Справа № 453/1382/21
№ провадження 4-с/453/8/21
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 листопада 2021 року Сколівський районний суд Львівської області

у складі: головуючого судді Брони А.Л.,

при секретарі судового засідання Бендеш А.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Сколе матеріали скарги Університету державної фіскальної служби України на дії державного виконавця Ірпінського відділу державної виконавчої служби у Бучанському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ),

встановив:

30.09.2021 року боржник -Університет державної фіскальної служби України в особі представника Я.Ф. Фокіна звернувся в суд із скаргою на дії державного виконавця Ірпінського відділу державної виконавчої служби у Бучанському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Мельникової Варвари Сергіївни.

Скарга обгрунтована тим, що рішенням Сколівського районного суду Львівської області від 28.05.2020 року у справі № 453/270/20 стягнуто з Університету державної фіскальної служби України на користь ОСОБА_1 116 790, 80 грн. середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду.

Ухвалою Львівського апеляційного суду від 05.02.2021 року відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою Університету державної фіскальної служби України на рішення Сколівського районного суду Львівської області від 28.05.2020 року.

Постановою Верховного Суду України від 31.05.2021 року касаційну скаргу Університету державної фіскальної служби України залишено без задоволення.

На підставі виконавчого листа № 453/270/20, виданого 07.08.2020 року Сколівським районним судом Львівської області, Ірпінським відділом державної виконавчої служби у Бучанському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) було відкрито виконавче провадження від 30.11.2020 року ВП № 62903589 про стягнення з Університету державної фіскальної служби України на користь ОСОБА_1 116 790 грн. 80 коп. середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду.

16.08.2020 року та 28.08.2020 року державним виконавцем відділу ДВС було винесено постанови про стягнення виконавчого збору у розмірі 11 679 грн. 08 коп. та 369 грн. мінімальних витрат.

На виконання вищезазначених постанов боржником було перераховано наступні суми: 94 016 грн. 60 коп. - перерахування середнього заробітку на користь ОСОБА_1 ; 21 022 грн. 34 коп. податку з доходу фізичних осіб (18%), вирахуваного із середнього заробітку; 19 800 грн. - 22% ЄСВ, вирахуваного з середнього заробітку; 1 751,86 грн. сплата військового збору 1,55%, вирахуваного із середнього заробітку; 11 679,08 грн. оплата виконавчого збору згідно ВП № 62903589; 369 грн. оплата витрат на проведення виконавчих дій згідно ВП № 62903589.

07.09.2021 року за вих. №2180/01-23 та 09.09.2021 року за вих. №2216/01-23 Університетом державної фіскальної служби України було подано до Ірпінського міського відділу державної виконавчої служби у Бучанському районі Київської області ЦМУ МЮ (м. Київ) заяви про закінчення виконавчого провадження.

Проте, у відповіді в.о. начальника відділу Л.В. Дербіної від 21.09.2021 року № 21339 було зазначено про те, що Університетом державної фіскальної служби України не виконано в повному обсязі рішення суду у справі № 453/270/20, а саме не погашено всю суму заборгованості згідно виконавчого листа № 453/270/20, виданого 07.08.2020 року Сколівським районним судом Львівської області.

Скаржник, в даному випадку Університет державної фіскальної служби України, вважає відмову Ірпінського міського відділу державної виконавчої служби у Бучанському районі Київської області ЦМУ МЮ (м. Київ) у закритті виконавчого провадження № 62903589 безпідставною та незаконною, оскільки у постановах Верховного Суду винесених у подібних правовідносинах, зазначено, що податки і збори із сум середнього заробітку за час вимушеного прогулу, присудженого за рішенням суду, підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та відповідно, відрахуванню із сум середнього заробітку за час вимушеного прогулу при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу зменшується на суму податків і зборів.

01.11.2021 року на адресу суду надійшли заперечення стягувача ОСОБА_1 , в яких такий заперечує, щодо задоволення скарги, оскільки ототожнювати середній заробіток за час вимушеного прогулу і суму коштів у розмірі середньої заробітної плати, визначених судом та спрямованих на відшкодування збитків, завданих неправомірними діями боржником уже колишньому працівнику, внаслідок заподіяння йому матеріальної шкоди (затримки розрахунку) не можна. Це означає, що кошти, які отримано стягувачем є не дохід, з якого потрібно стягнути податки, а це відшкодування у розмірі середнього заробітку за час затримки виплати сум, з яких податки не стягуються.

В судове засіданні представник скаржника Університету державної фіскальної служби України Фокін Я.Ф. не з`явився, попередньо подавши до суду клопотання в якому просив проводити розгляд скарги без його участі, вказавши, що вимоги скарги підтримує.

Стягувач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, попередньо подавши клопотання, в якому просив розгляд скарги проводити без його участі.

