОСОБА_1 (а.с.18 т.1).

Згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 05.12.2007 року право власності на спірну квартиру за адресою: АДРЕСА_6 , ОСОБА_1 зареєструвала 05.12.2007 року (а.с.7 т.1).

ОСОБА_1 у позові посилався на те, що спільно проживати з відповідачем вони почали з березня 2005 року, та разом вели домашнє господарство. З метою купівлі власної спільної квартири вони вирішили вкласти кошти у будівництво квартири по АДРЕСА_7 , в подальшому на сплату будівництва вказаної квартири були витрачені кредитні кошти та кошти від продажу його особистої власності, а саме квартири АДРЕСА_2 та квартири АДРЕСА_8 . Для погашення кредиту були також витрачені кошти від продажу його квартир.

Відповідно до копії договору купівлі-продажу квартири від 15.05.2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Железняк Л.В. та зареєстрованого в реєстрі за №1232, вбачається, що ОСОБА_1 передав у власність ОСОБА_5 належну йому на праві приватної власності квартиру АДРЕСА_2 (а.с.19 т.1).

Як вбачається з копії договору купівлі-продажу квартири від 17.08.2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Мусієнко О.І. та зареєстрованого в реєстрі за №4941, ОСОБА_1 передав у власність ОСОБА_6 та ОСОБА_7 належну йому на праві приватної власності квартиру АДРЕСА_3 (а.с.20 т.1).

Судом також встановлено, що перед цим - 30.07.2006 між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та відповідачем ОСОБА_8 був укладений Іпотечний договір №820/3-27/21/02-6/302. Відповідно до п.1.1. Іпотечного договору, ОСОБА_9 передала в іпотеку Банку у якості забезпечення виконання нею зобов`язань за договором кредиту №820/2-27/21/04-6/172 від 13.07.2006 року, укладеним між банком та відповідачем ОСОБА_1 майнові права на незакінчену будівництвом 3-х кімнатну квартиру АДРЕСА_9 . Відповідно до п.п.1.1.1. п.1.1. Іпотечного договору, предмет іпотеки належить Іпотекодвцю на підставі Договору про пайову участь у будівництві житлового будинку №21А/1 від 01.12.2005 року, укладеного Іпотекодавцем з АТ «Флас», а також документа, який підтверджує фінансування Іпотекодавцем будівництва за рахунок власних коштів квитанції про сплату №57 від 30.06.2006 року, №7 від 01.07.2006 року та №9 від 03.07.2006року. Відповідно до п.1.2. Іпотечного договору, вартість предмету іпотеки за згодою сторін становить 262632 грн.00 коп., що в еквіваленті складає 52006,34 доларів США (а.с.60-64).

Між АКБ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_10 був укладений договір кредиту №820/2-27/21/04-6/172 від 13.07.2006 року на будівництво житла на суму 32000 дол. США, що за курсом НБУ на той день, 505 грн. за 100 дол. США, дорівнює 161600 грн., поручителем по кредиту згідно договору виступало АТ «Флас». Згідно укладеного між ОСОБА_11 та банком договору іпотеки №820/3-27/21/02-6/302 від 13.07.2006 року у забезпечення виконання згаданого договору кредиту була передана квартира АДРЕСА_10 . Кредит було сплачено за період з 02.08.2006року по 17.03.2008 року на загальну суму в еквіваленті 32000, 00 доларів США, останній внесок 17.03.2008 був здійснений в сумі 12466,18 грн., що за офіційним курсом НБУ дорівнює 2468,55 дол. США (а.с.141-143 т.1).

Відповідно до копії довідки АТ «Флас», наданої ОСОБА_1 , 15.02.2007 року внесок по фінансуванню будівництва квартири АДРЕСА_11 був проведений у розмірі 100% (а.с.10 т.1).

Допитаний у судовому засіданні свідок з боку позивача ОСОБА_12 показав, що він знайомий з ОСОБА_1 з 1993-1994 року, а з ОСОБА_1 приблизно з 2006 року. Сторони приблизно у 2006 році знімали квартиру у його сестри ОСОБА_13 по АДРЕСА_12 та проживали разом до реєстрації шлюбу. У 2007 році ОСОБА_1 та ОСОБА_1 були у нього на весіллі та проживали по АДРЕСА_13 . Вони ходили один до одного у гості, святкували Дні народження та свята. До одруження ОСОБА_1 та ОСОБА_1 , вони приблизно рік чи півтора року прожили разом у цивільному шлюбі як чоловік та дружина.

Свідок з боку позивача ОСОБА_14 в судовому засіданні показав, що він знайомий з ОСОБА_1 та ОСОБА_1 приблизно з 2000 року. ОСОБА_1 та ОСОБА_1 жили разом як чоловік та дружина по АДРЕСА_13 в однокімнатній квартирі, він приходив до них у гості, ОСОБА_1 поводила себе як господиня. До весілля ОСОБА_1 та ОСОБА_1 жили разом більше року.

