Провадження № 2/643/1190/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.10.2021 м. Харків

Московський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді: Новіченко Н.В.,

за участю секретаря судового засідання: Бабельник І.В.,

представника позивача: Христофорової К.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження

матеріали справи

за позовом ОСОБА_1

до ОСОБА_2

про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі позивач) звернулась до Московського районного суду м. Харкова з позовом до ОСОБА_2 (далі відповідач) про визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням за адресою АДРЕСА_1 , шляхом зняття його з реєстраційного обліку.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги позивач посилається на те, що вона є власником спірного жилого приміщення і 28.11.2016 року на прохання своєї доньки зареєструвала у ньому її чоловіка ОСОБА_2 . Всередині 2019 року шлюбно-сімейні відносини між донькою позивача та її чоловіком були припинені, і з цього часу відповідач виїхав з домоволодіння, забравши свої особисті речі. Реєстрація відповідача позбавляє позивача можливості вільно користуватися домоволодінням, оскільки вона вимушена сплачувати комунальні послуги за відповідача, який в ній не проживає. У зв`язку з цим, позивач звернулась до суду з даним позовом за захистом своїх прав та законних інтересів.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав з підстав, викладених у позовній заяві.

У судове засідання відповідач не з`явився, про причину неявки суду не повідомив.

Статтею 223 Цивільного процесуального кодексу України визначені наслідки неявки учасника справі у судове засідання.

Зокрема, згідно з частиною 3 статті 223 Цивільного процесуального кодексу України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки; повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника), крім відповідача, незалежно від причин неявки; неявки представника в судове засідання, якщо в судове засідання з`явилася особа, яку він представляє, або інший її представник; неявки в судове засідання учасника справи, якщо з`явився його представник, крім випадків, коли суд визнав явку учасника справи обов`язковою.

При цьому, відповідно до частини 4 статті 12 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Водночас, оскільки суд надавав можливість учасникам справи реалізувати свої процесуальні права на представництво інтересів у суді та подання доказів в обґрунтування своїх вимог та заперечень, суд не знаходить підстав для повторного відкладення розгляду справи.

Відповідно до ч. 4 ст. 223 Цивільного процесуального кодексу України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення), якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Враховуючи, що у справі маються достатні дані про права і взаємовідносини сторін, відповідач належним чином повідомлений про час і місце судового розгляду справи, суд розглядає справу за його відсутності.

У судовому засіданні 18.10.2021 року проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Заслухавши пояснення позивача, розглянувши подані заяви і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд, -

ВСТАНОВИВ:

На підставі Договору купівлі-продажу від 25.06.2004 року та витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно позивачу належить 36/100 домоволодіння, розташованого за адресою АДРЕСА_1 .

Відповідно до Інформаційної довідки з Реєстру територіальної громади міста Харкова у вищевказаному домоволодінні зареєстрований відповідач, який є чоловіком доньки позивача що підтверджується свідоцтвом про шлюб, виданим 06.08.2011 року Виконкомом Комсомольської селищної ради Зміївського району Харківської області (актовий запис № 62).

Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч. 1 ст. 12 Цивільного процесуального кодексу України).

Суд зазначає, що ідея справедливого судового розгляду передбачає здійснення судочинства на засадах рівності та змагальності сторін.

Засадничими принципами цивільного судочинства є змагальність та диспозитивність, що покладає на позивача обов`язок з доведення обґрунтованості та підставності усіх заявлених вимог. Саме на позивача покладається обов`язок надати належні та допустимі докази на доведення власної правової позиції.

Отже, позивач, як особа, яка на власний розсуд розпоряджається своїми процесуальними правами на звернення до суду за захистом порушеного права, визначає докази, якими підтверджуються доводи позову та спростовуються заперечення відповідача проти позову, доводиться їх достатність та переконливість.

