Справа № 344/2760/21
Провадження № 22-ц/4808/1526/21
Головуючий у 1 інстанції Бабій О. М.
Суддя-доповідач Бойчук
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 листопада 2021 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

судді-доповідача Бойчука І.В.,

суддів: Фединяка В.Д., Девляшевського В.А.,

розглянувши у порядку письмового провадження справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Інтеркеш Україна» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Івано-Франківського міського суду від 14 липня 2021 року під головуванням судді Бабій О.М. у м. Івано-Франківську,

в с т а н о в и в:

У лютому 2021 року ТОВ «Інтеркеш Україна» звернулося з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідно до кредитного договору № 25021-, укладеного між сторонами 29.05.2019, ОСОБА_1 отримала кредит в розмірі 5 000,00 грн зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 127,75 % на рік, тип процентної ставки фіксована, з кінцевим терміном повернення 27.05.2020.

У зв`язку з неналежним виконанням ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором від 29.05.2019 утворилася заборгованість, яка станом на 21.01.2021 становила 24 727,31 грн, з якої: 4 428,02 грн - заборгованість за тілом кредиту; 8 614,30 грн відсотки за користування кредитом; 11 248,60 грн нараховані штрафні санкції (пеня); 201,26 грн нараховане інфляційне збільшення заборгованості; 235,13 грн 3% річних згідно ст. 625 ЦК України.

Посилаючись на те, що ОСОБА_1 не виконала взяті на себе зобов`язання за кредитним договором, позивач просив стягнути вищевказану заборгованість та судові витрати по справі.

Заочним рішенням Івано-Франківського міського суду від 14 липня 2021 року задоволено позов ТОВ «Інтеркеш Україна» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Стягнуто із ОСОБА_1 в користь ТОВ «Інтеркеш Україна» заборгованість за кредитним договором № 25021- про надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту від 28 травня 2019 року у розмірі 24 727,31 грн, з яких: заборгованість за тілом кредиту в розмірі 4 428,02 грн, відсотки за користування кредитом в розмірі 8 614,30 грн., пеня в розмірі 11 248,60 грн, інфляційні втрати в розмірі 201,26 грн, три проценти річних згідно ст. 625 ЦК України в розмірі 235,13 грн.

Стягнуто із ОСОБА_1 в користь ТОВ «Інтеркеш Україна» 2 270 грн витрат по оплаті судового збору.

У апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду.

Зазначає, що на час розгляду справи по суті і прийняття заочного рішення вона перебувала за межами України і не мала можливості бути присутньою на засіданні, чи бути належним чином повідомленою про час і місце розгляду справи. Вона не могла отримати повісток чи інших документів позову, оскільки фактично не проживає за місцем реєстрації. Вона була позбавлена можливості бути заслуханою судом безпосередньо, тому можна стверджувати про порушення права на справедливий суд.

Вказує, що багато пунктів кредитного договору суперечать положенням Закону України «Про захист прав споживачів», зокрема пункти про надзвичайно велику відсоткову ставку та штрафні санкції, які не співмірні із сумою отриманих коштів. Ці пункти не відповідають принципам добросовісності та розумності, є нікчемними і не підлягають застосуванню.

Після закінчення терміну кредитування у кредитора припиняється право нараховувати відсотки за користування кредитними грошима. Договір пролонгований не був, тож у позивача було відсутнє право на нарахування відсотків та договірної пені після закінчення терміну дії кредитного договору. При цьому, згідно ч. 2 ст. 258 ЦК України позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Також Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законів України щодо підтримки платників податків на період здійснення заходів, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» Розділ IV «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про споживче кредитування» доповнено пунктом 6, відповідно до якого у разі прострочення споживачем у період з 01 березня 2020 року по 30 квітня 2020 року виконання зобов`язань за договором про споживчий кредит (в тому числі, але не виключно, прострочення споживачем у період з 01 березня 2020 року по 30 квітня 2020 року виконання зобов`язань зі сплати платежів) споживач звільняється від відповідальності перед кредитодавцем за таке прострочення. В тому числі, але не виключно, споживач в разі допущення такого прострочення звільняється від обов`язків сплачувати кредитодавцю неустойку (штраф, пеню) та інші платежі, сплата яких передбачена договором про споживчий кредит за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) споживачем зобов`язань за таким договором. В подальшому законом викладено п. 2 Розділ IV «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про споживче кредитування» в навій редакції, відповідно до якої дія цього закону поширюється на договори про споживчий кредит, укладені після набрання чинності цим законом, крім п. 6 цього розділу, дія якого поширюється на всі договори про споживчий кредит.

