Єдиний унікальний номер справи 755/1134/14-ц
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 жовтня 2021 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Журби С.О.,

суддів Писаної Т.О., Приходька К.П.,

за участю секретаря Немудра Ю.П.,

розглянувши справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 04 березня 2014 року у справі за позовом публічного акціонерного товариства акціонерний банк «Укргазбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И В:

У січні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором. Позовні вимоги мотивував тим, що 23.10.2007 року між ним та відповідачем був укладений договір кредиту №360-Ф/07. За умовами договору банк надав відповідачу кредит у сумі 12636,00 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 11,9% річних строком до 22.10.2014 року для придбання автомобіля. Позивач вказував, що у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем взятих на себе зобов`язань станом на 27.11.2013 року за укладеним між сторонами кредитним договором виникла заборгованість відповідача перед позивачем на суму 11455,66 доларів США по кредиту та відсоткам за користування кредитом і штрафні санкції на загальну суму 95062,83 грн. Крім того, із посиланням на положення укладеного між сторонами договору застави від 23.10.2007 року, позивач просив суд стягнути з відповідача штраф за порушення умов договору застави, а саме, враховуючи, що термін дії договору добровільного страхування заставленого майна закінчився 23.10.2009 року, а доказів укладення наступного договору страхування відповідач банку не надав, він має сплатити штраф у розмірі 5% від заставленої вартості предмета застави у розмірі 3545,00 грн. Також позивач просив стягнути понесені ним судові витрати.

Заочним рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 04 березня 2014 року вищезазначений позов задоволено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, у березні 2021 рок відповідач подав заяву про його перегляд.

Вимоги заяви про перегляд заочного рішення обґрунтовував тим, що проживав в м. Дніпро і жодного документу із суду до нього не надходило. Оскільки відповідач не знав про наявність позову, він не міг прийняти участь в судовому розгляді, заявити про сплив строку позовної давності. Крім того, в погашення боргу відповідач передав заставодержателю заставний автомобіль, що свідчить про повне погашення кредитної заборгованості, припинення кредитного зобов`язання та припинення нарахування відсотків. У рішенні суду не визначено строк, за який стягнуто основну заборгованість, а не отримавши копію кредитного договору відповідач не може підтвердити, що саме цей договір він підписував. Крім того, судом застосовано подвійну відповідальність - стягнення пені за несвоєчасне погашення кредиту та несвоєчасну сплату процентів, не вказано строк за який стягнуто пеню. Розмір пені перевищив заборгованість за тілом кредиту, відтак він не відповідає принципам справедливості, добросовісності та розумності. Резолютивна частина рішення не містить складові боргу в сумі 95062,83 грн.

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 15 червня 2021 року заяву залишено без задоволення.

Не погоджуючись з рішенням суду, відповідач направив апеляційну скаргу, в якій зазначає, що оскаржуване рішення вважає незаконним, та таким, що ухвалене з порушенням норм процесуального права та з неправильним застосуванням норм матеріального права. Вказує на те, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи та є помилковими. У зв`язку з цим апелянт просить апеляційний суд рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

22.09.2021 року позивач направив відзив на апеляційну скаргу, в якому не погоджуючись із доводами викладеними у апеляційній скарзі, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а заочне рішення суду першої інстанції без змін.

Положеннями ст. 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що підстави для зміни чи скасування оскаржуваного рішення відсутні.

Під час розгляду справи судом встановлено, що 23.10.2007 року між позивачем та відповідачем був укладений кредитний договір №360-Ф/07. Відповідно до пункту 1.1. кредитного договору банк надає позичальнику кредит у сумі 12636,00 доларів США. Кредит надається на строк з 23.10.2007 року по 22.10.2014 року або по день, визначений в п.п. 3.3.11. договору, зі сплатою процентів за користування кредитом виходячи із 11,9% річних.

Пунктом 1.4. кредитного договору визначено, що кредит надається на придбання автомобіля марки Шевроле, модель Авео, 2007 року випуску.