Положеннями ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України унормовано, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з цивільним процесуальним законом тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача; за таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом виключно спростування позивачем обґрунтованості заперечень відповідача, оскільки це не звільняє позивача від виконання ним його процесуальних обов`язків.

У цій справі суд бере до уваги, що відповідач у судові засідання не з`являвся, будь-які заперечення на спростування доводів позивача суду не надав, а тому за правилами статей 77- 80 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює подані позивачем докази щодо належності, допустимості, достовірності та достатності.

Статтею 47 Конституції України визначено, що кожен має право на житло.

Житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них (ст. 379 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 64 Житлового кодексу Української РСР члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

Згідно з ч. 4 ст. 9 Житлового кодексу Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Частиною 1 ст. 71 Житлового кодексу Української РСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку (ст. 72 Житлового кодексу Української РСР).

Аналіз змісту статей 71, 72 Житлового кодексу Української РСР дає підстави для висновку про те, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: 1) не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців; 2) відсутність поважних причин такого не проживання.

Збереження житлового приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його сім`ї є одним із способів захисту житлових прав фізичних осіб.

Вичерпного переліку поважності причин непроживання в житловому приміщенні законодавство не встановлює, у зв`язку з чим зазначене питання суд вирішує в кожному конкретному випадку, з урахуванням конкретних обставин справи.

Вирішуючи даний спір суд виходить з того, що у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. При вирішенні спору про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, необхідно встановити факт відсутності особи у жилому приміщення понад шість місяців та поважність причин такої відсутності.

Поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначаються судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та правил Цивільного процесуального кодексу України щодо оцінки доказів.

При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.

Суд має всебічно перевірити доводи сторін щодо поважності причин відсутності у жилому приміщенні понад зазначені у статті 71 ЖК Української РСР строки.

При вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого жилого приміщення.

Власник має права вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом усунення перешкод у користуванні власністю, виселення та у разі необхідності, зняття особи з реєстраційного обліку, проте це право залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового чи цивільного законодавства.

За приписами частини першої статті 383 Цивільного кодексу України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Згідно із частиною четвертою статті 156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені у частині другій статті 64 цього Кодексу, тобто дружина (чоловік), діти і батьки кожного з подружжя. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Тлумачення наведених норм права дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника квартири користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи, як члена сім`ї.

Право користування чужим майном передбачено у статтях 401 - 406 ЦК України.

За змістом статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

У статті 7 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку.

Згідно з частиною другою статті 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

У разі виникнення спору між власником та членами його сім`ї суд повинен врахувати, що право члена сім`ї власника на користування житлом є сервітутним правом, у зв`язку з чим припинення цього права повинно відбуватися у відповідності з вимогами статей 405, 406 ЦК України, зокрема, сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

При розгляді питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають брати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін.

Зазначений висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах наведено у постанові Верховного Суду від 10 березня 2021 року у справі № 686/26093/19-ц (провадження № 61-16974св20).

Із матеріалів справи вбачається, що з 2016 року відповідач проживав у спірному домоволодінні, набув право користування спірною нерухомістю як член сім`ї - чоловік доньки позивача на підставі частини першої статті 405 ЦК України.

Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine»), рішення від 02 грудня 2010 року) поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло.

Вирішуючи даний спір суд з`ясовує обставини справи та надати їм правову оцінку з урахуванням встановлених обставин справи за допомогою «трискладового тесту» як юридичної конструкції, який є засобом перевірки необхідності втручання в права особи.

Суд зауважує, що зміст «трискладового тесту» для оцінки відповідності втручання у право особи європейським стандартам правомірності такого втручання охоплює такі критерії, які мають оцінюватися у сукупності: 1) законність вручання; 2) легітимна мета (виправданість втручання загальним інтересом); 3) дотримання принципу пропорційності між використовуваними засобами і переслідуваною метою, тобто необхідність в демократичному суспільстві.

Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, може слугувати лише свідома або недбала поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого жилого приміщення.

Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.

