КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/8840/2021
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 листопада 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача Слюсар Т.А.,

суддів: Білич І.М., Коцюрби О.П.,

за участю секретаря судового засідання Дроздової Ж.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Київській області на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24 березня 2021 року у складі судді Дубас Т.В.

у справі за позовом Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Київській області до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні правом власності шляхом виселення,

В С Т А Н О В И В :

У грудні 2019 року Головне управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій (далі - ГУ ДСНС України у Київській області) звернулось у суд із позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні правом власності шляхом виселення відповідачів.

Позов обґрунтовано тим, що на балансі ГУ ДСНС України у Київській області знаходиться комплекс будівель і споруд частини технічної служби за адресою: АДРЕСА_1 , у тому числі будівля діючого пожежного депо, в якій розташована квартира № 8 для проживання особового складу Головного управління.

З реєстраційних записів відомо, що квартиру АДРЕСА_3 , було надано ОСОБА_4 відоповідно до протокольного рішення житлово- побутової комісії Управління пожежної охорони від 12.05.1985 № 20.

12.12.1989 згідно поданого ОСОБА_4 рапорту від 04.11.1989, наказом УВС Київського облвиконкому № 126 о/с від 19.12.1989 року, ОСОБА_4 було звільнено зі служби по п. «є» ст.67 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ (в зв`язку з переведенням на роботу в інші міністерства), з 12 грудня 1989 року.

В квартирі № 8 з 1985 року по теперішній час проживають (дружина) ОСОБА_1 (дружина до 29.01.1991 згідно свідоцтва про розірвання шлюбу), ОСОБА_5 (син), ОСОБА_3 (син), які не мають жодних законних підстав на проживання в даному приміщенні та в трудових відносинах з ГУ ДСНС України у Київській області не перебувають.

30.09.2016 року згідно доповідної записки начальника ЧТС ГУ ДСНС України у Київській області Пшеничного В.О. мешканка квартири № 8 ОСОБА_1 продовжує розраховуватися за спожиту електричну енергію по тарифам як для населення, не зважаючи на висновки КРУ у 2014 році. Виставлені рахунки керівництвом ЧТС ГУ ДСНС України у Київській області, злісно ігнорує, чим провокує інших мешканців будинку на відмову від оплати по тарифах бюджетних організацій. Відповідачі відмовляються від сплати рахунків за спожиту електричну енергію по тарифам бюджетних організацій і в подальшому.

Головним управлінням було запропоновано відповідачам укласти договір найму службового приміщення, проте від укладення даного договору вони відмовилися.

Тобто, за адресою: АДРЕСА_1 , розташований пост, комплекс будівель та споруд частини технічної служби ГУ ДСНС України у Київській області, який призначений для виконання відповідних функцій.

Оскільки, відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, комплекс нежитлових будівель ЧТС ГУ ДСНС України у Київській області за адресою: АДРЕСА_1 , є державною власністю, перебуває у оперативному управлінні ГУ ДСНС України у Київській області.

23.03.2017 року за підписом начальника ГУ ДСНС України у Київській області Слободяника В.Д. було направлено лист-повідомлення № 66/11/2370 ОСОБА_1 про те, що оскільки ОСОБА_1 відмовляється укласти договір найму службового приміщення, то право проживання в даному приміщенні не підтверджено жодним документом.

ОСОБА_1 не відреагувала на лист-повідомлення № 66/11/2370, який було направлено 29.03.2017 за адресою: АДРЕСА_4 .

До цього часу зазначені вимоги відповідачі не виконали, чим створюють перешкоди для Власника у користуванні правом власності.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24 березня 2021 року в задоволенні позову ГУ ДСНС України у Київській області відмовлено.

В апеляційній скарзі ГУ ДСНС України у Київській області посилається на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права,просить скасувати рішення районного суду та ухвалити нове судове рішення, яким усунути перешкоди у користуванні правом власності на нерухоме майно, а саме, квартирою № 8 при діючому пожежному депо комплексу нежитлових будівель частини технічної служби ГУ ДСНС України у Київській області, яка розташовано за адресою: АДРЕСА_1 , з боку ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , шляхом їх виселення.

Вказано, що правокористування на спірну службову нерухомість діяло лише до 12 грудня 1989 року, а тому відсутні підстави для реєстрації, вселення та проживання у службовій квартирі членів родини колишнього працівника пожежної частини, оскільки вони не входять до числа осіб, які не можуть бути виселені без надання іншого житлового приміщення.

