БОРЗНЯНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД
ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа №730/669/21
Провадження № 2/730/304/2021
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" листопада 2021 р. м.Борзна

Борзнянський районний суд Чернігівської області в складі:

головуючого судді Ріхтера В.В.,

з участю секретаря судового засідання Магомедової О.В.,

представника позивача - адвоката Лук`яненко Р.В.,

представника відповідача - адвоката Литвиненко Д.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Борзна справу за позовом ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 ) до Товариства з обмеженою відповідальністю «Дружба-Нова» (місцезнаходження: смт. Варва, вул. Комарова, буд. 59 Чернігівської області) про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки,

В С Т А Н О В И В :

І. Зміст позовних вимог, заперечень.

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з позовом до ТОВ «Дружба-Нова» (далі - відповідач) про розірвання договору оренди земельної ділянки.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що 15.06.2011 року батько позивача - ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , уклав договір оренди земельної ділянки, кадастровий номер якої :11:000:0571 з ТОВ «Дружба-Нова», що зареєстрований 29 листопада 2012 року за №09674, на всю земельну ділянку, без відома позивача. Згідно Державного акту серії ЯЛ №640971 від 07 червня 2011 року та Підтвердженням від 04.03.2021 власниками даної земельної ділянки є: батько позивача - ОСОБА_2 (1/2 частина) та позивач - ОСОБА_1 (1/2 частина). Тобто, батько розпорядився земельною ділянкою в цілому, уклавши договір оренди земельної ділянки на всю земельну ділянку, хоча мав право тільки на 1/2. Після цього між ОСОБА_2 та ТОВ «Дружба-Нова» була укладена додаткова угода до договору оренди землі від 02 січня 2015 року стосовно цієї ж земельної ділянки, знову без відома позивача. Враховуючи, що договір та додаткова угода були укладені без відома позивача, згоди на укладання таких правочинів позивач не надав, а тому позивач просить визнати недійсним як договір оренди землі від 15.06.2011 року так і додаткову угоду до цього договору від.02.01.2015 року.

У відзиві, який надійшов на адресу суду від відповідача (а.с. 36-40), зазначається, що він позов не визнає у повному обсязі та просить відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

При цьому, відповідач посилається на те, що в Державному акті на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ №640971 вказано, що він виданий ОСОБА_2 , про те, що земельна ділянка має два власники, вказано лише в Додатку, однак під час укладення договору оренди землі ОСОБА_2 не надав орендарю Додатка №1, а тому відповідач не знав і не міг знати про цю обставину.

Дане твердження відповідач підтверджує тим, що до Державного акту доданий план меж земельної ділянки, де відсутні будь-які відомості про розподіл її між двома співвласниками.

Крім того, із кадастрового плану також вбачається, що власником всієї земельної ділянки є ОСОБА_2 , відомості про інших співвласників відсутні.

До березня 2021 року і на публічній кадастровій карті, і в єдиному державному реєстрі речових прав на нерухоме майно був зазначений один власник даної земельної ділянки.

Крім того, посилається на те, що принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. Будь-яка інша позиція була б рівнозначною санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам. З іншого боку, потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються. У контексті скасування помилково наданого права на майно принцип «належного урядування» може не лише покладати на державні органи обов`язок діяти невідкладно, виправляючи свою помилку, а й потребувати виплати відповідної компенсації чи іншого виду належного відшкодування колишньому добросовісному власникові.

На переконання відповідача, він не повинен нести відповідальність за дії Державних органів, які призвели до відсутності будь-яких відомостей про співвласника.

Окремо відповідач звертає увагу на строк позовної давності у цій справі та вважає, що позивач його пропустив, оскільки він знав про укладені правочини, а у своїй позовній заяві позивачем не надано суду належних і допустимих доказів на спростування презумпції можливості та обов`язку знати про стан своїх майнових прав, що свідчить про пропуск строку позовної давності і відсутність поважних причин для поновлення цього строку.

