Провадження № 2/537/36/2021
Справа № 537/321/20
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.11.2021 Крюківський районний суд м. Кременчука Полтавської області в складі:

головуючого судді Фадєєвої С.О.

з участю секретаря Супруненко О.О.,

представника позивача ОСОБА_1 адвоката Потреби С.М.,

відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Кременчуці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя та компенсацію вартості частки транспортного засобу,

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя та компенсацію вартості частки транспортного засобу.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 адвокат Потреба С.М. та відповідач ОСОБА_2 надали суду укладену та підписану мирову угоду з метою врегулювання спору на основі взаємних поступок та спільну заяву про її затвердження.

Третя особа ОСОБА_3 до судового засідання не з`явився, належним чином повідомлявся про час та місце судового засідання.

За умовами мирової угоди припиняється право спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на 2/3 частини житлового будинку АДРЕСА_1 . Сторони дійшли згоди визнати за ОСОБА_1 право власності на 5/12 частин житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , визнати за ОСОБА_2 право власності на ј частину житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 . Позивач ОСОБА_1 за умовами мирової угоди відмовляється від позовних вимог до ОСОБА_2 про стягнення грошової компенсації вартості Ѕ частки транспортного засобу Volkswagen Т4, 1999 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 .

Спільна заява сторін про укладення мирової угоди та мирова угода приєднані до матеріалів цивільної справи. Сторонам роз`яснені та зрозумілі наслідки такого рішення та закриття провадження у справі, що передбаченіст. 256 ЦПК України.

Судом перевірено повноваження адвоката Потреби С.М., який не обмежений у укладенні в інтересах позивача мирової угоди.

Суд, розглянувши мирову угоду, дослідивши матеріали даної цивільної справи, вважає спільну заяву про затвердження мирової угоди обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню із наступних підстав.

Відповідно до ч. 7 ст. 49 ЦПК України сторони можуть укласти мирову угоду на будь-якій стадії цивільного процесу.

Відповідно до ч.ч.1-4 ст.207 ЦПК України мирова угода укладається сторонами з метою врегулювання спору на підставі взаємних поступок і має стосуватися лише прав та обов`язків сторін. У мировій угоді сторони можуть вийти за межі предмета спору за умови, що мирова угода не порушує прав чи охоронюваних законом інтересів третіх осіб. Сторони можуть укласти мирову угоду і повідомити про це суд, зробивши спільну письмову заяву, на будь-якій стадії судового процесу. До ухвалення судового рішення у зв`язку з укладенням сторонами мирової угоди суд роз`яснює сторонам наслідки такого рішення, перевіряє, чи не обмежені представники сторін вчинити відповідні дії. Укладена сторонами мирова угода затверджується ухвалою суду, в резолютивній частині якої зазначаються умови угоди. Затверджуючи мирову угоду, суд цією ж ухвалою одночасно закриває провадження у справі.

Отже, в силу ст. 207 ЦПК України укладення мирової угоди є правом сторін, яким вони можуть скористатися у будь-який момент судового розгляду, тобто після відкриття провадження у справі судом першої, апеляційної чи касаційної інстанції та до ухвалення судового рішення за результатами такого розгляду.

Відповідно до п.5 ч.1 ст.255 ЦПК України, суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо сторони уклали мирову угоду і вона затверджена судом.

Судом встановлено, що ріщенням Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 13.09.2017, яке набрало законної сили, розірвано шлюб, зареєстрований 27.09.1997 у Крюківському відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Кременчуцького МУЮ у Полтавській області за актовим записом № 332 між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що 2/3 частини житлового будинку по АДРЕСА_1 зареєстровані на праві приватної спільної часткової власності за ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу АЕВ 311772 від 10.09.2001, посвідченого державним нотаріусом Першої кременчуцької держнотконтори за р.№5366.

Матеріалами справи, а саме копією договору купівлі-продажу транспортного засобу від 16.06.2018, повідомленням МВС України на звернення 0-, листом ТСЦ МВС № 5342 від 19.03.2021 підтверджується, що автомобіль Volkswagen Т4, 1999 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , був придбаний ОСОБА_2 16.06.2006 року, а з 16.06.2018 був проданий відповідачем ОСОБА_3 за договором купівлі-продажу.

Отже, 2/3 частини житлового будинку по АДРЕСА_1 та автомобіль Volkswagen Т4, 1999 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , були придбані сторонами в період перебування у шлюбі.

Статтею 22 КпШС України (яка діяла на час придбання квартири подружжям у 2001 році) передбачено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

У частині першій статті 61 СК України передбачено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Згідно з статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69 СК України).

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частина перша, друга статті 71 СК України).

Тобто, аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що придбаний у 2006 році автомобіль Volkswagen Т4, 1999 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , та придбані у 2001 році 2/3 частини житлового будинку по АДРЕСА_1 є об`єктами права спільної сумісної власності подружжя, набутими під час шлюбу і, як наслідок, із належними позивачу та відповідачу рівними частками, по Ѕ кожному.

З встановленими обставинами, викладеними вище, погоджуються обидві сторони.