Державний виконавець Ірпінського відділу державної виконавчої служби у Бучанському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Мельникова В.С., будучи належним чином повідомлена про дату та час судового засідання, в таке не з`явилася, про причини неявки суд не повідомила.

На підставі ч.3 ст. 211, ч. 2 ст. 247 ЦПК України справа слухається у відсутність сторін без фіксування судового процесу технічними засобами.

Дослідивши матеріали скарги, суд дійшов до такого висновку.

Згідно з ст. 447 ЦПК України, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Рішенням Сколівського районного суду Львівської області від 28 травня 2020 року у справі № 453/270/20 позов ОСОБА_1 задоволено. Стягнуто з Університету державної фіскальної служби України (08201, Київська область, м. Ірпінь, вул. Університетська, 31) на користь ОСОБА_1 (82642, Львівська область, Сколівський район, с. Сможе) 116 790 (сто шістнадцять тисяч сімсот дев`яносто) гривень 80 копійок середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду. Стягнуто з Університету державної фіскальної служби України ( 08201, Київська область, м. Ірпінь, вул. Університетська, 31) на користь держави 840 (вісімсот сорок) гривень 80 копійок судового збору.

Ухвалою Львівського апеляційного суду від 05.02.2021 року у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою Університету державної фіскальної служби України на рішення Сколівського районного суду Львівської області від 28 травня 2020 року відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 31.05.2021 року у справі № 453/270/20 скаргу Університету державної фіскальної служби України залишено без задоволення.

Судом встановлено, що на виконання рішення Сколівського районного суду Львівської області від 28.05.2020 року, Сколівським районним судом Львівської області 07.08.2020 року було видано виконавчий лист № 453/270/20 про стягнення з Університету державної фіскальної служби України на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду в розмірі 116 790, 80 грн.

З матеріалів скарги встановлено, що на підставі вищевказаного виконавчого листа 30.11.2020 року державним виконавцем Ірпінського міського відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Мельниковою В.С. було відкрито виконавче провадження № 62903589 про примусове виконання виконавчого листа № 453/270/20, виданого 07.08.2020 року.

Постановами старшого державного виконавця Ірпінського міського відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Мельниковою В.С. від 16.08.2020 року та від 28.08.2020 року (ВП №62903589) вирішено стягнути з Університету державної фіскальної служби України 11 679 грн. 08 коп. виконавчого збору та 369 грн. мінімальних витрат виконавчого провадження.

07 вересня 2021 року за вих. № 2180/01-23 та 09 вересня 2021 року за вих. № 2216/01-23 боржник у вищезазначеному виконавчому провадженні Університет державної фіскальної служби України в особі представника звернувся до Ірпінського міського відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) із заявами про закінчення виконавчого провадження № 62903589 у зв`язку з фактичним виконання в повному обсязі рішення Сколівського районного суду Львівської області від 28.05.2020 року у справі № 453/270/20, а саме погашенням боргу і судового збору в повному обсязі.

У відповіді в.о. начальника відділу Л.В. Дербіної від 21.09.2021 року № 21339 було зазначено про те, що Університетом державної фіскальної служби України не виконано в повному обсязі рішення суду у справі № 453/270/20, а саме не погашено всю суму заборгованості згідно виконавчого листа № 453/270/20, виданого 07.08.2020 року Сколівським районним судом Львівської області.

Згідно зі статтею 129-1 Конституції України, статті 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організації, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом (стаття 74 Закону України "Про виконавче провадження").

За змістом статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Згідно статті 1 Закону України "Про виконавче провадження" виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Виконавче провадження здійснюється з дотриманням таких засад верховенства права, обов`язковості виконання рішень, законності, диспозитивності, справедливості, неупередженості та об`єктивності, гласності та відкритості виконавчого провадження, розумності строків виконавчого провадження, співмірності заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями, забезпечення права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності державних виконавців, приватних виконавців.

За змістом пункту 9 частини першої статті 39 Закону України "Про виконавче провадження" виконавче провадження підлягає закінченню у разі, зокрема, фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

Постанова про закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених частиною першою цієї статті, виноситься в день настання відповідних обставин або в день, коли виконавцю стало відомо про такі обставини.

Посилання скаржника на практику Верховного Суду, з якої слідує, що податки і збори із сум середнього заробітку за час вимушеного прогулу, присудженої за рішенням суду, підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та відповідно, відрахуванню із сум середнього заробітку за час вимушеного прогулу при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу зменшується на суму податків і зборів, в даному випадку не заслуговує уваги, з огляду на наступне.

Відповідно до статті 236 КЗпП України у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

За змістом положень статті 236 КЗпП України затримкою виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі слід вважати невидання власником (уповноваженим органом) негайно після проголошення судового рішення наказу про поновлення працівника на роботі без поважних причин.