Свідок з боку позивача ОСОБА_15 в судовому засіданні показав, що він знайомий з ОСОБА_1 з 2000року, а з ОСОБА_1 приблизно з 2004року, коли сторони почали зустрічатися. ОСОБА_1 та ОСОБА_1 одружилися приблизно у 2005-2006 році. До одруження вони проживали разом у цивільному шлюбі та мали шлюбні відносини, вели спільне господарство, придбавали продукти харчування та побутові речі. Він приїжджав декілька разів до ОСОБА_1 та ОСОБА_1 у гості коли вони жили до весілля на районі ХТЗ, ОСОБА_1 поводила себе як господиня, в квартирі були її речі. Крім того, зазначив, що ОСОБА_1 мав намір придбати квартиру.

Свідок з боку позивача ОСОБА_16 в судовому засіданні показав, що він знайомий з ОСОБА_1 та ОСОБА_1 приблизно з весни-літа 2004року, товаришували сім`ями, їздили один до одного у гості, святкували разом свята та Дні народження. ОСОБА_1 та ОСОБА_1 жили разом на АДРЕСА_14 , поки ОСОБА_17 робив ремонт у своїй квартирі в районі ХТЗ, потім переїхали жити у квартиру ОСОБА_1 на ХТЗ. Йому відомо, що ОСОБА_1 та ОСОБА_1 познайомилися на роботі в Харківському молочному комбінаті. До одруження ОСОБА_1 та ОСОБА_1 жили разом, у них був спільний бюджет, вони разом їздили за покупками, вели спільне господарство. Сторони продали квартиру на АДРЕСА_8 та на районі ХТЗ та придбали квартиру поблизу ст. метро площа Повстання. У 2006 році ОСОБА_1 та ОСОБА_1 показували йому придбану квартиру.

Свідок з боку відповідача ОСОБА_18 в судовому засіданні показав, що він знайомий з ОСОБА_1 та ОСОБА_1 приблизно 15 років, він співпрацював з ОСОБА_1 . До весілля ОСОБА_1 та ОСОБА_19 у них відносин не було. Він з ОСОБА_1 ходив дивитися на квартиру у новобудові, оскільки ОСОБА_1 мала намір придбати квартиру. ОСОБА_1 на той час працювала та мала дохід. Коли у сторін було весілля та як вони жили до одруження йому невідомо.

Свідок з боку відповідача ОСОБА_20 в судовому засіданні показала, що вона знайома з ОСОБА_1 з 2005 року, а з ОСОБА_1 з січня 2002 року. Весілля ОСОБА_1 та ОСОБА_1 відбулося приблизно у 2006-2007 році. ОСОБА_1 та ОСОБА_1 працювали разом в Харківському молочному комбінаті. Вона не може повідомити чи проживали ОСОБА_1 та ОСОБА_1 разом до одруження. Їй відомо, що ОСОБА_1 була зареєстрована до одруження у ОСОБА_21 по АДРЕСА_13 . Чи проживала вона разом з ОСОБА_1 по АДРЕСА_13 їй невідомо. Вона також приїжджала до ОСОБА_1 та ОСОБА_1 у гості на квартиру по АДРЕСА_14 .

Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.2 ст.3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Допитані судом свідки ОСОБА_12 , ОСОБА_15 , ОСОБА_14 , ОСОБА_16 підтвердили факт спільного проживання сторін до реєстрації шлюбу,в яких вони зазначили про ведення ними спільного господарства, наявності у сторін спільних інтересів та срільного бюджету, спільні витрати. Ці показання свідків є послідовними і переконливими, відповідачем не спростовані, тому колегія суддів погоджується з висновками суду про те, що такі стосунки сторін були притаманні сімейним ще до офіційної реєстрації шлюбу.

Вказані покази свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_15 , ОСОБА_14 , ОСОБА_16 як докази по справі відповідачем спростовані не були.

Допитані за ініціативою відповідача свідки ОСОБА_20 та ОСОБА_18 також не спростували тих обставин, на які посилався як на підставу своїх вимог позивач.

Крім того, суд не вбачав по справі обставин, за наявності яких покази свідків зі сторони позивача могли бути визнані неналежними доказами в розумінні ч.2 ст. 90 ЦПК України.

Щодо позовних вимог про визнання за ОСОБА_1 права власності на квартиру, то вони дійсно не доведені належними, допустимим і достатніми доказами.

