Номер провадження: 22-ц/813/4751/21
Номер справи місцевого суду: 496/3210/18
Головуючий у першій інстанції Буран В. М.
Доповідач Цюра Т. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.10.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Цюри Т.В.,

Суддів: Гірняк Л.А., Сегеди С.М.,

За участю секретаря судового засідання: Лопотан В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Біляївського районного суду Одеської області від 18 червня 2019 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок залиття квартири

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2018 року, ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 , у якому просив суд стягнути з відповідача на його користь відшкодування завданої матеріальної шкоди в розмірі 110374,93 грн., відшкодування моральної шкоди в розмірі 20000 грн. та судові витрати по справі.

Рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 18 червня 2019 року позов ОСОБА_2 (адреса: АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_1 ) до ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_2 ), про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок залиття квартири задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 завдану матеріальну шкоду у розмірі 110374,93 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати, а саме судовий збір у розмірі 1310,94 грн.

В іншій частині позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подав до суду апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права просить суд скасувати рішення Біляївського районного суду Одеської області від 18 червня 2019 року у частині задоволення позову і ухвалити у відповідній частині нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимов ОСОБА_2 .. Стягнути з позивача, судові витрати, які відповідач поніс у зв`язку з розглядом справи у суді апеляційної інстанції, а саме судовий збір у сумі 1966,41грн. та витрати на правову допомогу у сумі 3900 грн.

У відзиві на апеляційну скаргу, ОСОБА_2 посилаючись на її необґрунтованість, просить суд відмовити в задоволенні заяви ОСОБА_1 про застосування строків позовної давності. Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Біляївського районного суду Одеської області від 18 червня 2019 року залишити без змін.

В судове засідання, призначене на 28.10.2021 року, з`явився представник апелянта ОСОБА_1 ОСОБА_3

ОСОБА_2 до суду апеляційної інстанції не з`явився, хоча був повідомлений належним чином про дату, час і місце розгляду справи, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу у відсутність не з`явившихся учасників справи, які своєчасно і належним чином були повідомлені про час і місце розгляду справи.

Заслухавши пояснення представника апелянта, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, апеляційний суд дійшов до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

За змістом ч.ч. 1, 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи, що рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 не оскаржується, а тому колегією суддів не перевіряється законність та обґрунтованість висновків суду у цій частині, оскільки, згідно з вимогами ч.ч.1,2 ст. 367 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість судового рішення першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду, в частині його оскарження, зазначеним вимогам відповідає, з огляду на таке.

Так, судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 - позивач по справі є власником квартири АДРЕСА_3 , що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло № НОМЕР_2 від 23.08.1994 року (а.с. 4).

30 серпня 2015 року комісією у складі депутата округу № 13 Лінійчук О.Г. та сусідів позивача ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 складено акт про наслідки затоплення двокімнатної квартири АДРЕСА_3 . В результаті обстеження виявлено, що причиною затоплення стало самовільне перепланування відповідачем в своїй квартирі АДРЕСА_4 , яка знаходиться поверхом вище, сантехнічного обладнання, а саме: встановлення в кімнаті додаткового пластикового синього баку на 1 тону води та переніс стіни ванної кімнати, що не було передбачено проектом.

Актом встановлено необхідність проведення ремонту квартири будівельною бригадою (а.с. 12).

Також, сусідами ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 складено та підписано особисто письмові пояснення та заяви, щодо факту залиття квартири за вищевказаною адресою (а.с.8-10, 70-73).

З метою визначення матеріальної шкоди завданої від залиття квартири, позивач звернувся до ФОП ОСОБА_8 яким, на замовлення ОСОБА_2 складено локальний кошторис на будівельні роботи № 2-1-1 на ремонт жилого приміщення за адресою буд. АДРЕСА_5 від 11.01.2018 року, вартість проведення ремонту квартири, згідно якого становить 110 374, 93 грн.

На підтвердження витрат понесених позивачем на будівельні матеріали, також надано копії товарних чеків, квитанцій та накладних (а.с. 22-26).

Наслідки залиття квартири зафіксовано на фотозображеннях (а.с. 28-31).