Статтею 82 ЦПК України визначено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Сторонами по справі не заперечується той факт, що на час розгляду справив в суді зазначений вище транспортний засіб було відчужено і на даний час він не перебуває у власності та користуванні сторін. Ця обставина підтверджується також письмовими доказами.

Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України.

До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб (частина четверта статті 65 СК України).

Частина четверта статті 65 СК України передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

У випадку, коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Зазначена правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року N 6-486цс16 та постанові Верховного Суду від 30.01.2019 року справа № 444/848/16-ц (провадження № 61-33882св18).

Таким чином, приймаючи до уваги встановлений судом факт, що автомобіль є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , був реалізований відповідачем на свій розсуд, суд приходить до висновку, що ОСОБА_1 має право на половину вартості автомобіля, якій відповідач відчужив без її згоди.

Згідно висновку експерта № 21-21 від 23.03.2021 дійсна ринкова вартість транспортного засобу Volkswagen Т4, 1999 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , власником якого є ОСОБА_3 , на час проведення експертизи складає 90163,30 грн. Сторони погоджуються, що вартість Ѕ частини транспортного засобу Volkswagen Т4, 1999 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , та вартість 1/12 частини житлового будинку по АДРЕСА_1 на час розгляду справи в суді є рівними.

Відповідно до п.1 ч.2 ст. 49 ЦПК України позивач вправі відмовитися від позову (всіх або частини позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу.

Згідно п.4 ч.1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо позивач відмовився від позову і відмова прийнята судом.

Суд не вбачає порушення прав сторін чи третіх осіб відмовою позивача від частини своїх вимог.

Згідно з вимогами цивільного процесуального законодавства обставини, визнані сторонами, не підлягають доказуванню. У разі визнання відповідачем позову, укладення мирової угоди суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про затвердження цих умов. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, є невиконуваною суд постановляє ухвалу про відмову у затвердженні мирової угоди.

Сторони визнають, що його їх права умовами угоди не порушуються. Суд приходить до переконання, що умови угоди не будуть суперечити вимогам закону. Права та інтереси інших осіб не порушуються. Укладена між сторонами мирова угода є виконуваною.

В судовому засіданні судом роз`яснено та з`ясовано, що сторонам зрозумілі наслідки ухвалення судового рішення у зв`язку з укладенням мирової угоди, про що зазначено у їх спільній заяві, мирова угода підписана сторонами, передбачені ч.5 ст.207 ЦПК України підстави для відмови в затвердженні мирової угоди відсутні, представник відповідача не обмежений на вчинення таких дій, а тому суд приходить до висновку, що слід затвердити укладену сторонами мирову угоду та одночасно закрити провадження у справі.

При цьому, відповідно до ст.208 ЦПК України виконання мирової угоди здійснюється особами, які її уклали, в порядку і в строки, передбачені цією угодою. Ухвала про затвердження мирової угоди є виконавчим документом та має відповідати вимогам до виконавчого документа, встановленим Законом України "Про виконавче провадження" . У разі невиконання затвердженої судом мирової угоди ухвала суду про затвердження мирової угоди може бути подана для її примусового виконання в порядку, передбаченому законодавством для виконання судових рішень

Враховуючи, що мирова угода укладена сторонами, не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, вчинена в інтересах обох сторін, суд вважає за можливе затвердити мирову угоду, а провадження в справі закрити.

Керуючись ст.ст.13, 49, 142, 207, 255-256, 258-260 ЦПК України, ст..356. 358, 364 ЦК України, суд

У Х В А Л И В:

Затвердити мирову угоду, укладену 26.10.2021 представником позивача ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , адвокатом Потребою Сергієм Миколайовичем, який не обмежений у повноваженнях на укладення мирової угоди, та відповідачем ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , у справі № 537/321/20 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжята компенсацію вартості частки транспортного засобу, за якою:

-припинити право спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на 2/3 частини житлового будинку АДРЕСА_1 ;

- визнати за ОСОБА_1 право власності на 5/12 частин житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 ;

- визнати за ОСОБА_2 право власності на ј частину житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 ;

- прийняти відмову позивача ОСОБА_1 від позовних вимог до ОСОБА_2 про стягнення грошової компенсації вартості Ѕ частки транспортного засобу Volkswagen Т4, 1999 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 .

Зміни у праві власності сторін справи, що слідують із цієї мирової угоди, підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на підставі даної ухвали суду.

Провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя та компенсацію вартості частки транспортного засобу - закрити.

Ухвала про затвердження мирової угоди є виконавчим документом.

У разі невиконання затвердженої судом мирової угоди ухвала суду про затвердження мирової угоди може бути подана для її примусового виконання в порядку, передбаченому законодавством для виконання судових рішень.

Наслідки затвердження даної мирової угоди сторонам роз`яснені. Повторне звернення до суду з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається.

Апеляційна скарга на ухвалу суду може бути подана до Полтавського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення.

Суддя: С.О.Фадєєва

Повний текст ухвали складено 05 листопада 2021 року