Інші доводи та обґрунтування апеляційної скарги ідентичні з позовними вимогами.

Відзиву на апеляційну скаргу не надійшло.

Відповідачі в судове засідання не з`явилися, про дату розгляду справи повідомлялися належно (а.с.71-76 т.2), будь-яких клопотань на адресу суду не направили, а тому колегія суддів вважає за можливе розглядати справу у відповідності до положень ст. 223 ЦПК України.

Колегія суддів, вислухавши представників ГУ ДСНС України у Київській області, які просили апеляційну скаргу задовольнити, ОСОБА_3 , який просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як убачається з матеріалів справи, протокольним рішенням житлово-побутової комісії Управління пожежної охорони від 12.05.1985 № 20, кв. АДРЕСА_3 було надано ОСОБА_4 та членам його родини (а.с. 109 т.1).

Відповідно до даних технічного паспорту, складеного Вишгородським БТІ вбачається, що спірна квартира складається із трьох житлових кімнат, загальною площею 53,4 кв.м., житловою площею 37,2 кв.м.(а.с. 15-26 т.1).

Встановлено, що в спірному жилому приміщенні з 1985 року по теперішній час проживають відповідачі по справі - члени сім`ї ОСОБА_4 : ОСОБА_1 , колишня дружина, а також діти ОСОБА_6 та ОСОБА_7 (14.05.2010року змінив прізвище з ОСОБА_8 на ОСОБА_9 ) (а.с. 113 т.1).

Відповідно до справи, шлюб між ОСОБА_4 та відповідачем ОСОБА_1 розірвано 29.01.1991 року (а.с.112 т.1).

Встановлено, що ОСОБА_4 було звільнено зі служби з 12.12.1989 року та після розірвання шлюбу він залишив спірне жиле приміщення.

Відповідно до матеріалів, відповідачі постійно проживають у кв. АДРЕСА_3 , де і зареєстровано їх постійне місце проживання (а.с.82-84 т.1).

У матеріалах справи відсутні докази про відсутність ордеру на час зайняття спірного жилого приміщення.

Також установлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 є особою похилого віку (а.с.95 т.1).

Згідно ч. 4 ст. 9 Житлового кодексу Української РСР передбачає, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 109 Житлового кодексу Української РСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Допускається виселення в адміністративному порядку з санкції прокурора лише осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення або проживають у будинках, що загрожують обвалом.

Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Згідно ч. 1 ст. 110 Житлового кодексу Української РСР громадяни виселяються з жилих будинків державного і громадського житлового фонду з наданням іншого благоустроєного жилого приміщення, якщо: будинок, у якому знаходиться жиле приміщення, підлягає знесенню; будинок (жиле приміщення) загрожує обвалом; будинок (жиле приміщення) підлягає переобладнанню в нежилий.

Частиною 1 ст. 118 Житлового кодексу Української РСР встановлено, що службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. Під службові жилі приміщення виділяються, як правило, окремі квартири.

Відповідно до ч. 1 ст. 122 Житлового кодексу Української РСР на підставі рішення про надання службового жилого приміщення виконавчий комітет районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення у надане службове жиле приміщення.

Порядок користування службовими жилими приміщеннями встановлений постановою Ради Міністрів Української РСР від 04 лютого 1988 р. №37 «Про службові жилі приміщення» (з наступними змінами і доповненнями).

Згідно ст. 124 Житлового кодексу Української РСР робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією підлягають виселенню з службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення.

Категорії осіб яких не може бути виселено з службових жилих приміщень без надання іншого жилого приміщення встановлені ст. 125 Житлового кодексу Української РСР.

Відповідно до ст. 125 Житлового кодексу Української РСР без надання іншого жилого приміщення у випадках, зазначених у статті 124 цього Кодексу, зокрема, не може бути виселено: осіб, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм службове жиле приміщення, не менш як десять років;пенсіонерів по старості, персональних пенсіонерів, тривалий час є постійним місцем проживання відповідачів.

Заявляючи вимоги, позивач посилався на порушення діями відповідачів його прав та позбавлення можливості користуватися належною Головному Управлінню власністю.