ІІ. Ставлення учасників цивільного процесу до пред`явленого позову.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі, надав пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві. Додатково на поставлені питання представником відповідача та суду зазначив, що зазначення у позовній заяві (на її початку) про розірвання договори та угоди є технічною помилкою та треба правильним вважати, що позивач просить оскаржувані договір та угоду визнати недійсними. На сьогоднішній день ділянка зайнята відповідачем, вона обробляється, з неї збирається врожай. Позивач розуміє, що на момент укладення договору батько володів Ѕ земельної ділянки, мав право нею розпоряджатися, однак на сьогодні позивач все одно просить визнати недійсним увесь договір та угоду, у повному обсязі, оскільки вважає, що після смерті батька він має право розпоряджатися об`єктом вцілому, тим більше, що вказаний договір та угода є незаконними з самого початку, бо він не давав згоду на укладання таких.

В судовому засіданні представник відповідача наполягає, що на момент укладення договору та угоди не було відомостей про те, що земельна ділянка мала двох власників, жодних доказів про це батько позивача відповідачу не надав, а також це неможливо було перевірити, оскільки в усіх державних базах зазначається, що власником земельної ділянки була лише одна особа - батько позивача. А тому, з боку відповідача відсутня неправомірність, бо на момент укладання договору зазначене позивачем неможливо було з`ясувати. Також, зазначила, що позивач, як спадкоємець батька, мав нести відповідальність за дії, що вчиняв батько, мав зазначити, що також є власником земельної ділянки. Звертає увагу, що пройшов строк звернення до суду, оскільки договір було укладено в 2011 році, а тому позивач не міг не знати про таку угоду, а якщо, навіть, припустити, що не міг, то за цей строк позивач міг дізнатися про обсяг своїх майнових прав та їх порушення, оскільки відомості в реєстрі є загальнодоступними та в реєстрі була уся інформація щодо укладених договору та угоди. Крім того, є сумнівним, що батько не сказав синові про укладений договір.

У подальшому, в процесі розгляду справи та дослідження письмових доказів, представник відповідача зазначила, що відповідач не заперечує встановлених фактичних обставин, погоджується з тим, що позивач також є володільцем земельної ділянки, однак позов не визнає, оскільки відповідач фактично є заручником ситуації, оскільки під час укладання договору був наданий лише державний акт, без додатків, та інформацію, що зазначає позивач, неможливо було перевірити, тим більше, що в усіх реєстрах така інформація також була відсутня.

Після дослідження державного акта на землю, у якому чітко зазначено, що він має додаток, представник відповідача зазначила, що вказаний факт не визнає, оскільки з копії, яка мається у відповідача, та є поганої якості, убачається, що додатків немає.

Проте, на запитання суду, пояснила, що укладання договору на ТОВ «Дружба-Нова» по копії виключається, оскільки юристи завжди перевіряють оригінал державного акта. Враховуючи те, що прямо на оригіналі зазначено, що він має додаток, чому було укладено тоді договір лише з батьком позивача, пояснити не змогла, зазначила, як було насправді, не знає, оскільки укладався він з іншими юристами товариства. Під час укладання угоди взагалі не перевірялися документи, лише узгодили новий строк та нову плату, бо така практика на товаристві. Як підсумок, представник відповідача зазначила, що можливо мала місце некомпетентність юристів товариства, оскільки інформація про додаток міститься на державному акті на землю, та це просто не помітили. Однак, просить звернути увагу на некомпетентність й державних органів, які не внесли відповідні дані в реєстри.

Дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов таких висновків.

IV. Встановлені судом фактичні обставини та відповідні їм правовідносини, норми права, які застосовував суд, мотиви суду.

15.06.2011 року батько позивача - ОСОБА_2 уклав договір оренди земельної ділянки, кадастровий номер якої :11:000:0571 з ТОВ «Дружба-Нова» (а.с. 13-15).

15.06.2015 року між батьком позивача - ОСОБА_2 та ТОВ «Дружба-Нова» було укладено додаткову угоду до вказаного договору, в якій узгоджено строк договору та плата за землю (а.с. 17-19).

ОСОБА_2 , батько позивача, помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 9).

Згідно Державного акту серії ЯЛ № 640971 від 07 червня 2011 року (а.с. 10-11), убачається, що на аркуші 4, зверху, чітко написано та видно, що до акта додається додаток (а.с.9/зворот).

