ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 листопада 2021 року м. Чернівці Справа № 725/3789/21

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Лисака І.Н.,

суддів: Височанської Н.К., Владичана А.І.,

секретар: Тодоряк Г.Д.,

стягувач: ОСОБА_1 ,

боржник/скаржник: ОСОБА_2 ,

заінтересована особа: старший державний виконавець Глибоцького районного відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) Дабика Владислав Петрович,

при розгляді апеляційної скарги ОСОБА_3 , яка діє в інтересах ОСОБА_2 , на ухвалу Першотравневого районного суду м. Чернівці від 10 серпня 2021 року, постановлену під головуванням судді Галичанського О.І., -

В С Т А Н О В И В:

У червні 2021 року ОСОБА_3 , яка діє в інтересах ОСОБА_2 , звернулася до суду зі скаргою на постанову старшого державного виконавця Глибоцького районного ВДВС Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) Дабики В.П. про відкриття виконавчого провадження, просила визнати її протиправною та скасувати, так як вона винесена з порушенням ЗУ «Про виконавче провадження».

Вказувала, що постановою від 14.05.2021 року ВП №65426060 старшого державного Дабикою В.П. відкрито виконавче провадження за заявою ОСОБА_1 на виконання виконавчого листа №715/1347/14 від 14.05.2020 року про виділення у власність останньому набору меблів вартістю 89 785 грн, які присуджені йому постановою апеляційного суду Чернівецької області від 23.03.2018 року.

Припинення спільної сумісної власності на майно у порядку поділу припиняє право спільної сумісної власності на рухомі речі і трансформує відносини права власності на речі в особисту власність. Тобто, змінюється правовий режим права власності, отже виконання постанови апеляційного суду Чернівецької області від 23.03.2018 року щодо присудження речей кожному з колишнього подружжя в порядку поділу спільної сумісної власності не передбачає застосування заходів примусового виконання рішення суду, не є судовим рішенням про спонукання Провадження №22-ц/822/997/21

боржника передати річ в натурі.

Стверджує, що позовна вимога про передачу речі (зобов`язання передати річ, витребування майна) до ОСОБА_2 позивачем не пред`являлася, судом такі питання під час ухвалення судових рішень не розглядалися, відповідно ніяких примусових заходів до передачі речей, що виділені в особисту власність ОСОБА_1 у зв`язку з припиненням спільної сумісної власності, державний виконавець і не вправі здійснювати, оскільки це виходить за межі вирішених судом позовних вимог.

Ухвалою Першотравневого районного суду м. Чернівці від 10 серпня 2021 року у задоволенні скарги ОСОБА_3 , яка діє в інтересах ОСОБА_2 , відмовлено.

Не погоджуючись із вказаною ухвалою суду ОСОБА_3 оскаржила її в апеляційному порядку, просить її скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення скарги.

Вказує, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини справи і, як наслідок, прийнято необґрунтоване рішення щодо відмови у задоволенні скарги, а суд зіслався на норму ч.1 ст.39 ЗУ «Про виконавче провадження, яка не підлягала застосуванню.

У залежності від виду позовів і судових рішень за наслідками, характером, правової дії рішення суду, способами захисту, які застосовуються судом, поділяються на ті, які підлягають примусовому виконанню, і ті, які не підлягають примусовому виконанню.

Посилається на обґрунтування, викладені у тесті скарги.

Не погоджується із визначеним виконавцем виконавчим збором та наголошує, що в оскаржуваній постанові ВП №65426060 від 14.05.2021 року виконавець визначив собі винагороду як виконання рішення немайнового характеру, однак водночас жодного строку на добровільне виконання рішення суду і переліку дій для боржника, що необхідно вчинити, не визначив.

Відзив на апеляційну скаргу не подавався.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи в межах її обґрунтувань та заявлених в суді першої інстанції вимог за відсутності учасників справи приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Будучи належними чином повідомленими сторони скористалися правом не з`являтися, а клопотання про відкладення розгляду через перебування адвоката за кордоном не підлягає задоволенню через відсутність належних доказів за для підтвердження поважності причин, зокрема правилам чч.2, 5 та 8 ст.95 ЦПК України.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції керуючись ст.367 ЦПК України переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

На підставі ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

В силу ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Оскаржуване рішення зазначеним вимогам закону не відповідає.

Відмовляючи в задоволенні скарги суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_3 не наводить фактів порушення та невідповідності вимогам ЗУ «Про виконавче провадження» постанови про відкриття виконавчого провадження, а тому відсутні підстави для її задоволення.

Апеляційний суд не погоджується із висновком суду першої інстанції.

Судом вірно встановлено та вбачається з матеріалів справи, що рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 16 серпня 2017 року в задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання права власності на будівельні матеріали та поділ майна подружжя відмовлено.

Постановою апеляційного суду Чернівецької області від 23 березня 2018 року рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 16 серпня 2018 року скасовано. Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 задоволено частково. Крім іншого, в порядку поділу спільного майна подружжя виділено ОСОБА_1 у власність набір меблів для гостинної кімнати виробництва Румунії вартістю 86 536 грн, що складається зі столу розкладного, 10 стільців, 2 крісел, трюма з 3 тумбами та дзеркалом, трьох дверного серванту з 3 тумбами та кутового міні-бару; меблевий куток кухонний коричневого кольору вартістю 650 грн, що складається зі кухонного столу та 1 табурета; витяжку марки «BROAN» вартістю 2599 грн, а всього рухомого майна вартістю 89 785 грн, що знаходиться в будинку АДРЕСА_1 (а.с.35-39).