За змістом статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Відповідно до статті 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У даному випадку позивач дійсно продав свою квартиру перед внесенням відповідачем першого пайового внеску, але другий внесок на суму 32000 доларів США був здійснений після укладеуми згідно

З`ясувавши всі обставини справи, дослідивши надані сторонами докази та установивши, що з березня 2005 року по 08.09.2006 року сторони проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу, спільно вели господарство, мали взаємні права та обов`язки, притаманні подружжю, отже, спірне нерухоме створювалось під час проживання однією сім`єю до реєстрації шлюбу, а державна реєстрація права власності на новостворене майно відбулося вже у шлюбі, що відповідно до статті 74 СК України надає підстави для висновку про виникнення права спільної сумісної власності на квартиру, кошти на будівництво якої витрачено саме у цей період.

Як на доказ придбання відповідачем спірної квартири за власні кошти до реєстрації шлюбу відповідач безпідставно посилається на договір будівництва житла, укладений між нею та АТ «Флас», якого суду не було надано та який судом не досліджувався. Інших належних і допустимих доказів на спростування факту набуття майна під час спільного проживання із позивачем та, відповідно, презумпції спільності права власності на майно, набуте під час спільного проживання, відповідач не надала.

Саме такий висновок узгоджується з позицією викладеною у постанові Верховного суду від 05.08.2020року по справі № 682/2493/16-ц.

Згідно статті 218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом.

Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може грунтуватися на свідченнях свідків.

Позивачем ОСОБА_1 належними та допустимими необхідними у таких випадках за змістом ст. 218 ЦК України письмовими доказами не доведено того, що кошти від продажу квартири АДРЕСА_2 , яку він продав відповідно Договору купівлі-продажу від 15.05.2006 року та квартиру АДРЕСА_3 , яку він продав відповідно до Договору купівлі-продажу від 17.08.2006 року, були витрачені саме на придбання квартири АДРЕСА_5 , яка відповідно до згаданого кредитного договору була придбана за кредитні кошти.

Відповідно до норми ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

У частині 1 статті 293 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що окреме провадження це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, що визначено пунктом 5 частини 2 статті 293 Цивільного процесуального кодексу України.

Перелік фактів, які підлягають встановленню судом в окремому провадженні, викладений в частині 1 статті 315 Цивільного процесуального кодексу України та не є вичерпним (частина 2 статті 315 Цивільного процесуального кодексу України).

Так, відповідно до частини 2 вищевказаної норми права, у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя, яка не потребує доказування та не потребує встановлення інших обставин, крім набуття майна за час шлюбу, та існує поки не спростована. У разі коли презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя не спростовано за відсутності належних доказів того, що майно придбане за особисті кошти одного з подружжя, таке майно вважається спільною сумісною власністю та підлягає поділу, при цьому частки чоловіка та дружини у майні є рівними.

Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя (правові висновки Верховного Суду у постанові від 13.03.2019 у справі №334/9028/15-ц).

Як правильно встановив суд першої інстанції, спірна квартира набута сторонами за час шлюбу і презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, не була спростована позивачем.

Відмовляючи в задоволенні позову у частині визнання права власності на спірну квартиру АДРЕСА_5 , суд першої інстанції, з висновком якого погоджується колегія суддів, обґрунтовано виходив з недоведеності позивачем виникнення у нього права власності. Колегія суддів зауважує, що для придбання спірної квартири були використані значні кредитні кошти, 32000 дол США, які 13.07.2006 отримала відповідач на підставі укладеного нею договору кредиту ще до продажу відповідачем своєї другої квартири.

Отже використання для придбання за договором пайової участі спірної квартири отриманих позивачем від продажу квартир грошових коштів у даному випадку належними, достовірними і достатніми доказами безспірно не доведена, оскільки відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Посилання ОСОБА_1 на постанову касаційного суду від 29.05.2019 року у справі №398/4017/18 колегія суддів відхиляє з огляду на те, що вони не є релевантними внаслідок різниці у встановлених судом обставинах справи.

Встановлення фактичних шлюбних відносин за змістом згаданої норми ст. 74 СК України має юридичне значення для визначення права сумісної власності на майно, яке було придбане сторонами в тому період, тому внаслідок відмови у позові про визнання такого майна особистою власністю не позбавляє легітимної мети встановлення цього юридичного факту. Наведені з цього приводу доводи скарги відповідача є безпідставними.

З огляду на те, що висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи, судове рішення ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а доводи скарг не знайшли свого належного підтвердження, колегія суддів на підставі ст. 375 ЦПК України залишає без задоволення апеляційні скарги, а оскаржене рішення без змін.

Керуючись ст.259, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст.ст. 381-384, 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_21 залишити без задоволення.

Рішення Московського районного суду м.Харкова від 18 травня 2021 року- залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 08 листопада 2021 року.

Головуючий В.Б. Яцина.

Судді І.В.Бурлака.

О.М.Хорошевський.