Згідно додатку до державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ № 640971, убачається, на ньому міститься список співвласників земельної ділянки, якими є: ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , частка яких у спільній власності становить по 1/2. (а.с.11).

Аналогічна відповідь надійшла на запит суду з відділу держгеокадастру Чернігівської області (а.с. 59-61).

Підтвердженням відділу держгеокадастру Чернігівської області від 04.03.2021 року встановлено, що власниками земельної ділянки № :11:000:0571 є: батько позивача - ОСОБА_2 (1/2 частина) та позивач - ОСОБА_1 (1/2 частина) (а.с. 12).

Вказані обставини сторонами не заперечуються та вважаються встановленими.

Фактично перед судом поставлено питання оцінки наявності таких даних на момент укладання між сторонами оспорюваного договору та угоди.

Проте, за наявності державного акта та прямого зазначення у ньому про те, що він містить додаток, згідно якому земельна ділянка має двох власників, виключається будь-який сумнів, що на момент укладання договору вказана інформація була відсутня, тим більше, представник відповідача виключила можливість того, що договір міг бути укладений лише за копіями документів. Як правильно дійшли іисновку сторони в процесі розгляду справи, фактична мала місце «людська помилка», «некомпетентність» юриста, який укладав договір та який не помітив того, що державний акт містить додаток.

Згідно наданих відповідачем кадастрового плану та витягу з Державного земельного кадастру про право власності на речові права на земельну ділянку (а.с. 41-45), убачається, що дійсно у цих документах зазначено, що власником земельної ділянки є лише батько позивача - ОСОБА_2 .

Проте, вказані докази суд оцінює критично, оскільки кадастровий план складався ФОП ОСОБА_3 , він не є офіційним документом, виданим державним органом, а також документом, що підтверджує, у даному випадку, право власності на земельну ділянку. Що стосується даних з Державного земельного кадастру про право власності на речові права на земельну ділянку, то як прямо зазначено на наданих суду витягах, інформація, зазначена в них про власника, є довідковою, актуальна інформація міститься у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

На думку суду, безумовно встановлено те, що позиція відповідача про те, що в Державному акті на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ № 640971 вказано, що власником земельної ділянки є лише ОСОБА_2 , під час укладання договору ОСОБА_2 не надав орендарю Додатка № 1, а тому відповідач не знав і не міг знати про цю обставину, є нікчемною, оскільки саме сторони несуть ризик перевірки документів, а згідно державного акта власниками земельної ділянки є дві особи.

Критично суд також оцінює й твердження представника відповідача, що має місце халатність та некомпетентність державних органів, скільки, таким чином, відповідач фактично намагається перекласти свою відповідальність та державні органи, хоча фактично саме через неуважність відповідача й була допущена така помилка, оскільки державний акт на землю є тим первісним документом, що підтверджує право власності на земельну ділянку, а усі інші дані є похідними від нього. На момент укладання договору відповідач не був позбавлений можливості вірно з`ясувати належність земельної ділянки.

А тому, доводи позивача, в цій частині, є такими, що заслуговують на увагу та знайшли своє підтвердження у судовому засіданні.

Однак, надаючи оцінку виниклим правовідносинам, суд вважає зазначити таке.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно ст.ст. 15, 16 ЦК України - кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання; кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу; способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

Згідно ст. 203 ч. 3 ЦК України - волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно ст. 215 ч. 1 ЦК України - підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтями 12, 13, 81, 89 ЦПК України передбачено - суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках; кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом; суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Як зазначено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.11.2019 у справі № 9901/864/18 (провадження № 11-528заі19), вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 06.04.2021 у справі № 910/10011/19 (провадження № 12-84гс20) вказано:

«Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду (принцип процесуальної економії);

Тому обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові».

За змістом постанови Великої Палати Верховного Суду від 13.10.2020 у справі № 369/10789/14-ц (провадження № 14-703цс19):

«Суд має розглядати лише такий спір, у якому позовні вимоги можуть бути або задоволені, чим спір по суті буде вичерпано, або в їх задоволенні може бути відмовлено.