Ухвалюючи оскаржуване рішення, районний суд виходив з того, що по справі доведено завдання шкоди майну позивача з вини відповідача, а саме за наслідком залиття належної позивачу квартири водою з квартири відповідача, яка розташована вище над квартирою позивача, у зв`язку із чим з відповідача підлягає стягненню сума завданої матеріальної шкоди в розмірі 110 374, 93 грн.

Апеляційний суд погоджується із таким висновком районного суду, оскільки він відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи, виходячи з наступного.

Так, відповідно до вимог ст. ст. 177, 179 Житлового кодексу України громадяни зобов`язані забезпечувати схоронність жилих приміщень, бережно ставитись до сантехнічного обладнання, користуватися будинками (квартирами) державного і громадського житлового фонду, фонду житлово-будівельних кооперативів, а також приватного житлового фонду та їх утримання та їх утримання здійснюється з обов`язковим додержанням вимог Правил користування приміщеннями жилих будинків і прибудинкових територій.

Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно ч. 4 та ч. 5 ст. 319 ЦК України власність зобов`язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства.

Згідно із ч.1,2 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є, зокрема, втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Відповідно до ст.1166 ЦК України «шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала». Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Пленум Верховного Суду України в Постанові №6 від 27.03.1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», зазначив «розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що відповідно до норм ЦК шкода, заподіяна особі і майну громадянина, підлягає відшкодування в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи».

Стаття 81 ЦПК України зобов`язує кожну сторону довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень .

Таким чином, цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини, якщо у процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди.

З огляду на викладене та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності й диспозитивності цивільного процесу, саме на відповідача покладено обов`язок доведення відсутності вини у завданні шкоди, а позивач доводить наявність шкоди та її розмір.

Судовим розглядом справи встановлено, що на підтвердження позовних вимог, позивач ОСОБА_2 надав до суду Акт від 30.08.2015 року, складений комісією у складі депутата округу № 13 Лінійчук О.Г. та сусідів позивача ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 про наслідки залиття квартири, з якого, зокрема вбачається, що 30.08.2015 року відбулося чергове залиття квартири АДРЕСА_6 , в результаті якого постраждали: 2 кімнати, коридор, ванна кімната, туалет кв. АДРЕСА_6 . Внаслідок обстеження вищерозташованої квартири АДРЕСА_4 виявлено: в кімнаті розташований пластмасовий бак синього кольору ємністю 1 тонни води, з якого текла вода. Причиною чергового залиття квартири АДРЕСА_6 є - халатність господарів кв. АДРЕСА_4 . (а.с. 12).

Матеріалами справи також встановлено, що з метою визначення матеріальної шкоди завданої від залиття квартири, позивач звернувся до ФОП ОСОБА_8 яким, на замовлення ОСОБА_2 складено локальний кошторис на будівельні роботи № 2-1-1 на ремонт жилого приміщення за адресою буд. АДРЕСА_5 від 11.01.2018 року, вартість проведення ремонту квартири, згідно якого становить 110 374, 93 грн.

З урахуванням вищевикладеного, апеляційний суд погоджується із висновком районного суду що по справі доведено завдання шкоди майну позивача з вини відповідача, у зв`язку із чим з відповідача підлягає стягненню сума завданої матеріальної шкоди в розмірі 110 374, 93 грн.

У доводах апеляційної скарги, ОСОБА_1 посилається на те, що Акт про наслідки залиття квартири від 30.08.2015 року є недопустимим, недостовірним, недостатнім доказом, оскільки ні до прав ні до обов`язків депутата складання відповідних актів не належить; Акт не затверджений балансоутримувачем будинку / або власником будинку (якими є Холоднобалківська сільська рада Біляївського району); у Акті не зазначено дати неодноразового затоплення; Акт складений за відсутністю власника квартири АДРЕСА_4 або особи, яка проживала на той час у квартирі; Акт не підписаний особою, яка є власником квартири АДРЕСА_4 або особою, яка проживала на той час у квартирі. Апелянт також зазначає, що складання Акту за відсутності власника або наймача позбавило останніх вносити свої заперечення, пояснення та зауваження та позбавило можливості подання доказів його спростування.