Між тим, доказів перебування нежитлових будівель за адресою: по АДРЕСА_1 , у власності ГУ ДСНС України у Київській області, до справи не долучено.

З наявного у справі витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, за адресою: АДРЕСА_1 знаходиться комплекс нежитлових будівель і споруд та є державною власністю. Власник в особі Державної служби України з надзвичайних ситуацій, управитель в особі ГУ ДСНС України у Київській області (а.с.36-40).

Твердження апеляційної скарги на те, що відповідачі незаконно проживають у спірному помешканні, яке є службовим, оскільки втратили таке право з 12.12.1989 року, тобто дати звільнення ОСОБА_4 , а також не входять до числа осіб, які не можуть бути виселені без надання іншого жилого приміщення, колегія суддів визнає безпідставними, необґрунтованими.

Так, матеріалами справи доведено, що відповідачі поселилися у спірну квартиру у 1985 році й з цього часу постійно у ній проживають.

Доказів про наявність у відповідачів іншого житла до справи не долучено.

Частиною 1 ст. 118 Житлового кодексу Української РСР встановлено, що службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. Під службові жилі приміщення виділяються, як правило, окремі квартири.

В п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду Української РСР № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу Української РСР» роз`яснено,що у справах про виселення зі службових жилих приміщень необхідно встановлювати, чи віднесено спірне жиле приміщення до службових. При цьому слід виходити з того, що приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду вважаються службовими з часу винесення рішення виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті Ради про включення їх до числа службових.

Разом з тим, у справі відсутні докази надання спірній квартирі в установленому законом порядку правового статусу службового житла.

Отже, матеріалами доведено факт постійного проживання ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у спірному помешканні з 1985 року, тобто більше 36 років, у відсутність доказів наявності у них іншого житла.

А згідно положень 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якою передбачено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Відповідно до рішення ЄСПЛ у справі "Кривіцька і Кривіцький проти України" в контексті вказаної Конвенції поняття "житло" не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.

Згідно з Конвенцією поняття "житло" не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання "житлом", яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків з конкретним місцем (рішення ЄСПЛ у справі "Прокопович проти Росії", заява № 58255/00, пункт 36,). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі "МакКенн проти Сполученого Королівства", заява № 19009/04, пункт 50).

У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі "Прокопович проти Росії" ЄСПЛ визначив, що концепція "житла" за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановлене у законному порядку. "Житло" - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання "житлом", що спричинило б захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення ЄСПЛ у справі "Баклі проти Сполученого Королівства" від 11 січня 1995 року, пункт 63).

У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року у справі "Кривіцька та Кривіцький проти України" ЄСПЛ визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, а й "необхідним у демократичному суспільстві". Інакше кажучи, воно має відповідати "нагальній суспільній необхідності", зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція "житла" має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.

Колегія суддів вважає належно мотивними висновки районного суду про неможливість виселення відповідачів з помешкання, у якому вони проживають тривалий період з застосуванням правових висновків, сформованих Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц, відповідно до яких виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Велика Палата Верховного Суду вважає, що не є підставою для виселення членів сім`ї власника квартири, у тому числі й колишніх, сам факт переходу права власності на це майно до іншої особи без оцінки законності такого виселення, яке по факту є втручанням у право на житло у розумінні статті 8 Конвенції, на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду вважає, що права членів сім`ї власника житла також підлягають захисту, і позбавлення права на житло не лише має ґрунтуватися на вимогах закону, але таке втручання повинно бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та не покладати надмірний тягар на відповідача.

Разом з тим, матеріалами справи доведено, що спірне помешкання входить до складу зареєстрованого в установленому законом порядку комплексу будівель та споруд частини технічної служби ГУ ДСНС України в Київській області, який призначений для виконання функцій, пов`язаних з попередженням та ліквідацією наслідків надзвичайних ситуацій.

За таких обставин, районний суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав до задоволення заявленого по справі позову про виселення відповідачів зі спірної квартири, що є їх постійним місцем проживання, без надання іншого житлового приміщення.

Згідно зі статтею 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів уважає, що підстави для скасування рішення суду першої інстанції відсутні, а отже, слід відмовити в задоволенні апеляційних скарг, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційні скарги Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Київській області залишити без задоволення.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24 березня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з моменту складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 09 листопада 2021 року.

Суддя-доповідач:

Судді: