печерський районний суд міста києва
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 жовтня 2021 року Печерського районного суду м. Києва Бусик О.Л.

при секретарі Шевчук А.В.

за участю:

представника боржника - Жука А.М.

приватного виконавця - Гненного Д.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду заяву ОСОБА_2 , в інтересах якої діє Жук Андрій Михайлович , про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України, застосовані ухвалами Печерського районного суду м. Києва від 28 березня 2019 року у справі № 2-246/11 та від 21 жовтня 2019 року в справі № 752/2511/19-ц в справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_2 про стягнення суми боргу та штрафних санкцій, -

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2021 року ОСОБА_2 звернулася до суду із заявою про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_2 про стягнення суми боргу та штрафних санкцій.

В обґрунтування вимог заяви представник заявника - адвокат Жук А.М. посилався на те, що ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 21 жовтня 2019 року в справі №752/2511/19-ц задоволено подання приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Гненного Д.А. про тимчасове обмеження у праві виїзду боржника за межі України, тимчасово обмежено ОСОБА_2 у праві виїзду за межі України шляхом заборони перетинати державний кордон без вилучення паспортного документу до виконання зобов`язань у виконавчому провадженні № 57490412 по примусовому виконанню виконавчого листа №2-246/11, виданого на виконання рішення Печерського районного суду м. Києва від 29 листопада 2011 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_2 про стягнення суми боргу та штрафних санкцій.

Крім того, заявником подано доповнення до заяви про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України, відповідно до яких ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 28 березня 2019 року справа 2-246/11 задоволено подання приватного виконавця Гненного Д.А. про тимчасове обмеження виїзду ОСОБА_2 за межі України. Вважає, що дана ухвала також підлягає скасуванню з огляду на наступне.

Заявник зазначає, що будь-яких умисних дій по ухиленню від виконання судового рішення не вчиняє. При цьому, адвокат Жук А.М. за дорученням заявника здійснила спробу переговорів зі стягувачем з метою врегулювання питання заборгованості, її реструктуризації можливої розстрочки, з огляду на складну економічну ситуацію та обмежені фінансові можливості боржника. Проте перемовини закінчились безрезультатно.

В той же час, ОСОБА_2 є матір`ю двох неповнолітніх дітей 2004 та 2007 років народження, які професійно займаються спортом та регулярно беруть участь в міжнародних змаганнях. При цьому, вона позбавлена можливості супроводжувати дітей за кордон, з метою їх участі в міжнародних змаганнях, що порушує права та інтереси неповнолітніх.

Крім того, заявник зазначає, що вона звернулася до приватного виконавця та повідомила про своє працевлаштування, просила здійснювати відрахування із заробітної плати з метою сплати заборгованості та виконання рішення суду. Отже, боржник не ухиляється від виконання рішення суду, а вживає всіх заходів, що направлені на його виконання.

В судовому засіданні представник заявника вимоги заяви підтримав в повному обсязі з викладених у ній підстав, просив задовольнити.

Приватний виконавець проти задоволення заяви заперечував, надав до суду відзив, в якому вказував про те, що підстави для скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України боржнику до виконання останнім зобов`язань по сплаті боргу за виконавчим документом відсутні.

Суд, заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи та додані до неї документи, дійшов до наступного висновку.

Як вбачається з матеріалів справи 03 травня 2012 року Печерський районний суд м. Києва видав виконавчий лист № 2-246/2011 про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 суми боргу за договором позики від 09 квітня 2009 року в розмірі 995 370 грн з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення в сумі 255 151,32 грн та неустойки в розмірі 3 000 000 грн, 1 700 грн судового збору та 120 грн витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи.

22 жовтня 2018 року приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Гненним Д.А. відкрито виконавче провадження за виконавчим листом № 2-246/2011 від 03 травня 2012 року.

27 березня 2019 року приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Гненний Д.А. звернувся до Печерського районного суду міста Києва з поданням про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника ОСОБА_2 , яке ухвалою цього ж суду від 28 березня 2019 року в справі № 2-246/11 задоволено.

При цьому, слід звернути увагу, що приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Гненний Д.А. у лютому 2019 року також звертався з аналогічним поданням про обмеження у праві виїзду ОСОБА_2 , яке ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 06 лютого 2019 року направлено за підсудністю до Печерського районного суду міста Києва та ухвалою від 07 вересня 2019 року прийнято до провадження, а ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 21 жовтня 2019 року в справі № 752/2511/19-ц задоволено та тимчасово обмежено ОСОБА_7 у праві виїзду за межі України шляхом заборони перетинати державний кордон без вилучення паспортного документу, до виконання зобов`язань, у виконавчому провадженні №5749041 по примусовому виконанню виконавчого листа № 2-246/11, виданого на виконання рішення Печерського районного суду м. Києва від 29 листопада 2011 року в справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_2 про стягнення суми боргу та штрафних санкцій.

Тобто, судом з`ясовано, що приватний виконавець виконавчого округу м. Києва Гненний Д.А., не дочекавшись ухвалення судового рішення з цього питання Голосіївським районним судом міста Києва, яке в подальшому передано на розгляд Печерському районному суду міста Києва, повторно звернувся з аналогічним поданням до цього ж суду, що свідчить про зловживанням приватним виконавцем процесуальним правом на звернення до суду та є неприпустимим.

Відповідно до ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України та в`їзд в Україну громадян України» встановлено, що право громадянина України на виїзд з України може бути тимчасово обмежено у випадках, коли він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом, - до виконання зобов`язань або сплати заборгованості зі сплати аліментів.

Ці ж самі положення містяться в частині 1 ст. 441 ЦПК України.

Відповідно до ч. 3 ст. 441 ЦПК України суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), якщо така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним рішенням, на строк до виконання зобов`язань за рішенням, що виконується у виконавчому провадженні.

Під час судового розгляду встановлено та не заперечується сторонами, що на депозитний рахунок приватного виконавця ОСОБА_2 сплатила кошти в сумі 3 679,80 грн, з яких 2679,80 грн - часткове списання виконавцем з рахунку боржника в банку, та 1 000 грн - самостійна сплата боржником заборгованості.

Відповідно до ч. 3 ст. 441 ЦПК України тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України допускається за рішенням, що виконується у виконавчому провадженні

Системний аналіз зазначених положень ст. 441 ЦПК України дає суду можливість дійти висновку про те, що для обмеження особи у праві виїзду за межи України необхідно встановити умисне ухилення її від виконань зобов`язань, яке включає в себе обізнаність особи про наявність в неї зобов`язань та вчинення дій по ухиленню від їх виконання, а також наявність виконавчого провадження.

Згідно з п. 2 Протоколу N 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який гарантує деякі права і свободи, не передбачені в Конвенції та у Першому протоколі до неї, кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю вчасною. На здійснення цих прав не може бути встановлено жодних обмежень, крім тих, що передбачені законом і необхідні в демократичному суспільстві в інтересах, національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав чи свобод інших осіб.

У справі «Гочев проти Болгарії» від 26.11.2009р. Європейський суд з прав людини сформулював загальні стандарти щодо права на свободу пересування, зазначивши, що таке обмеження має відповідати трьом критеріям: по-перше, має ґрунтуватися на законі, по-друге, переслідувати одну з легітимних цілей, передбачених у ч. 3 ст. 2 Протоколу N 4 до Конвенції, і по-третє, знаходитися в справедливому балансі між правами людини та публічним інтересом (тобто бути пропорційним меті його застосування). При цьому при вирішенні питання про пропорційність обмеження даного права з метою стягнення неоплачених боргів слід пам`ятати, що таке обмеження може бути виправдано лише тоді, коли воно дійсно сприятиме погашенню заборгованості; проте навіть якщо зазначене обмеження свободи пересування було виправданим на самому початку, воно може стати непропорційним і таким, що порушує права людини, якщо воно автоматично продовжуватиметься протягом тривалого періоду. Тому застосування такого обмеження має періодично переглядатися судом (принаймні в останній інстанції) з метою з`ясування доцільності його подальшого застосування, причому обсяг судового розгляду повинен дозволити суду взяти до уваги всі фактори, й у тому числі ті, що стосуються пропорційності такого обмеження.

Аналогічна правова позиція висловлена у рішенні Європейського суду з прав людини від 11.07.2013р. у справі «Хлюстов проти Росії». Згідно ч. 3 указаної статті на здійснення цього права не можуть бути встановлені жодні обмеження крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

У справі «Хлюстов проти Росії» від 11.07.2013р. ЄСПЛ застосував указані стандарти при вирішенні питання щодо заборони виїзду боржника за кордон у зв`язку з невиконанням судового рішення про стягнення заборгованості. Зокрема, у цій справі ЄСПЛ визнав порушення ст. 2 Протоколу N 4 до Конвенції через те, що рішення про заборону виїзду за кордон було застосовано "автоматично", тобто лише у зв`язку з тим, що боржник добровільно не сплатив заборгованість, та без належного обґрунтування з урахуванням індивідуальної ситуації заявника.

Наявність умислу та обставини, які є предметом посилання суб`єкта подання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України як на підставу його вимог, підлягають доведенню. Зокрема, задоволення такого подання можливе лише за умови «доведення факту ухилення боржника від виконання зобов`язання».

Ухилення боржника від виконання своїх зобов`язань є оціночним поняттям. Теоретично їх невиконання може бути зумовлене об`єктивними причинами, наприклад, внаслідок відсутності майна, роботи, незадовільного фінансового стану, тривалого відрядження, важкої хвороби тощо. Однак воно може мати й принципово інше походження, суб`єктивне, коли боржник свідомо ухиляється від виконання - має змогу виконати зобов`язання у повному обсязі або частково, але не робить цього без поважних причин.

Поняття «ухилення від виконання зобов`язань, покладених на боржника рішенням» слід розуміти як будь-які свідомі діяння (дії або бездіяльність) боржника, спрямовані на невиконання відповідного обов`язку у виконавчому провадженні, коли виконати цей обов`язок у нього є всі реальні можливості (наприклад, наявність майна, грошових коштів тощо) і цьому не заважають будь-які незалежні від нього об`єктивні обставини переборної сили, події тощо).

Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст.33 Конституції України, кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в`їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок врегульовано Законом України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» (зі змінами)від 21 січня 1994 року, яким визначено випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України та встановлено порядок розв`язання спорів у цій сфері.

Відповідно до п. 2, 5 ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», громадянинові України може бути тимчасово обмежено право на виїзд з України, зокрема, у тому випадку, якщо він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом, - до виконання зобов`язань або сплати заборгованості зі сплати аліментів.

Фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом (ст. 313 ЦК України).

Державний виконавець має право у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду, за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи чи керівника боржника - юридичної особи за межі України до виконання зобов`язань за рішенням або погашення заборгованості за рішеннями про стягнення періодичних платежів (п. 19 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження»).

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 441 ЦПК України, тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як захід забезпечення виконання судового рішення або рішення інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом.

Суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), якщо така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним рішенням, на строк до виконання зобов`язань за рішенням, що виконується у виконавчому провадженні.

Судова практика щодо вирішення питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України орієнтує суди на те, що законом передбачені юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду не за наявністю факту невиконання зобов`язань, а за ухилення від їх виконання, тому з метою всебічного і повного з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин, підлягає з`ясуванню судом, чи дійсно особа свідомо не виконувала належні до виконання зобов`язання у повному обсязі або частково.