Факт виконання позивачем своїх зобов`язань за вказаним кредитним договором підтверджується матеріалами справи, а саме: меморіальним валютним ордером №ТR.16767.1.1192 від 23.10.2007 року та випискою по особовому рахунку № НОМЕР_1 з 23.10.07 року по 27.11.13 року.

У порушення умов договору, відповідач зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконав у зв`язку із чим у нього виникла заборгованість на загальну суму - 11455,66 доларів США, яка складається з: 6795,32 доларів США - заборгованість за кредитом; 4660,34 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом. До матеріалів справи було представлено розрахунок заборгованості за кредитом, який в ході розгляду було перевірено судом, за результатами чого суд прийшов до висновку про його відповідність умовам договору та представленим документам.

Позивач здійснив нарахування штрафних санкцій за неналежне виконання відповідачем взятих на себе кредитних зобов`язань, а саме пені: за несвоєчасне погашення кредиту у сумі 70456,14 грн.; за несвоєчасну сплату процентів у сумі 24606,69 грн.

В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором №360-Ф/07 від 23.10.2007 року між позивачем та відповідачем був укладений договір застави придбаного за кредитні кошти автомобіля від 23.10.2007 року. Умови вказаного договору також належним чином виконані не були, термін дії договору добровільного страхування заставленого майна закінчився 23.10.2009 року, а доказів укладення наступного договору страхування відповідач банку не надав, за що договором передбачений штраф у розмірі 5% від заставленої вартості предмета застави у розмірі 3545,00 грн.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що відповідачем було порушено зобов`язання, встановлені кредитним договором та договором застави, не надано суду доказів своєчасної та повної оплати заборгованості за кредитним договором, а також своєчасного страхування предмета застави.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується із таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне:

Одним з основних елементів верховенства права є принцип правової визначеності, який серед іншого передбачає, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів (пункт 61 рішення ЄСПЛ у справі «Брумареску проти Румунії» (Brumarescu v. Romania) [GC], No. 28342/95, ECHR 1999-VII).

В основі принципу юридичної визначеності, як одного з істотних елементів принципу верховенства права, лежить відоме з римського права положення res judicata (лат. «вирішена справа»), відповідно до якого остаточне рішення правомочного суду, яке вступило в силу, є обов`язковим для сторін і не може переглядатися.

У низці своїх рішень ЄСПЛ, здійснюючи тлумачення положень Конвенції, також указав, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитись у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права частиною спільної спадщини Договірних Сторін.

Базове тлумачення принципу res judicata вміщено в рішеннях ЄСПЛ від 03.12.2003 у справі «Рябих проти Росії», від 09.11.2004 у справі «Науменко проти України», від 18.11.2004 у справі «Праведная проти Росії», від 19.02.2009 у справі «Христов проти України», від 03.04.2008 у справі «Понамарьов проти України», в яких цей принцип розуміється як елемент принципу юридичної визначеності.

Згідно з цим принципом жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі. Повноваження судів вищого рівня з перегляду мають здійснюватися для виправлення судових помилок і недоліків, а не задля нового розгляду справи. Таку контрольну функцію не слід розглядати як замасковане оскарження, і сама лише ймовірність існування двох думок стосовно предмета спору не може бути підставою для нового розгляду справи. Відхід від цього принципу можливий лише тоді, коли цього вимагають відповідні вагомі й непереборні обставини (пункт 52 рішення ЄСПЛ у справі «Рябих проти Росії» (Ryabykh v. Russia), № 52854/39, ECHR 2003-IX, пункт 46 рішення ЄСПЛ у справі «Устименко проти України» № 32053/13).

Своє право на апеляційне оскарження апелянт обґрунтовує тим, що при розгляді справи в 2014 році його не було належним чином повідомлено про час і місце розгляду справи, оскільки за адресою своєї реєстрації він не проживав, а проживав у м. Дніпро.