Ухвалою Першотравневого районного суду м. Чернівці від 13.04.2021 року заяву ОСОБА_1 задоволено та поновлено пропущений строк для пред`явлення виконавчого листа до №715/1347/14-ц до виконання.

За цим рішенням суду ОСОБА_1 видано виконавчий лист, за яким 14.05.2021 року старшим державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №65426060 (а.с.9, 52-54)

Постановою Чернівецького апеляційного суду від 15.07.2021 року ухвалу Першотравневого районного суду м. Чернівці від 13.04.2021 року скасовано, у задоволенні заяви ОСОБА_1 про поновлення строку на пред`явлення виконавчого листа до виконання відмовлено.

У відповідності до ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ч.1 ст.2 ЗУ «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» передбачено, що держава гарантує виконання рішення суду про стягнення коштів та зобов`язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за яким є державний орган, державні підприємство, установа, організація.

Відповідно до ст.1 ЗУ «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій, визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно ст.10 ЗУ «Про виконавче провадження» заходами примусового виконання рішень є: 1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; 2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; 4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; 5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.

Відповідно до ч.1 ст.18 ЗУ «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Частина 5 ст.19 ЗУ «Про виконавче провадження» вказує, що боржник зобов`язаний, крім іншого: 1) утримуватися від вчинення дій, що унеможливлюють чи ускладнюють виконання рішення.

За правилами ч.1 ст.74 ЗУ «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

В силу ч.1 ст.431 ЦПК України виконання судового рішення здійснюється на підставі виконавчого листа, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції.

Частина 1 ст.447 ЦПК України передбачає, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Глоба проти України» № 15729/07, від 05.07.2012 Європейський суд з прав людини повторює, що пункт 1 статті 6 Конвенції, inter alia (серед іншого), захищає виконання остаточних судових рішень, які у державах, що визнали верховенство права, не можуть залишатися невиконаними на шкоду одній зі сторін. Відповідно виконанню судового рішення не можна перешкоджати, відмовляти у виконанні або надмірно його затримувати. Держава зобов`язана організувати систему виконання судових рішень, яка буде ефективною як за законодавством, так і на практиці. Також, Суд зазначає, що саме на державу покладається обов`язок вжиття у межах її компетенції усіх необхідних кроків для того, щоб виконати остаточне рішення суду та, діючи таким чином, забезпечити ефективне залучення усього її апарату. Не зробивши цього, вона не виконає вимоги, що містяться у пункті 1 статті 6 Конвенції. Суд повторює, що сама природа виконавчого провадження вимагає оперативності.

Про те, як вбачається з матеріалів справи, рішенням суду, за яким відкрито виконавче провадження, в порядку поділу спільного майна подружжя виділено ОСОБА_1 у власність рухоме майно.

Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що існує необхідність у примусовому виконанні вказаного рішення суду, оскільки таке рішення не передбачає примусового виконання, а відомості про неможливість з боку ОСОБА_1 забрати собі зазначене вище майно, чи створення ОСОБА_2 перешкод для цього не були предметом спору.

Крім того, відсутнє рішення суду про витребування вказаного майна та зобов`язання його передачі стягувачу, що свідчить про неможливість примусового виконання як такого, що не носить зобов`язального характеру.

Так, позов власника про усунення будь-яких перешкод у здійсненні ним права користування чи розпорядження майном, навіть якщо такі перешкоди не пов`язані з позбавленням права володіння, називається негаторним. Він пред`являється власником майна за умови, якщо є протиправна поведінка інших осіб у здійсненні правомочностей щодо спірного майна.

За судовим рішенням, де було виділено у власність рухоме майно, спір стосувався поділу спільного майна подружжя, отже до ухвалення його по суті і набрання законної сили статус майна відносився до спільної сумісної власності подружжя, отже, спір про виникнення тривалих порушень в його користуванні не заявлявся і судом не досліджувалося, такий суб`єкт, що порушував права ОСОБА_1 на його використання після зміну статусу майна, не встановлювався.

Вищезазначені обставини залишились поза увагою суду першої інстанції.

В силу ч.2 ст.451 ЦПК України у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

Відтак, оскаржуване рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням постанови про задоволення скарги ОСОБА_3 , яка діє в інтересах ОСОБА_2 , щодо визнання протиправною та скасування постанови державного виконавця про відкриття виконавчого провадження.

Що стосується незгоди з визначеним виконавчим збором у розмірі 12 000 грн, то колегія суддів не вбачає необхідності в дослідженні наведеного питання, оскільки скарги не містять вимоги щодо скасування такої постанови.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат за правилами ст. 141 ЦПК України слід стягнути з Глибоцького районного ВДВС Південно-Західного міжрегіонального управління МЮ (м. Івано-Франківськ) на користь ОСОБА_2 454 грн компенсації судового збору за розгляд справи в суді апеляційної інстанції.

Керуючись ст.367, ст.368, п.2 ч.1 ст.374, ст.376, ст.381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 , яка діє в інтересах ОСОБА_2 , задовольнити.

Ухвалу Першотравневого районного суду м. Чернівці від 10 серпня 2021 року скасувати та ухвалити нову постанову, якою задовольнити скаргу ОСОБА_2 , визнати протиправною та скасувати постанову старшого державного виконавця Глибоцького районного відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) про відкриття виконавчого провадження ВП №65426060 від 14.05.2021 року.

Стягнути з Глибоцького районного відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) на користь ОСОБА_2 судові витрати у розмірі 454 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Головуючий підпис /І.Н. Лисак/

Судді підписи /Н.К. Височанська, А.І. Владичан/