Відповідно до частини першої статті 94 КЗпП України, приписи якої кореспондуються із частиною першою статті 1 Закону України "Про оплату праці", заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Згідно зі статтею 1 Конвенції про захист заробітної плати N 95, ухваленої генеральною конференцією Міжнародної організації праці та ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, термін "заробітна плата" означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано.

У Рішенні від 15 жовтня 2013 року N 8-рп/2013 у справі N 1-13/2013 Конституційний Суд України зазначив, що поняття "заробітна плата" і "оплата праці", які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків, а також дійшов висновку, що під заробітною платою, що належить працівникові, необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

Таким чином, заробітною платою є винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець (власник або уповноважений ним орган підприємства, установи, організації) виплачує працівникові за виконану ним роботу (усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).

Структура заробітної плати визначена статтею 2 Закону України "Про оплату праці", за змістом якої заробітна плата складається з основної та додаткової заробітної плати, а також з інших заохочувальних та компенсаційних виплат.

Трудовий договір повинен укладатись, як правило, у письмовій формі (частина перша статті 24 КЗпП України) або оформлюватись наказом чи розпорядженням роботодавця (частина третя статті 24 КЗпП України).

Припинення, розірвання трудового договору пов`язано зі звільненням працівника.

З огляду на зазначене, якщо працівник був незаконно звільнений, трудовий договір з ним був незаконно припинений роботодавцем в односторонньому порядку. Виконання роботодавцем рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника полягає у відновленні трудового договору, який раніше існував і був незаконно припинений роботодавцем.

До моменту фактичного виконання роботодавцем рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника трудові правовідносини, які існували до порушення з боку роботодавця, не виникають. У зв`язку з цим, виплати, які мають бути здійснені роботодавцем на користь незаконно звільненого працівника, у тому числі середній заробіток за час вимушеного прогулу або різниця у заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, не можуть вважатись заробітною платою та не витікають із трудового договору як підстави для виплат. Ці виплати не можуть кваліфікуватись як плата за виконану роботу.

Отже, за змістом норм чинного законодавства середній заробіток за час затримки власником або уповноваженим ним органом виконання судового рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою (винагородою, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу), а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою у розумінні статті 2 Закону України "Про оплату праці", тобто середній заробіток за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі працівника не входить до структури заробітної плати, а є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника.

Вказаний правовий висновок узгоджується із правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі N 910/4518/16 (провадження N 12-301гс18) та у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2019 року у справі N 522/13736/15 (провадження N 61-25545сво18).

Як встановлено в судовому засіданні, на виконанні в Ірпінського відділу державної виконавчої служби у Бучанському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) перебуває виконавчий лист № 453/270/20 від 07.08.2020 року про стягнення з Університету державної фіскальної служби України на користь ОСОБА_1 116 790, 80 грн. середнього заробітку саме за час затримки виконання рішення суду.

Тобто, враховуючи те, що середній заробіток за час затримки власником або уповноваженим ним органом виконання судового рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою, суд приходить до висновку, що із суми, яка визначена рішенням суду до стягнення з роботодавця на користь працівника, як середній заробіток за час затримки виконання рішення не утримуються податки та збори, оскільки такі виплати не можуть кваліфікуватися як плата за виконану роботу та не витікають із трудового договору як підстави для виплат.

Окрім цього, з тексту скарги вбачається, шо Університетом державної фіскальної служби України були сплачені суми, а саме: 94 016 грн. 60 коп. - перерахування середнього заробітку на користь ОСОБА_1 ; 21 022 грн. 34 коп. податку з доходу фізичних осіб (18%), вирахуваного із середнього заробітку; 19 800 грн. - 22% ЄСВ, вирахуваного з середнього заробітку; 1 751,86 грн. сплата військового збору 1,55%, вирахуваного із середнього заробітку; 11 679,08 грн. оплата виконавчого збору згідно ВП № 62903589; 369 грн. оплата витрат на проведення виконавчих дій згідно ВП № 62903589. Однак, матеріали скарги не містять доказів, а саме копій платіжних доручень щодо розміру коштів, які надходили від боржника на депозитний рахунок відділу державної виконавчої служби на виконання ВП № 62903589.

Таким чином у суду відсутня можливість встановити факт протиправних дій державного виконавця у зв`язку з відмовою Ірпінського відділу державної виконавчої служби у Бучанському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) щодо винесення постанови про закінчення ВП № 62903589.

Керуючись ст. ст.1, 74 Закону України "Про виконавче провадження", ст. ст. 14, 164, 167, 168 Податкового Кодексу України, ст. ст. 2, 4, 5, 7, 447, 451, 452 ЦПК України, суд,

ухвалив:

У задоволенні скарги Університету державної фіскальної служби України на дії державного виконавця Ірпінського відділу державної виконавчої служби у Бучанському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Мельникової Варвари Сергіївни відмовити.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги усіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається безпосередньо до Львівського апеляційного суду.

Суддя