Дані твердження апеляційний суд вважає безпідставними, оскільки відповідно до положень ч. 3 ст. 122 ЦПК України в редакції, що який діяла на 2014 році, у зв`язку з розглядом цивільної справи судом першої інстанції було здійснено запит до Відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в м. Києва щодо доступу до персональних даних відносно ОСОБА_1 (а.с. 46). На вказаний запит суд першої інстанції отримав відповідь, що ОСОБА_1 проживає за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 47). Зазначена адреса також була вказана відповідачем і при укладенні кредитного договору. За таких умов вказана адреса є належною адресою повідомлення відповідача про розгляд справи.

В ході апеляційного розгляду позивач зазначав, що жодного повідомлення про зміну місця проживання від боржника він не отримував. Вказані твердження банку не були належним чином спростовані й апелянтом. За таких умов поведінку банку з цього приводу суд вважає добросовісною.

Окремо при вирішенні даного питання апеляційний суд зважає також і на те, що заявивши про факт свого фактичного проживання в м. Дніпро, та обґрунтовуючи цим право на оскарження рішення суду, апелянт тим не менш жодного доказу з цього приводу до апеляційного суду не представив, внаслідок чого такі твердження залишилися недоведеними.

Зважаючи на викладене, апеляційний суд приходить до висновку про те, що повідомлення відповідача здійснювалося судом у 2014 році за належною адресою, а вищевказані твердження апелянта фактично є спробою перегляду судового рішення, що набрало законної сили ще в 2014 році, що є спробою порушення встановленого Європейською конвенцією принципу правової визначеності.

У справі «Sunday Times v. United Kingdom» Європейський суд вказав, що прописаний у Конвенції термін «передбачено законом» передбачає дотримання такого принципу права як принцип визначеності. ЄСПЛ стверджує, що термін «передбачено законом» має на увазі не лише писане право, як-то норми писаних законів, а й неписане, тобто усталені у суспільстві правила та моральні засади суспільства. До цих правил, які визначають сталість правозастосування, належить і судова практика. Конвенція вимагає, щоб усе право, чи то писане, чи неписане, було достатньо чітким, щоб дозволити громадянинові, якщо виникне потреба, з належною повнотою передбачати певною мірою за певних обставин наслідки, що може спричинити певна дія (ЄСПЛ аналогічної позиції дотримується у справі «Steel and others v. The United Kingdom»).

Окрім зазначеного, не може погодитись колегія суддів з позицією апелянта й по суті порушених ним питань.

Зокрема, апелянт зазначає, про те, що він не підписував кредитний договір.

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Таким чином, допоки не буде надано відповідне рішення про оскарження зазначеного кредитного договору, підстави для його неприйняття відсутні.

Ні при поданні апеляційної скарги, ні в ході її розгляду судом апеляційної інстанції апелянтом не було надано відповідних доказів щодо неналежності його підпису на договорі, як і не було заявлено клопотання про проведення відповідної судової експертизи, незважаючи на те, що інтереси апелянта в суді представляв професійний адвокат, якому положення процесуального закону з цього приводу мають бути відомі. Також представник апелянта зазначав про відсутність у його довірителя копії кредитного договору, внаслідок чого останній навіть на стадії апеляційного розгляду не має можливості остаточно вирішити, чи підписував він такий договір, чи ні. Такі твердження спростовуються матеріалами справи, з яких вбачається факт вручення відповідачу копії зазначеного договору при перегляді заочного рішення по справі. За таких умов, апелянт не був обмежений в можливості оскаржити свій підпис на договорі, чого, однак, зроблено не було.

Не є належним і твердження апелянта про неналежність претензій банку через відсутність доказів досудового врегулювання спору між сторонами.

По-перше - норми законодавства, на які посилається апелянт з цього приводу, не містять таких положень;

По-друге - твердження апелянта, щодо неотримання претензії банку спростовується наявною в матеріалах справи копією рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с. 206), наданого банком на спростування доводів апелянта.

