Справа № 344/3674/20
Провадження № 22-ц/4808/55/21
Головуючий у 1 інстанції Бородовський С. О.
Суддя-доповідач Девляшевський
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 січня 2021 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

судді-доповідача Девляшевського В.А.,

суддів: Бойчука І.В., Фединяка В.Д.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання матері дитини, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Івано-Франківського міського суду, ухвалене головуючим суддею Бородовським С.О. 17 вересня 2020 року,

в с т а н о в и в:

У березні 2020 року ОСОБА_1 пред`явила до ОСОБА_2 позов про стягнення аліментів на своє утримання. Позовні вимоги були мотивовані тим, що перебуваючи у зареєстрованому шлюбі з 30 серпня 2008 року по 06 грудня 2019 року, у сторін народилося двоє дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Посилаючись на те, що вона ніде не працює, оскільки перебуває у відпустці по догляду за молодшою дитиною до досягнення нею трирічного віку, а також на те, що відповідач ОСОБА_2 працює в КП «Електроавтотранс», в добровільному порядку відмовляється її матеріально утримувати, просила стягувати з нього аліменти на своє утримання до досягнення дитиною трьохрічного віку у розмірі 1/2 частини від усіх видів його заробітку, але не менше 50% прожиткового мінімуму на працездатну особу.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 17 вересня 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Постановлено стягувати з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на її утримання щомісячно аліменти в розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку, але не менше 50 процентів прожиткового мінімуму на працездатну особу, починаючи з 11 березня 2020 року до досягнення дитиною ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , трьохрічного віку. Цим же рішенням з ОСОБА_2 на користь держави стягнуто 840,80 грн судового збору.

Не погоджуючись із даним рішенням суду, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, у якій посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, а також на неповне дослідження дійсних обставин справи. Апелянт вказує на те, що суд першої інстанції безпідставно залишив без задоволення його клопотання про відкладення розгляду справи на іншу дату у зв`язку із хворобою, чим позбавив його права особисто надати пояснення та заперечення проти позову в судовому засіданні. Поза увагою суду першої інстанції залишилось те, що позивачку утримує її матір, яка працює в Італії, а тому висновок суду про те, що єдиним джерелом її доходу є державна допомога на утримання дитини у розмірі 860 грн є помилковим. Також судом першої інстанції не враховано того, що ОСОБА_1 пред`явила до нього позов про стягнення аліментів на утримання дітей у розмірі 1/3 частини усіх його доходів, який він визнає в повному обсязі та позов про поділ майна подружжя, а саме спільної квартири-сирець, яка не придатна для проживання. При цьому, суд першої інстанції не зауважив, що розмір усіх стягуваних аліментів буде становити 53,3 % усіх його доходів, що суперечить ст. 70 ЗУ «Про виконавче провадження», якою передбачено максимальний розмір утримання із заробітної плати боржника, а саме 50%. Крім того, судом не враховано того, що на його утриманні перебувають батьки, які потребують фінансового утримання, а також те, що він щомісячно витрачає близько 4 000 грн на оренду житла. Посилаючись на вищенаведене, ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції змінити та стягувати з нього на користь ОСОБА_1 на її утримання 1/6 частину усіх видів заробітку, але не менше 50% прожиткового мінімуму на працездатну особу.

У надісланому на адресу суду відзиві позивачка ОСОБА_1 доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 заперечує. Додатково вказує, що інших доходів окрім соціальної допомоги у розмірі 860 грн в місяць у неї немає. Також зазначає, що рішення суду про стягнення аліментів на утримання дітей не вступило в законну силу. Позивач ОСОБА_1 також зауважує, що відповідач за весь час перебування у шлюбі не допомагав своїм батькам. Рішення суду вважає законним та обґрунтованим, а тому просить залишити його без змін.

Вислухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції з врахуванням того, що позивачка ніде не працює, оскільки здійснює догляд за малолітньою дитиною, прийшов до висновку, що відповідач спроможний платити аліменти на її утримання у розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку, але не менше 50% прожиткового мінімуму на працездатну особу, щомісячно до досягнення дитиною трирічного віку. З цим висновком місцевого суду апеляційний суд погоджується з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено і жодною із сторін не заперечується, що сторони у справі є батьками малолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 6, 7).

Також встановлено, що шлюб між сторонами ОСОБА_2 та ОСОБА_1 06 грудня 2019 року було розірвано, а дітей залишено на проживання з матір`ю (а.с. 8-9).

