Справа № 347/314/14-ц
Провадження № 22-ц/4808/1694/21
Головуючий у 1 інстанції Сабадах Б.В.
Суддя-доповідач Бойчук І.В.
У Х В А Л А

08 листопада 2021 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

судді-доповідача Бойчука І.В.,

суддів: Фединяка В.Д., Девляшевського В.А.,

ознайомившись із апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 адвоката Кулешір Світлани Орестівни на рішення Косівського районного суду від 12 грудня 2014 року під головуванням судді Сабадах Б.В. у м. Косів у справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и в:

Рішенням Косівського районного суду від 12 грудня 2014 року задоволено позов Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором б/н від 22.03.2007 у розмірі 16 942,67 грн та судові витрати у розмірі 229,40 грн.

Представник ОСОБА_1 27 жовтня 2021 року подала апеляційну скаргу на рішення Косівського районного суду від 12 грудня 2014 року.

Відповідно до пп. 13 п. 1 Перехідних положень ЦПК України (в діючій редакції) судові рішення, ухвалені судами першої інстанції до набрання чинності цією редакцією Кодексу, набирають законної сили та можуть бути оскаржені в апеляційному порядку протягом строків, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Частиною 1 ст. 294 ЦПК України (в редакції чинній на момент постановлення оскаржуваного рішення) передбачено, що апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Відповідно до ч. 2, 3 ст. 209 ЦПК України (в редакції чинній на момент постановлення оскаржуваного рішення) рішення суду ухвалюється, оформлюється і підписується в нарадчій кімнаті суддею, а в разі колегіального розгляду - суддями, які розглядали справу.

У виняткових випадках залежно від складності справи складання повного рішення може бути відкладено на строк не більш як п`ять днів з дня закінчення розгляду справи, але вступну і резолютивну частини суд має проголосити в тому самому засіданні, в якому закінчився розгляд справи. Рішення суду, що містить вступну та резолютивну частини, має бути підписане всім складом суду і приєднане до справи.

Згідно ч. 1 ст. 218 ЦПК України (в редакції чинній на момент постановлення оскаржуваного рішення) рішення суду або його вступна та резолютивна частини проголошуються негайно після закінчення судового розгляду і прилюдно, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Головуючий роз`яснює зміст рішення, порядок і строк його оскарження. У разі проголошення у судовому засіданні тільки вступної та резолютивної частин судового рішення суд повідомляє, коли особи, які беруть участь у справі, зможуть ознайомитися з повним рішенням суду.

Як вбачається з матеріалів цієї справи 12 грудня 2014 року в судовому засіданні, в якому закінчився розгляд справи, судом першої інстанції проголошено вступну і резолютивну частини оскаржуваного рішення та повідомлено, що особи, які беруть участь у справі, зможуть ознайомитися з повним рішенням суду 17 грудня 2014 року.

У судовому засіданні 12 грудня 2014 року під час розгляду справи та під час проголошення судового рішення була присутня відповідач ОСОБА_1 , їй повідомлено, про можливість ознайомитися з повним рішенням суду 17 грудня 2014 року.

Копію повного рішення суду від 12 грудня 2014 року судом направлено сторонам 19 грудня 2014 року.

Матеріали справи свідчать про те, що апелянт знала про розгляд справи, брала участь у розгляді такої, була присутня під час проголошення оскаржуваного рішення та їй повідомлено про можливість ознайомитися з повним рішенням суду 17 грудня 2014 року.

У пункті 9 Перехідних положень ЦПК України передбачено, що справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною першою статті 126 ЦПК України передбачено, що право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом.

Доступ до суду як елемент права на справедливий судовий розгляд не є абсолютним і може підлягати певним обмеженням у випадку, коли такий доступ особи до суду обмежується законом і не суперечить пункту першому статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод; якщо воно не завдає шкоди самій суті права і переслідує легітимну мету за умови забезпечення розумної пропорційності між використаними засобами і метою, яка має бути досягнута.

Виходячи із зазначених критеріїв, Європейський суд з прав людини визнає легітимними обмеженнями встановлені державами - членами Ради Європи вимоги щодо строків оскарження судових рішень (рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Нешев проти Болгарії» від 28 жовтня 2004 року).

При цьому складовою правової визначеності є передбачуваність застосування норм процесуального законодавства. Європейський суд з прав людини зазначає, що сторони судового провадження повинні мати право очікувати застосування до їхньої справи чинних норм процесуального законодавства (рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Дія 97» проти України від 21 жовтня 2010 року).

Порушуючи питання про поновлення процесуального строку на апеляційне оскарження, представник апелянта посилалася на те, що відповідачу повне судове рішення не направлено для можливості його оскарження та таке вона до цього часу не отримувала. При цьому вказує, що відповідач неодноразово зверталася до Центру з надання безоплатної правової допомоги для того, щоб фахівці допомогли їй відновити її права у спорах з ПАТ КБ «ПриватБанк», однак їй було відмовлено. Відповідач, не маючи власних коштів, змушена була гроші позичати для того, щоб скористатися послугами приватного адвоката.

У пунктах 46, 47 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Устименко проти України» (заява №32053/13) від 29.10.2015 року, яке набуло статусу остаточного 29.01.2016 року, Суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише тоді, коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (див. рішення у справі «Рябих проти Росії» (Ryabykh v. Russia), заява №52854/99, пп. 51 і 52, ECHR 2003-Х). Суд постановив, що якщо звичайний строк оскарження поновлюється зі спливом значного періоду часу, таке рішення може порушити принцип правової визначеності. Хоча саме національним судам, перш за все, належить виносити рішення про поновлення строку оскарження, їх свобода розсуду не є необмеженою. Суди повинні обґрунтовувати відповідне рішення. У кожному випадку національні суди повинні встановити, чи виправдовують причини поновлення строку оскарження втручання у принцип res judicata, особливо коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів стосовно часу або підстав для поновлення строків (див. рішення у справі «Пономарьов проти України» (Ponomaryov v. Ukraine), заява №3236/03, п. 41, від 3 квітня 2008 року).

Також, в п. 41 рішення Європейського суду з прав людини «Пономарьов проти України» зазначено, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження (див., mutatis mutandis, рішення у справі "Олександр Шевченко проти України" (974_256) (Aleksandr Shevchenko v. Ukraine), заява №8371/02, п. 27, рішення від 26 квітня 2007 року, та "Трух проти України" (Trukh v. Ukraine) (ухвала), заява №50966/99, від 14 жовтня 2003 року). У кожній справі національні суди мають перевіряти, чи підстави для поновлення строків для оскарження виправдовують втручання у принцип res judicata, особливо як у цій справі, коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів ні у часі, ні в підставах для поновлення строків.

Відповідно до ч. 2 ст. 358 ЦПК України незалежно від поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у разі, якщо апеляційна скарга подана після спливу одного року з дня складення повного тексту судового рішення, крім випадків: 1) подання апеляційної скарги особою, не повідомленою про розгляд справи або не залученою до участі в ній, якщо суд ухвалив рішення про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки; 2) пропуску строку на апеляційне оскарження внаслідок виникнення обставин непереборної сили.

Судом встановлено, що апелянт була повідомлена про розгляд справи, брала участь у її розгляді і була присутня під час проголошення оскаржуваного рішення. Строк на апеляційне оскарження рішення нею не пропущено внаслідок виникнення обставин непереборної сили і відсутні виключні випадки, передбачені ч. 2 ст. 358 ЦПК України, для відкриття апеляційного провадження у разі спливу одного року після складення повного тексту рішення суду.

У постанові Верховного Суду від 14 квітня 2021 року у справі №333/7816/14-ц (провадження №61-16938св20) містяться висновки, що доводи касаційної скарги щодо поважності пропуску строку на апеляційне оскарження не підлягають оцінці судом, оскільки строк, передбачений ч. 2 ст. 358 ЦПК України, є присічним. Подібні за змістом висновки містяться у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 02 вересня 2020 року у справі № 757/15679/16-ц (провадження № 61-23310св19).

Враховуючи відсутність виключних випадків, передбачених ч. 2 ст. 358 ЦПК України, для відкриття апеляційного провадження у разі спливу одного року після складення повного тексту рішення суду, суд вважає, що у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 на рішення Косівського районного суду від 12 грудня 2014 року слід відмовити.

Керуючись ст. ст. 358, 381 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

Відмовити у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 на рішення Косівського районного суду від 12 грудня 2014 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Ухвала набирає законної сили з дня її постановлення і може бути оскаржена протягом тридцяти днів в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Суддя-доповідач І.В. Бойчук

Судді: В.Д. Фединяк

В.А. Девляшевський