Справа № 183/547/21
№ 2/183/2021/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 жовтня 2021 року м. Новомосковськ

Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді Городецького Д.І.

секретаря судового засідання Пономаренко О.О.

за участю:

представника позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження в м. Новомосковську цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про збільшення розміру аліментів на утримання дітей,-

в с т а н о в и в :

01 лютого 2021 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про збільшення розміру аліментів на утримання дітей.

В обґрунтування вимог позивач ОСОБА_4 посилалася на те, що вона з відповідачем мають неповнолітніх дітей ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

На підставі судового наказу № 183/1769/18, виданого Новомосковським міськрайонним судом Дніпропетровської області від 27 квітня 2018 року, з ОСОБА_2 на її користь стягуються аліменти на утримання дітей - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/3 частини від заробітку (доходу) платника щомісячно, але не менше ніж 50 відсотків від прожиткового мінімуму для кожної дитини відповідного віку, починаючи з 30 березня 2018 року і до досягнення дітьми повноліття.

ОСОБА_4 вважає, що встановлений судовим рішенням мінімальний гарантований розмір аліментів на кожну дитину (тобто 50 відсотків прожиткового мінімуму на одну дитину) недостатній для забезпечення дітям належного рівня життя, а тому при достатньому заробітку (доходу) платника аліментів - повинен становити не менше мінімального рекомендованого розміру аліментів на одну дитину, тобто не менше прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Зазначила, що вона з дітьми не має власного житла, а тому вимушена винаймати кімнату в гуртожитку.

Натомість, відповідач ОСОБА_2 є фізично здоровим, працездатним, інших осіб на утриманні не має, крім того їй стало відомо, що останній має на праві власності житловий будинок, який отримав на підставі договору дарування.

Позивач ОСОБА_4 наголошує на тому, що вона знаходиться у тяжкому фінансовому стані і одній утримувати двох малолітніх дітей таким чином, щоб забезпечити їх стабільний та нормальний розвиток неможливо, а тому наведені обставини на її думку є підставою для зміни (збільшення) розміру аліментів.

У зв`язку з наведеним, ОСОБА_4 просила суд змінити розмір раніше присуджених аліментів, які стягуються з ОСОБА_2 на її користь на підставі судового наказу№ 183/1769/18, виданого Новомосковським міськрайонним судом Дніпропетровської області від 27 квітня 2018 року та стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання дітей у розмірі 1/3 частки заробітку (доходу) платника щомісячно, але не менше прожиткового мінімуму для кожної дитини відповідного віку, починаючи стягнення з дня набрання рішенням законної сили і до досягнення дітьми повноліття.

Ухвалою суду від 18 лютого 2021 року відкрите провадження у справі, розгляд справи призначено в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

У відзиві представник відповідача ОСОБА_3 посилалася на необґрунтованість вимог, позов не визнала в повному обсязі, просила у задоволенні вимог відмовити. Зазначила, що відповідач ОСОБА_2 мешкає разом із дружиною, має на утриманні матір-пенсіонерку, постійно сплачує аліменти на дітей, що визначені судовим наказом; має тісний зв`язок з дітьми, постійно приймає участь у додаткових витратах на дітей, приймає активну участь у їх вихованні. В період з 01.01.2020 року по 15.08.2020 року діти проживали разом з батьком та знаходились на його утриманні, при цьому аліменти на дітей останній продовжував сплачувати позивачу. Крім того наголосила, що матеріальне становище відповідача не дає можливості сплачувати більші аліменти, про що свідчить довідка про доходи ОСОБА_2 . Що стосується будинку, то відповідач є його набувачем на підставі договору дарування. Наведені обставини свідчать про те, що у платника аліментів ОСОБА_2 не покращився матеріальний стан, атому відсутні підстави для зміни (збільшення) розміру аліментів.

У відповіді на відзив та поясненнях представник позивача посилався на обставини, викладені у позові, наполягав на задоволенні вимог. Зокрема додав, що відповідач не надав жодного доказу щодо утримання матері-пенсіонерки. Посилання сторони відповідача на те, що ОСОБА_2 постійно сплачує аліменти, має тісний зв`язок зі своїми дітьми, приймає участь у додаткових витратах на дітей та активну участь у їх вихованні, не мають жодного відношення до предмету спору. Щодо доводів про неможливість збільшення розміру аліментів внаслідок матеріального становища платника, то при визначенні судом розміру аліментів враховуються не лише дохід платника аліментів, а й матеріальне становище отримувача аліментів, наявність у платника аліментів на праві власності цінного майна, в тому числі нерухомого та рухомого. Вказує на те, що відповідач у власності має будинок, що належить йому на підставі договору дарування та транспортний засіб, в той час як позивач ОСОБА_4 не має у власності навіть житла.