Відповідно до вказаних норм штрафні санкції, починаючи з 17.03.2020 і до закінчення строків чинності заходів щодо запобігання виникненню, поширенню і розповсюдженню коронавірусної хвороби (COVID-19), не повинні застосовуватися.

Тому розрахунок заборгованості повинен становити заборгованість по тілу кредиту 4 428,02 грн та 3 011,05 грн відсотки за користування кредитом, враховуючи реальну відсоткову ставку банків, яка становить приблизно 65-68 %, а штрафні санкції не застосовуються. Тож, загальна сума заборгованості становить 7 439,07 грн, які вона згодна заплатити.

Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову в частині стягнення пені та штрафних санкцій, а також частини відсотків, та стягнути з неї 7 439,07 грн, в тому числі 4 428,02 грн - заборгованість по тілу кредиту, 3 011,05 грн заборгованості зі сплати відсотків за користування кредитними коштами.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ТОВ «Інтеркеш Україна» зазначає про безпідставність посилань апелянта на неповідомлення її судом про час і місце розгляду справи. Суд першої інстанції вживав заходів повідомлення відповідача і відповідно до ст.. 280 ЦПК розглянув справу заочно.

Також не заслуговують на увагу посилання апелянта щодо необґрунтованості розміру нарахованих відсотків, оскільки розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором, згідно якого позичальник зобов`язувався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитом у розмірі 127,75 % річних, а проценти за користування кредитом нараховуються до дня повного погашення заборгованості за кредитом. При цьому, закінчення строку кредитного договору не звільняє сторони від відповідальності за порушення, яке мало місце під час дії цього договору.

Розмір відсотків, заявлений позивачем у позовній заяві, розрахований належним чином відповідно до вимог чинного законодавства та умов кредитного договору і законодавством визначено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги з таких підстав.

Відповідно до ч. 1, 2, 3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що 28.05.2019 між ТОВ «Інтеркеш Україна» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 25021- про надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту, за умовами якого ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 5 000 грн зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 127,75 % річних з кінцевим терміном повернення до 27.05.2020.

Відповідно до п. 1.2. договору ТОВ «Інтеркеш Україна» надає ОСОБА_1 кредит з цільовим призначенням на споживчі цілі.

Згідно п. 1.4. договору строк дії договору дванадцять місяців з 28.05.2019 до 27.05.2020.

Відповідно до п. 1.7. договору сукупна вартість кредиту складає 127,75 % від суми кредиту (у процентному виразі) або 6 387,50 грн (у грошовому виразі) та включає в себе, зокрема, проценти (відсотки) за користування кредитом 127,75 % від суми кредиту (у процентному виразі) або 6 387,50 грн (у грошовому виразі), вартість послуг, які становлять 0 % (у процентному виразі) або 0 грн (у грошовому виразі).

Згідно пп. 2 п. 2.2.2 договору позичальник зобов`язаний погашати кредит та сплачувати проценти в порядку, визначеному договором.

Відповідно до п. 3.3. договору сторони домовилися, що погашення кредиту та процентів за користування кредитом здійснюється згідно графіка розрахунків, що є невід`ємною частиною договору.

Згідно п. 6.7. договору у кожному випадку невиконання (або неналежного виконання) позичальником своїх зобов`язань за договором (відносно повноти та строків сплати відсотків за кредитом та/або сплати відсотків та/або повернення кредиту не в повному обсязі) позичальник сплачує пеню в розмірі 1 % за календарний день від суми виданих грошових коштів та у разі порушення графіка погашення кредиту зазначеного в додатку № 1, позичальник сплачує пеню в розмір 100 грн.

Відповідно до наданого позивачем розрахунку заборгованість відповідача станом на 21 січня 2021 року становить 24 727,31 грн, а саме: заборгованість за тілом кредиту в розмірі 4 428 грн 02 коп., відсотки за користування кредитом в розмірі 8 614 грн 30 коп., пеня в розмірі 11 248 грн 60 коп., інфляційні втрати в розмірі 201 грн 26 коп., три проценти річних згідно ст. 625 ЦК України в розмірі 235 грн 13 коп.

Згідно ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно п. 3, 4 ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки, відшкодування збитків.