Однак, вказані доводи апелянта є безпідставними та необґрунтованими, з огляду на наступне.

Згідно з пунктом 2.3.6 Правил утримання жилих будинків та прибудинкових територій, затверджених наказом Державного комітету з питань житлово-комунального господарства від 17 травня 2005 року № 76, у разі залиття, аварії квартир складається відповідний акт, який повинен встановлювати причини залиття, зокрема чи залиття спричинено унаслідок несправності внутрішньобудинкових мереж водопостачання та водовідведення та з`ясування питання чи не було це наслідком недбалості осіб, мешканців квартир або інші обставини, що могли спричинити залиття. Форма вказаного акта встановлена в додатку №4 до Правил утримання жилих будинків та прибудинкових територій.

Як вбачається з матеріалів справи, Акт від 30.08.2015 року складено із додержанням вимог Правил утримання жилих будинків та прибудинкових територій, затверджених Наказом Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства від 17 травня 2005 року № 76, яким зафіксовано, зокрема, сам факт залиття, а також причини залиття та завдані пошкодження. В Акті також зазначено: «Причинитель вреда от подписи отказался». Вказаний Акт підписаний всіма членами комісії (а.с. 12,13).

Слід також зазначити, що відмова від підпису складеного акта присутніми особами від потерпілої сторони та з боку винної не впливає на його чинність.

Цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини. Якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди.

Така правова позиція узгоджується із постановою ВС по справі № 569/744/16-ц від 12.06.2019 року.

Окрім того, сам ОСОБА_1 у апеляційній скарзі фактично не заперечує факт залиття квартири позивача, проте зазначає, що вказана подія сталася 28.07.2015 року, а не 30.07.2015 року. Апелянт підтверджує той факт, що виток води дійсно стався в квартирі АДРЕСА_4 де він проживає та надає при цьому відповідні докази (а.с. 100, 101).

З урахуванням вищевикладеного, вина відповідача є доведеною в повному обсязі, а підстави вважати зазначений акт недопустимим, недостовірним, недостатнім доказом - відсутні.

Більш того, з матеріалів справи вбачається, що вказаний акт не був скасований, анульований чи визнаний недійсним.

Безпідставними є і твердження апелянта про те, що локальний кошторис на будівельні роботи, складений ФОП ОСОБА_8 11.01.2018 року є недопустимим доказом, оскільки складений лише у січні 2018 року, в той час, як залиття (затоплення) квартири сталося в липні 2015 року. На думку, апелянта, допустимим, достовірним та достатнім доказом в даному випадку може вважатись тільки висновок експерта.

Так, як встановлено матеріалами справи та не спростовано відповідачем, позивач у судовому засіданні суду першої інстанції зазначав, що ОСОБА_1 , визнаючи свою вину, обіцяв позивачу виконати ремонтні роботи самостійно, однак в продовж довгого часу цього не виконував, від так ОСОБА_2 лише у 2018 році звернувся до фахівця з метою визначення суми збитків та самостійно розпочав ремонтні роботи.

Оскільки відповідачем не було надано будь - яких доказів на спростування розміру матеріальної шкоди, що визначена локальним кошторисом від 11.01.2018 року ФОП ОСОБА_8 , тому суд першої інстанції прийняв даний кошторис як належний доказ, якому було надано правову оцінку.

При цьому, відповідач не був позбавлений можливості надати також і свій висновок експерта, або звернутися до суду з клопотанням про призначення експертизи, однак такого до суду надано не було.

Посилання ОСОБА_1 у апеляційній скарзі на те, що пояснення сусідів та фотозображення (а.с. 28-31), на яких зафіксовано наслідки залиття квартири є також недопустимими та недостовірними доказами є безпідставними, оскільки доказів на їх спростування відповідачем до суду не надано.

Окрім того, звертаючись до суду із апеляційною скаргою, ОСОБА_1 також просив застосувати строк позовної давності, про що подав до суду апеляційної інстанції відповідну заяву (а.с. 95, 95 зворот).