Представник позивача ОСОБА_4 ОСОБА_1 в судовому засіданні вимоги підтримав в повному обсязі, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві, відповіді на відзив та поясненнях, просив позов задовольнити.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_3 вимоги не визнали з підстав викладених у відзиві, просили в позові відмовити.

Суд, заслухавши учасників справи, дослідивши надані сторонами письмові докази, приходить до наступного.

Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до вимог ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Приписами ст.10 ЦПК України передбачено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до вимог ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У відповідності до приписів ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення

Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ст.ст.76-81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для справи. Докази повинні бути належними, допустимими та достовірними. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_4 і відповідач ОСОБА_2 є батьками дітей ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , актовий запис № 38 від 22 січня 2008 року (свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 22.01.2008 року) та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , актовий запис № 273 від 12 травня 2011 року (свідоцтво про народження серії НОМЕР_2 від 12.05.2011 року).

На підставі судового наказу № 183/1769/18, виданого Новомосковським міськрайонним судом Дніпропетровської області від 27 квітня 2018 року, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 стягуються аліменти на утримання дітей - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/3 частини від заробітку (доходу) платника щомісячно, але не менше ніж 50 відсотків від прожиткового мінімуму для кожної дитини відповідного віку, починаючи з 30 березня 2018 року і до досягнення дітьми повноліття.

Сторонами не заперечується той факт, що батько дітей сплачує аліменти на їх утримання, приймає активну участь у їх вихованні, а також несе додаткові витрати на дітей.

Судом встановлено, що діти проживають разом з позивачем.

До спірних правовідносин, суд застосовує наступні норми права.

Відповідно до ч. 2 ст. 51 Конституції України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття.

Згідно зі статтею 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Відповідно до ч.ч 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно до ст.ст.180,181 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

Визначення аліментів у меншому розмірі не забезпечить звичайних потреб та достатній рівень життя дитини, який їй гарантовано Законом України «Про охорону дитинства» та Конвенцією про права дитини від 20.11.1989 р.

Згідно ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Відповідно до ч. 4 ст. 183 СК України, якщо після збільшення встановленого законом мінімального розміру аліментів на дитину розмір аліментів, визначений судом у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини, буде менший ніж мінімальний розмір аліментів, передбачений частиною другою статті 182 цього Кодексу, одержувач аліментів має право звернутися до суду із позовом про відповідне збільшення розміру аліментів до платника аліментів.

Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів" від 17 травня 2017 року № 2037-VIII, який набув чинності 08 липня 2017 року були внесені зміни до частини 2ст. 182 СК України, відповідно до якої розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Частиною 2 ст. 182 СК України визначено,що мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати.

Крім того, відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Згідно з ч. 3 ст. 11 ЗУ «Про охорону дитинства» батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей.

Частиною першою ст. 12 зазначеного Закону встановлено, що на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її стан здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

За змістом ч. 2 ст. 27 Конвенції ООН Про права дитини батьки, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей, умов життя, необхідних для розвитку дитини. Батьки зобов`язані утримувати своїх дітей незалежно від того, перебувають вони в шлюбі чи шлюб між ними розірвано.

Пунктом 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ відносно батьківства, материнства і стягнення аліментів» роз`яснено, що відповідно до ст. 192 СК України розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. У новому розмірі аліменти сплачуються з дня набрання рішенням законної сили.

Враховуючи зміст ст.ст. 181, 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів.

Отже, положення ст.192 Сімейного кодексу України регулює зміну розміру аліментів, тобто їх зменшення або збільшення.

У частині 1 ст.192 СК України наведено перелік обставин, за яких суд може винести рішення, зокрема, про збільшення розміру аліментів. Такими обставинами є: зміна матеріального стану, зміна сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я особи з якої стягуються аліменти, та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Тому виходячи з вимог чинного законодавства, вказані обставини повинні бути суттєвими і відігравати значну роль у житті заявника, платника аліментів, при розгляді спору про зменшення або збільшення розміру аліментів, встановлених рішенням суду.