Не може погодитись колегія суддів апеляційного суду і з твердженням апелянта щодо неналежності наданих розрахунків за кредитом. Зокрема, апелянт зазначає про те, що такі розрахунки не містять підпису відповідальної особи, яка їх склала, відтак, не можуть бути прийняті судом. В той же час розрахунок заборгованості не є правовстановлюючим документом та фактично є обґрунтуванням (розшифруванням) суми заборгованості, заявленої до стягнення, яке може бути викладене як в окремому документі, так і бути складовою частиною іншого документу, зокрема позовної заяви, тощо.

Ст. 12 ЦПК України встановлено принцип змагальності сторін в цивільному процесі, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, прямо встановлених Законом. При цьому сторона самостійно несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Обов`язок доведення своєї позиції за допомогою належних та допустимих доказів міститься і в ст. 81 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких умов суд може приймати та покладати в основу рішення по справі лише ті обставини, які були доведені сторонами. При цьому сторона сама визначає обсяг та достатність доказів, що надає до суду, а витребування таких доказів судом самостійно без наявності передбачених законом підстав у чітко визначених випадках було б порушення принципу змагальності сторін в судовому процесі, що є неприпустимим.

Зважаючи на наведені норми, вважаючи обраховану кредитором суму заборгованості неналежною, апелянт не був позбавлений можливості надати власні контр-розрахунки заборгованості за кредитом, чого, однак, зроблено не було.

Не відповідають дійсності і твердження апелянта щодо неврахування при визначені заборгованості за кредитом коштів, отриманих від реалізації заставленого автомобіля, оскільки з наданого позивачем розрахунку вбачається, що після реалізації предмета застави розмір заборгованості відповідача був відповідним чином зменшений. Крім того, з наданої банком на заперечення доводів апеляційної скарги виписки по особовому рахунку (а.с. 207-2017) вбачається, що банк зарахував кошти, отримані від реалізації майна, та врахував їх при визначені заборгованості.

Не є належним і твердження апелянта щодо порушення порядку нарахування і стягнення пені, оскільки з матеріалів справи вбачається, що пеня заявлена до стягнення у національній грошовій одиниці.

Окрім зазначеного, в апеляційній скарзі апелянт вказав і на необхідність застосування строку позовної давності до вимог банку. З виписки особового рахунку відповідача вбачається, що останнє погашення простроченої заборгованості за кредитом було здійснено 24.10.2013 року. Перед цим, 01.03.2011 року апелянтом також було здійснено погашення простроченої заборгованості за кредитом через касу банку. До суду позов було направлено 30.12.2013 року. За таких умов позов було направлено в межах строку позовної давності від часу останнього погашення апелянтом кредиту, що перериває перебіг строку давності за зобов`язанням за кредитом.

В своїй апеляційній скарзі апелянт також зазначив й про неналежність рішення суду через неврахування судом положень ч. 3 ст. 551 ЦК України. В той же час, дані твердження не можуть бути прийняті судом.

Відповідно до ч. 3 ст.551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

З диспозиції вказаної норми вбачається можливість зменшення судом розміру договірної неустойки виключно у разі її значного перевищення над сумою заборгованості, в той час як в даному випадку вказані суми майже співпадають.

Не відповідають дійсності і твердження апелянта про відсутність періоду нарахування за кредитом та незазначення складових заборгованості, оскільки вказані обставини містяться в описовій та мотивувальній частині рішення.

Інші доводи представника апелянта, озвучені ним в ході апеляційного розгляду, не можуть бути предметом розгляду апеляційного суду в силу положень ч. 1 ст. 367 ЦПК України, згідно якої апеляційний суд переглядає законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції виключно в межах доводів і вимог апеляційної скарги.

З огляду на вищевказане, апелянтом не було належним чином доведено свої апеляційній вимоги, відтак підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції апеляційний суд не вбачає.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи викладене, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку про те, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, відтак дійшов законної та обґрунтованої позиції при вирішенні справи. Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження при розгляді справи апеляційним судом. За таких умов підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції при апеляційному розгляді відсутні.

Керуючись ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 04 березня 2014 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий С.О. Журба

Судді Т.О. Писана

К.П. Приходько