Разом з тим, вказана заява задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Згідно із ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ч.4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав-учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (№o. 2), № 66610/09, § 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 грудня 2019 року у справі № 234/13519/16-ц (провадження № 61-14512св18) вказано, що «відповідно до частин другої-четвертої статті 267 ЦК України заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Так, встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Таким чином, підставами для відмови в позові у зв`язку з пропуском позовної давності є наступні факти: доведеність порушення цивільного права або інтересу, за захистом якого особа звернулася до суду, закінчення перебігу встановленого законодавством строку звернення до суду, відсутність поважних причин його пропуску, заява сторони у справі про застосування позовної давності. Позовна давність застосовується до обґрунтованого позову».

Як вбачається з матеріалів справи, в суді першої інстанції неодноразово приймала участь у розгляді справи представник відповідача ОСОБА_1 адвокат Осадча Н.В., діюча на підставі Ордеру, серія ОД №371257 від 03.12.2018 року (а.с. 56,57), яка надавала пояснення, заперечення по справі (а.с 58, 61-62, 75-77, 79).

При цьому, у вступній частині оскаржуваного рішення суду від 18.06.2019 року, зазначено, що: «Представник відповідача у судовому засіданні, просив відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Обґрунтовує свої заперечення тим, що подія залиття квартири відбувалась у серпні 2015 року, а локальний кошторис на будівельні роботи датовано датою 11.01.2018 року, позивачем не доведено винуватості відповідача у залитті квартири, так як будь-яких спеціалістів для встановлення факту залиття квартири, позивачем не запрошувалось, окрім того позивач надав товарні чеки, накладні та квитанції, якими він підтверджує дійсні витрати на ремонтні роботи, та їх сумарна суму не відповідає сумі зазначеній у кошторисі, який у свою чергу зазначає розрахункові суми, а не фактичні затрати».

Таким чином, у суді першої інстанції, представником відповідача не було надано заяву про застосування строку позовної давності.

Відповідно до частин ч.3,4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення.

Заява про застосування позовної давності може бути подана лише під час розгляду справи в суді першої інстанції (постанова ВСУ від 11.02.2015 року №6-246цс14) та повинна містити вичерпні обґрунтування щодо позовних вимог (ухвала ВССУ від 02.09.2015р.

Оскільки рішення по суті спору ухвалюється судом першої інстанції, а на стадії апеляційного провадження здійснюється лише перевірка законності й обґрунтованості рішення суду (ст.367 ЦПК України), то заява про застосування позовної давності може бути розглянута, якщо вона подана під час розгляду справи в суді першої інстанції.

З урахуванням вищевикладеного, заява відповідача ОСОБА_1 про застосування строку позовної давності задоволенню не підлягає.

Судова колегія вважає, що наведені у скарзі доводи правильності висновків суду першої інстанції не спростовують і фактично зводяться до одностороннього тлумачення апелянтом регулюючого спірні правовідносини законодавства лише на свою користь.

Зі справи вбачається, що відповідач ОСОБА_1 належними та допустимими доказами як причину залиття так і свою вину у цьому не спростував, в той час позивач ОСОБА_2 , довів наявність матеріальної шкоди та її розмір, який відповідачем не спростовано.

Відповідно до ч.1, п.1 ч.2 ст. 76, ч.1, 2 ст.77, ч.2 ст. 78, ч.1 ст. 95 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються зокрема письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини справи, які за законом можуть бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ч.6 ст. 81, ч.1 ст. 89 ЦПК України доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Таким чином наведені в апеляційній скарзі доводи спростовуються матеріалами справи та встановленими судом обставинами, в цілому зводяться до переоцінки доказів та не дають підстав вважати, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Отже, апеляційний суд вважає, що судове рішення ґрунтується на повно та всебічно досліджених матеріалах справи, постановлено з дотриманням вимог матеріального та процесуального права і підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

На підставі ч.1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, тому відповідно до ст. 141 ЦПК України новий розподіл понесених сторонами судових витрат не здійснюється.

Таких висновків Велика Палата Верховного Суду дійшла у постанові від 15 січня 2020 року у справі №145/1330/17.

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Біляївського районного суду Одеської області від 18 червня 2019 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок залиття квартири залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 08.11.2021 року.

Головуючий Т.В. Цюра

Судді: Л.А. Гірняк

С.М. Сегеда