Таким чином, підставою для збільшення розміру стягнутих аліментів, є перелік обставин, за яких суд може винести рішення.

При цьому, з аналізу статті 192 СК України й наданих Пленумом Верховного Суду України роз`яснень вбачається, що зміна розміру аліментів є правом, а не обов`язком суду, тобто суд, виходячи з конкретних обставин справи, може задовольнити позов про зміну розміру аліментів (повністю або частково) або відмовити в задоволенні позову.

Як на підставу для збільшення розміру стягнутих аліментів, позивач вказує, що з часу ухвалення рішення про стягнення аліментів у відповідача покращилося матеріальна становище, а саме останній набув у власність житловий будинок та транспортний засіб.

Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_2 на підставі договору дарування, посвідченого 11 вересня 2020 року приватним нотаріусом Новомосковського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Бакою О.В. за реєстровим № 2163 є власником житлового будинку, загальною площею 53,8 кв.м., житловою площею 39,2 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 223686274 від 11 вересня 2020 року ( реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 119, номер запису про право власності: 38141261).

Також встановлено, що відповідач ОСОБА_2 працює в ТОВ «Торговий дім «Енергокабель» з 13 травня 2020 року та займає посаду волочильника. Його заробітна плата за період з травня 2020 року по березень 2021 року складає 55 603,16 грн. Утримано податків за вказаний період із заробітної плати 10 842,62 грн. Утримана сума аліментів 22 380,27 грн. Станом на 2021 рік заробітна плата на місяць ОСОБА_2 складає 6 020,00 грн. без утримання податків та інших обов`язкових платежів, що становлять 1 173,90 грн.

При цьому суд зауважує, що отримання відповідачем в дарунок житлового будинку не свідчить про покращення його матеріального становища як платника аліментів.

Твердження позивача про те, що відповідач володіє транспортним засобом судом не приймаються до уваги, оскільки остання в силу ст. 12 ЦПК України не надала на підтвердження цьому жодного доказу.

Як на підставу для збільшення розміру стягнутих аліментів, позивач ОСОБА_4 зокрема вказує на своє скрутне матеріальне становище, в той же час окрім відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, які підтверджують відсутність у неї у власності нерухомо майна, жодного доказу не надала, а саме: що остання разом з дітьми проживає в орендованій кімнаті гуртожитку, довідку про доходи (заробітну плату); погіршення стану здоров`я тощо.

При цьому, стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що відсутні підстави для збільшення розміру аліментів, а доводи позивача про необхідність стягувати з відповідача аліменти у збільшеному розмірі є необґрунтованими, оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що у відповідача ОСОБА_2 змінився матеріальний стан, який дозволяє йому сплачувати аліменти у більшому розмірі, ніж це встановлено судовим наказом Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області № 183/1769/18 від 27 квітня 2018 року, а також про те, що змінився матеріальний чи сімейний стан позивача ОСОБА_4 та стан її здоров`я.

Згідно з частинами першою та шостою статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Крім того, суд вказує, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

За загальними положеннями ЦПК України на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Також слід зазначити, що згідно зі статтею 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Основного Закону України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і докази не збирає.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (RuizTorija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Тому аналізуючи вищевикладені доводи, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

Суд роз`яснює сторонам, що вони відповідно до приписів ст. 192 СК України не позбавляються можливості в подальшому звернутися до суду з вимогами про зменшення або збільшення розміру аліментів у разі зміни їх матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

У відповідності до ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки в позові відмовлено, а позивач ОСОБА_4 при зверненні до суду була звільнена від сплати судового збору на підставі п. 3 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», судові витрати належить покласти за рахунок держави.

На підставі викладено та керуючись ст.ст. 76-81, 89, 141,258-259, 263-268, 273, 274, 276, 354 ЦПК України, суд, -

у х в а л и в :

В задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про збільшення розміру аліментів на утримання дітей - відмовити.

Судові витрати покласти за рахунок держави.

Учасники справи:

-позивач:ОСОБА_4 , РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ;

- відповідач:ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_4 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

Апеляційна скарга на рішення суду може бути поданою до Дніпровського апеляційного суду через Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне судове рішення складене 22 жовтня 2021 року.

Суддя Д.І. Городецький