Свобода пересування гарантована ст. 2 Протоколу №4 до Конвенції про захист прав і основоположних свобод, частина друга якої передбачає: «Кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною». При чому, згідно ч. 3 зазначеної статті на здійснення цього права не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

У справі «Гочев проти Болгарії» (рішення від 26.11.2009 року) Європейський суд з прав людини сформулював загальні стандарти щодо права на свободу пересування, зазначивши, що таке обмеження має відповідати одразу трьом критеріям: по-перше, має ґрунтуватися на законі, по-друге, переслідувати одну з легітимних цілей, передбачених у ч. 3 ст. 2 Протоколу №4 до Конвенції, і по-третє, знаходитися в справедливому балансі між правами людини та публічним інтересом (тобто бути пропорційним меті його застосування). При цьому при вирішенні питання про пропорційність обмеження даного права з метою стягнення неоплачених боргів слід пам`ятати, що таке обмеження може бути виправдано лише тоді, коли воно дійсно сприятиме погашенню заборгованості.

Також ст. 12 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права передбачено, що кожна людина має право покидати будь-яку країну, включаючи свою власну. Згадані вище права не можуть бути об`єктом ніяких обмежень, крім тих, які передбачено законом, які є необхідними для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров`я чи моральності населення або прав і свобод інших і є сумісними з іншими правами, визначеними в цьому Пакті.

На вищевказані обставини звертає увагу Верховний Суд України в узагальненнях від 01 лютого 2013 року «Судова практика щодо вирішення питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України».

У свою чергу, відповідно до ч. 5 ст. 441 ЦПК України, суд може скасувати тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України за вмотивованою заявою боржника.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Хлюстов проти Росії» від 11 липня 2013 року (скарга № 28975/05), яке набуло статусу остаточного 11 жовтня 2013 року, судом зазначено, що обмеження щодо заборони у праві виїзду за межі країни повинні бути обґрунтовані та пропорційні.

Також суд, вважає, що тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України не є дієвою юридичною санкцією, яка в даному випадку зумовлює пришвидшення виконання рішення суду.

Таким чином, враховуючи, що в судовому засіданні встановлено обставини, за яких боржник визнає свій борг, не відмовляється його сплатити, готова проводити переговори та обговорювати варіанти його погашення, частково та в міру можливості погашає заборгованість, яка в результаті зменшується, тобто на даний час відсутні факти ухилення боржника від виконання покладених на неї зобов`язань згідно з рішенням суду, суд дійшов висновку про задоволення заяви ОСОБА_2 про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України, застосованого ухвалами Печерського районного суду м. Києва від 28 березня 2019 року у справі № 2-246/11 та 21 жовтня 2019 року у справі № 752/2511/19-ц.

На підставі викладеного, керуючись ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України та в`їзд в Україну громадян України», п.2 ч.1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження», рішеннями ЄСПЛ від 11.07.2013р. у справі "Хлюстов проти Росії", від 26.11.2009р. у справі «Гочев проти Болгарії» ч. 2 ст.247, ст.ст. 260, 353, 441 ЦПК України, суд,

У Х В А Л И В:

Заяву ОСОБА_2 , в інтересах якої діє Жук Андрій Михайлович про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України, застосовані ухвалами Печерського районного суду м. Києва від 28 березня 2019 року у справі № 2-246/11 та від 21 жовтня 2019 року в справі №752/2511/19-ц в справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_2 про стягнення суми боргу та штрафних санкцій - задовольнити.

Скасувати тимчасове обмеження виїзду ОСОБА_2 (РНОКПП - НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) у праві виїзду за межі України, застосовані ухвалами Печерського районного суду м. Києва від 28 березня 2019 року у справі № 2-246/11 та від 21 жовтня 2019 року в справі №752/2511/19-ц.

Ухвала суду може бути оскаржена шляхом подання апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня її складання.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її складання має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на ухвалу суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Апеляційні скарги подаються учасниками справи до Київського апеляційного суду через Печерський районний суд м. Києва.

Повний текст ухвали виготовлений 03 листопада 2021 року.

Суддя О.Л. Бусик