У тому ж разі, якщо за змістом заявлених позовних вимог (а не з огляду на обставини справи) задоволення позову є неможливим, немає, як видається, підстав стверджувати про наявність юридичного спору.

Суд повинен ухвалювати рішення, яким вичерпувати конфлікт між сторонами, а не давати одній зі сторін за відсутності для цього юридичних підстав сподівання на те, що вона в майбутньому отримає бажане для неї рішення».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.06.2020 у справі №145/2047/16-ц викладено наступну правову позицію:

«Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала про те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц.

Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Зазначена норма кореспондує частинам другій, третій статті 215 ЦК України, висвітлює різницю між нікчемним і оспорюваним правочином і не застосовується до правочинів, які не відбулися, бо є невчиненими. Разом із тим Велика Палата Верховного Суду констатує, що у випадку оспорювання самого факту укладення правочину, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів у мотивувальній частині судового рішення.

Тому у позові слід відмовити саме з підстав обрання позивачем неефективного способу захисту».

Аналогічні висновки щодо того, що сам факт укладення правочину може бути спростований не шляхом подання окремого позову, а під час вирішення спору про захист права, яке особа вважає порушеним, викладені у постанові Верховного Суду №385/344/16-ц від 19 серпня 2020 року.

Разом із цим суд може застосувати не встановлений законом спосіб захисту лише за наявності двох умов одночасно: по-перше, якщо дійде висновку, що жодний установлений законом спосіб захисту не є ефективним саме у спірних правовідносинах, а по-друге, якщо дійде висновку, що задоволення викладеної в позові вимоги позивача призведе до ефективного захисту його прав чи інтересів. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 року по справі № 338/180/17, від 11.09.2018 року по справі № 905/1926/16, від 30.01.2019 року по справі № 569/17272/15-ц.

У справі, що розглядається, позивач звернувся з вимогою про визнання недійсними договору та угоди до договору оренди землі, посилаючись на те, що договір не підписувався, умови його не погоджувались, тож відповідач безпідставно відмовляє в поверненні земельної ділянки позивачу, як власнику, покликаючись до умов договору.

Враховуючи підстави позову, наведені позивачем у позовній заяві, а також заперечення відповідача, позивач у цій справі наполягає на поверненні йому земельної ділянки, вважаючи, що ця ділянка знаходиться у фактичному користуванні відповідача без установлених законом підстав. Зайняття земельної ділянки фактичним користувачем (тимчасовим володільцем) треба розглядати як таке, що не є пов`язаним із позбавленням власника його права володіння на цю ділянку. Тож, у цьому випадку ефективним способом захисту права, яке позивач, як власник земельної ділянки, вважає порушеним, є усунення перешкод у користуванні належним йому майно, зокрема шляхом заявлення вимоги про повернення такої ділянки. Більше того, негаторний позов можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки (див. постанову ВП ВС від 4.07.2018 у справі №653/1096/16-ц, п.96).

Отже, позовна вимога про визнання угоди та договору недійсними не підлягає задоволенню із підстав обрання позивачем неефективного способу захисту. Відмова у задоволенні позову через обрання неефективного (неналежного) способу захисту не позбавляє позивача права заявити негаторний позов про повернення земельної ділянки.

Вказані висновки узгоджуються з постановою Великої Палати Верховного Суду від 16.06.2020 року по справі №145/2047/16-ц (провадження №14-499цс19).

За таких обставин суд вважає, що позивачем при зверненні до суду з позовом у даній справі було неправильно обрано спосіб захисту порушеного права, у зв`язку з чим у задоволенні позовних вимог слід відмовити.

V. Розподіл судових витрат.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача.

У зв`язку з відмовою у задоволенні позовних вимог, судові витрати позивача покладаються на нього.

Керуючись ст.ст. 259, 263-265 ЦПК України, суд,

У Х В А Л И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 ) до Товариства з обмеженою відповідальністю «Дружба-Нова» (місцезнаходження: смт. Варва, вул. Комарова, буд. 59 Чернігівської області) про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку безпосередньо до Чернігівського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення; якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не буде подано, а у разі її подання - після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 09 листопада 2021 року.

Суддя Ріхтер В.В.