З матеріалів справи вбачається, що позивачка ОСОБА_1 ніде не працює, перебуває на обліку в Департаменті соціальної політики і єдиним джерелом її доходу є державна допомога у розмірі 860 грн, що підтверджується довідками Департаменту соціальної політики № 10251 від 26 грудня 2019 року та №3 від 02 січня 2020 року (а.с.10, 11).

Із змісту позовної заяви вбачається, що відповідач ОСОБА_2 працює в КП «Електроавтотранс».

Даного факту відповідач ОСОБА_2 не заперечив.

Положеннями ч.1 ст. 75 СК України визначено, що дружина, чоловік повинні матеріально підтримувати один одного. Право на утримання (аліменти) має той із подружжя, який є непрацездатним, потребує матеріальної допомоги, за умови, що другий із подружжя може надавати матеріальну допомогу.

Відповідно до частини першої статті 80 СК Украйни аліменти присуджуються одному з подружжя у частці від заробітку (доходу) другого з подружжя і (або) у твердій грошовій сумі.

Частиною 2 ст. 84 СК України передбачено, що дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років, незалежно від того, чи вона працює, та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу.

Апеляційний суд зауважує, що необхідною умовою утримання дружини, з якою проживає дитина, є можливість чоловіка надавати матеріальну допомогу.

Сімейним законодавством передбачено право дружини-матері на утримання чоловіком-батьком до досягнення дитиною трирічного віку незалежно від того, чи працює вона, а також незалежно від її матеріального становища - за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Подання суду доказів того, що дружина, з якою проживає дитина, потребує матеріальної допомоги, не є обов`язковим, оскільки право на аліменти належить дружині-матері незалежно від цієї обставини.

За таких обставин, встановивши, що позивач виховує малолітніх доньку ОСОБА_6 та сина ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , якому на час подання позову не виповнилось трьох років, а відповідач є молодим чоловіком, вад здоров`я, які б обмежували можливості працювати, немає, офіційно працевлаштований, суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що він спроможний сплачувати аліменти на дружину у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку, але не менше 50 процентів прожиткового мінімуму на працездатну особу.

Колегія суддів звертає увагу суду на те, що відповідач ОСОБА_2 не заперечував та не спростував того факту, що він офіційно працевлаштований. Більш того, в апеляційній скарзі апелянт вказав, що у нього достатня заробітна плата. Інших доказів дійсного майнового стану ОСОБА_2 не представив.

Апеляційний суд відхиляє посилання апелянта на те, що позивачку утримує її матір, яка працює в Італії, і державна допомога у розмірі 860 грн є не єдиним джерелом її доходу, а тому він може не утримувати її, оскільки, по-перше, вони не підтверджені жодними документальними відомостями. А по-друге, обов`язок утримання матері дитини, з якою проживає дитина і яка не досягла трирічного віку,у відповідності до ст. 84 СК України, покладений на батька дитини незалежно від того, чи вона працює, та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу.

У свою чергу, доказів того, що відповідач ОСОБА_2 не може надавати матеріальну допомогу колишній дружині суду не надано.

Твердження відповідача про те, що розмір усіх стягуваних аліментів з урахуванням аліментів, які він буде сплачувати на користь дітей становитиме 53,3 % усіх його доходів, що суперечить ст. 70 ЗУ «Про виконавче провадження», є передчасними, оскільки в матеріалах справи відсутні докази того, що з відповідача стягуються аліменти на утримання дітей.

Доводи апелянта про те, що на його утриманні перебувають батьки є необґрунтованими, оскільки позивачем не представлено ніяких документальних відомостей про те, що батьки потребують його допомоги.

Колегія суддів вважає, що посилання ОСОБА_2 на те, що в Івано-Франківському міському суді розглядається справа про поділ спільної квартири подружжя, не мають жодного правового значення при вирішенні питання матеріального утримання матері дитини до досягнення нею трирічного віку.

Інші доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 не містять посилання на докази, які б спростовували висновки суду, а зводяться до переоцінки доказів, яким суд першої інстанції дав належну правову оцінку.

Рішення суду ґрунтується на повно і всебічно досліджених обставинах справи та ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

За змістом ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Керуючись ст. ст. 274, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського міського суду від 17 вересня 2020 року без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її проголошення, і у випадках, передбачених п.2 частини 3 статті 389 ЦПК України може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного її тексту.

Суддя-доповідач: В.А. Девляшевський

Судді: І.В. Бойчук

В.Д. Фединяк

Повний текст постанови складено 05 січня 2020 року.