При розгляді справи щодо визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням суд має встановити наступні факти: чи є спірне приміщення житлом, чи є воно власністю позивача, чи відсутній відповідач у спірному приміщені, чи є причини відсутності поважними та чи не було між власником та відповідачем будь якої іншої домовленості щодо користування житлом або збереження права на користування житлом на час відсутності.

Отже, саме причини та строк не проживання відповідача у спірному жилому приміщенні є предметом доказування у справі про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. Обов`язок доказування даних обставин покладається на сторону позивача.

Однак, позивачем не надано жодних належних та допустимих доказів на підтвердження того, що відповідач не проживає у спірному домоволодінні без поважних причин за власним бажанням та втратив до нього інтерес.

Фактично, на підтвердження своїх доводів позивач посилається виключно на показання свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , які були допитані судом у судовому засіданні. Від допиту заявленого свідка ОСОБА_5 (доньки позивача) представник позивача під час розгляду справи відмовився та зазначив, що допит цього свідка є недоцільним.

Так, допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_3 пояснила, що сім`ю позивача знає давно, у 2019 році донька позивача звернулась до неї з проханням допомогти прийняти спадщину та продати квартиру. З донькою позивача вона близько спілкувалась і та розповідала, що зі своїм чоловіком вона не проживає тривалий час, вони не спілкуються, допомоги він не надає, стосунки не підтримує. Свідок часто приходила до будинку позивача і відповідача там жодного разу не бачила, його речей там не було. Останній раз у будинку позивача свідок була приблизно 3 місяці тому. Зі слів доньки позивача свідку відомо, що відповідач за власним бажанням залишив жиле приміщення. Чи вчинялись відповідачу перешкоди у проживанні свідку невідомо.

Свідок ОСОБА_4 у судовому засіданні пояснила, що є хрещеною доньки позивача. Відповідач з позивачем та її донькою жили погано. Він то проживав, то не проживав у спірному домоволодінні, міг на пів-року поїхати жити до своєї мами. Всі матеріальні затрати були на позивачеві. Відповідача свідок бачила дуже давно. Зі слів позивача свідок знає, що відповідач до них не приходить, де він проживає невідомо, аліменти не сплачує. З позивачем свідок спілкується здебільшого у телефонному режимі. В той час, коли свідок перебувала у спірному домоволодінні (восени 2020 року) речей відповідача там не було. Позивач у спірному домоволодінні проживати відповідачу не забороняла.

Проте, вказані вище пояснення свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , не можуть бути прийняті судом як єдині належні та допустимі докази на підтвердження того, що відповідач не проживає у спірному домоволодінні без поважних причин, оскільки вказаним особам не може бути достеменно відомо стосовно причин відсутності відповідача та можливого вчинення перешкод відповідачу у користуванні спірним домоволодінням.

У судовому засіданні представник позивача посилався також на те, що факт не проживання відповідача у спірному жилому приміщенні підтверджується також і тим, що судові повістки про розгляд даної справи ним не отримуються.

Проте суд вважає вказані доводи представника позивача безпідставними, оскільки факт неотримання судових повісток відповідачем жодним чином не підтверджує того, що він без поважних причин не проживає у спірному домоволодінні без поважних причин за власним бажанням та втратив до нього інтерес.

Враховуючи вищевикладені обставини суд дійшов висновку, що позивачем під час розгляду справи належними доказами не підтверджено той факт, що відповідач не проживає у спірному домоволодінні без поважних причин протягом тривалого часу, що виключає можливість визнання його таким, що втратив право користування домоволодінням, яке розташовано за адресою АДРЕСА_1 , внаслідок чого суд відмовляє у задоволенні даного позову.

Відповідно до ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 49, 76, 81, 141, 263-268 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням.

2. Рішення може бути оскаржено у встановленому порядку до Харківського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його підписання. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

3. Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ; АДРЕСА_1 .

4. Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; АДРЕСА_1 .

Повне рішення складено 05.11.2021 року.

Суддя Н.В. Новіченко