Відповідно до ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно ч. 1, 2 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити відсотки. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

За змістом ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами 1, 2 ст. 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Отже, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом (ч.1 ст. 598 ЦК України). Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року по справі № 444/9519/12, провадження №14-10цс18, вказала, що поняття «строк договору», «строк виконання зобов`язання» та «термін виконання зобов`язання» згідно з приписами ЦК України мають різний зміст.

Поняття «строк виконання зобов`язання» і «термін виконання зобов`язання» охарактеризовані у ст. 530 ЦК України. Згідно з приписами її частини першої, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

З огляду на викладене строк (термін) виконання зобов`язання може збігатися зі строком договору, а може бути відмінним від нього, зокрема коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобов`язання за договором і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання вказаного зобов`язання.

Також Велика Палата Верховного Суду у вказаній постанові дійшла висновку, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року в справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18) міститься висновок про те, що право кредитодавця нараховувати обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 4 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16, провадження № 12-142гс19, зазначила, що правові висновки, подібні до викладених у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, викладено також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18).

Тобто у постановах Великої Палати Верховного Суду уже неодноразово вказувалося на те, що цивільне законодавство передбачає відносини, коли боржник правомірно користується наданими йому коштами та має право не сплачувати кредитору свій борг протягом певного узгодженого часу, так і врегульовує відносини, коли боржник повинен сплатити борг кредитору, однак не сплачує коштів, користуючись ними протягом певного строку неправомірно.

Проценти, встановлені ст. 625 ЦК України, підлягають стягненню саме при наявності протиправного невиконання (неналежного виконання) грошового зобов`язання.

Тобто, проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за частиною другою ст. 625 ЦК України є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання. На відміну від процентів, які є звичайною платою за користування грошима, зокрема за договором позики, до них застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність.

Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до ст. 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Подібні висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц.

Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма ч. 1 ст. 1048 ЦК України і охоронна норма ч. 2 ст. 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно. Тому за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та частини першої ст. 1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц, провадження № 14-465цс18, вказала, що передбачене ч.2 ст. 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника. Такі висновки містяться, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 06 червня 2012 року №6-49цс12, і Велика Палата Верховного Суду не вбачає підстав для відступу від такої позиції.

У договорі про надання споживчого кредиту від 28.05.2019 сторони визначили строк його дії до 27.05.2020.

Повернення кредиту та сплату відсотків позичальник мав здійснювати щомісячними платежами, надаючи банку кожного місяця кошти упродовж строку кредитування. Тобто, сторони погодили порядок і строки виконання зобов`язання. При цьому, терміном повернення останньої частини кредиту є 27.05.2020 та матеріали справи не містять даних про зміну терміну повернення кредиту та доказів того, що між товариством та позичальником укладалися будь-які додаткові угоди щодо зміни такого.

Отже, строк кредитування позичальника є таким, що закінчився 27.05.2020, як і його право законно користуватися позиченими коштами.

Тому після зазначеної дати ТОВ «Інтеркеш Україна» не мало правових підстав для нарахування відсотків поза строком дії договору, а також пені за несвоєчасне повернення кредиту, а тому такі вимоги є безпідставними по суті.

Крім того, у відповідності до положень пункту 6 розділу IV Закону України «Про споживче кредитування» (із змінами) у разі прострочення споживачем у період з 01 березня 2020 року по останній календарний день місяця (включно), в якому завершується дія карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби (COVID-19), виконання зобов`язань за договором про споживчий кредит (в тому числі, але не виключно, прострочення споживачем у період з 01 березня 2020 року по останній календарний день місяця (включно), в якому завершується дія карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби (COVID-19), виконання зобов`язань зі сплати платежів) споживач звільняється від відповідальності перед кредитодавцем за таке прострочення. В тому числі, але не виключно, споживач в разі допущення такого прострочення звільняється від обов`язків сплачувати кредитодавцю неустойку (штраф, пеню) та інші платежі, сплата яких передбачена договором про споживчий кредит за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) споживачем зобов`язань за таким договором.

На підставі постанов Кабінету Міністрів України «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» від 11.03.2020 року № 211 (із змінами), «Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» від 20.05.2020 року № 392 (із змінами), «Про встановлення карантину та запровадження посилених протиепідемічних заходів на території із значним поширенням гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» від 22.07.2020 року № 641 (із змінами) та «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» від 09.12.2020 року № 1236 (із змінами) з 12.03.2020 року до 31.08.2021 року на території України діє карантин з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19).

З огляду на те, що предметом позову є стягнення заборгованості за договором про споживчий кредит, відповідач звільнена від відповідальності за прострочення виконання зобов`язань за даним договором під час дії карантину.

Суд першої інстанції на наведене уваги не звернув та дійшов помилкового висновку про стягнення з відповідача в повному обсязі нарахованих відсотків за користування кредитом, а також пені в заявленому позивачем розмірі, враховуючи, що аналіз норм ст. 266, ч. 2 ст. 258 ЦК України дає підстави для висновку про те, що стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), з якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою. При цьому, у наданому позивачем розрахунку заборгованості не зазначено період нарахування пені, не вказано кількість днів прострочення та розмір заборгованості з якої така нараховуються, внаслідок чого суд позбавлений можливості здійснити перерахунок пені.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст. 76, 77 ЦПК України).

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Колегія суддів вважає, що наданий позивачем розрахунок боргу інфляційних втрат та трьох процентів річних не підлягає до задоволення, оскільки позивачем такі суми нараховані зокрема в період дії кредитного договору за періодичними платежами, що не відповідає вимогам закону.

Таким чином, оскільки сторони у договорі обумовили сукупну вартість кредиту, що складає 6 387,50 грн (у грошовому виразі) та включає в себе проценти (відсотки) за користування кредитом 127,75 % від суми кредиту (у процентному виразі) або у цьому ж розмірі у грошовому виразі, то з відповідача підлягає стягненню на користь позивача різниця між обумовленим розміром нарахованих відсотків за користування кредитом в сумі 6 387,50 грн та розміром погашених відсотків, сума яких відповідно до наданого розрахунку складає 1 028,02 грн. Тому з відповідача підлягає стягненню 5 359,48 грн відсотків за користування кредитом.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи наведене, апеляційний суд дійшов переконання, що оскаржуване судове рішення в частині задоволення позовних вимог про стягнення відсотків за користування кредитом, пені та нарахувань згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України постановлене з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, тому воно не може залишатися в силі і підлягає скасуванню з постановленням в цій частині нового рішення про відмову в задоволенні таких позовних вимог. Вимоги щодо стягнення відсотків за користування кредитом слід задовольнити частково в сумі 5 359,48 грн.

Рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог про стягнення заборгованості за тілом кредиту в розмірі 4 428,02 грн постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується статтею 141 ЦПК України.

Частиною 1 зазначеної статті встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч. 13 вказаної статті якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Ухвалою Івано-Франківського апеляційного суду від 30 вересня 2021 року надано ОСОБА_1 відстрочку сплати судового збору за подання апеляційної скарги до ухвалення судового рішення у даній справі в суді апеляційної інстанції за її апеляційною скаргою на рішення Івано-Франківського міського суду від 14 липня 2021 року.

Враховуючи наведене, з відповідача слід стягнути на користь позивача витрати по оплаті судового збору за подання позовної заяви в розмірі 898,49 грн пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, частково покладаються на апелянта та з неї підлягає стягненню на користь держави несплачений нею судовий збір в розмірі 1 347,74 грн, та частково на позивача, з якого на користь держави підлягає стягненню судовий збір в сумі 2 057,26 грн.

Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Керуючись ст. 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Заочне рішення Івано-Франківського міського суду від 14 липня 2021 року скасувати в частині задоволення позовних вимог про стягнення відсотків за користування кредитом, пені, індексу інфляції та трьох процентів річних та щодо розподілу судових витрат. Ухвалити в цій частині нове рішення.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Інтеркеш Україна» (, що знаходиться за адресою: м. Ужгород, вул. Швабська, буд. 17) заборгованість за нарахованими відсотками за користування кредитом за договором про надання коштів у позику від 28 травня 2019 року № 25021- у розмірі 5 359,48 (п`ять тисяч триста п`ятдесят дев`ять грн. 48 коп.) грн.

В задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Інтеркеш Україна» про стягнення пені за договором про надання коштів у позику від 28 травня 2019 року № 25021-, індексу інфляції та трьох процентів річних від простроченої суми відмовити.

В решті рішення суду про стягнення заборгованості за тілом кредиту залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Інтеркеш Україна» 898,49 грн витрат по оплаті судового збору за подання позовної заяви.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Інтеркеш Україна» на користь держави судовий збір за розгляд справи в суді апеляційної інстанції в сумі 2 057,26 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір за розгляд справи в суді апеляційної інстанції в сумі 1 347,74 грн.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 09 листопада 2021 року.

Суддя-доповідач: І.В. Бойчук

Судді: В.Д. Фединяк

В.А. Девляшевський