Постанова

Іменем України

02 листопада 2021 року

м. Київ

справа № 201/425/17

провадження № 61-10425св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Мартєва С. Ю. (суддя-доповідач), Стрільчука В. А., Фаловської І. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 , який діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 ,

відповідачі: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Орган опіки та піклування Соборної районної в місті Дніпрі ради,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , який діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 , на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 21 листопада 2018 року у складі судді Антонюка О. А. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 10 березня 2020 рокуу складі колегії суддів: Свистунової О. В., Красвітної Т. П., Єлізаренко І. А.,

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У січні 2017 року ОСОБА_1 , який діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 , звернувся до суду із позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про припинення права на частку у спільному майні шляхом виплати компенсації та визнання права власності на майно в цілому.

Позовна заява ОСОБА_1 , який діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 , мотивована тим, що йому та його неповнолітній доньці - ОСОБА_2 на праві спільної часткової власності належить 55/100 частин квартири АДРЕСА_1 , зокрема ОСОБА_1 належить 55/200 частин цієї квартири на підставі свідоцтва про право власності та договору дарування, ОСОБА_2 належить 55/300 часток цієї квартири на підставі свідоцтва про право власності, а відповідачам (колишня дружина позивача і його дочка) - 45/100 часток цієї квартири на підставі свідоцтва про право власності.

ОСОБА_1 зазначав, що спільне володіння та користування спірною квартирою між співвласниками є неможливим, оскільки передбачає проживання в квартирі, житлова площа якої складає 56,9 кв. м, двох сімей. Між ними тривалий час відбуваються конфлікти, були звернення до поліції і до суду, виносилося рішення суду про порядок користування цим житлом, але це не вирішило конфлікт. Крім того, спірна квартира потребує капітального ремонту, в якому відповідач приймати участь відмовилась у зв`язку із браком коштів.

Позивач не має можливості відчужити свою частку квартири у зв`язку з відсутністю домовленості про ціну зі стороною відповідачів. Припинення його та доньки права власності на їх частку в квартирі та виплата відповідачам грошової компенсації сприятиме вирішенню конфлікту, про що надано дозвіл органу опіки та піклування № 62 від 20 березня 2015 року. Ринкова вартість 55/100 частин спірного житла становить 960 624,00 грн.

Посилаючись на зазначені обставини, ОСОБА_1 просив суд стягнути з відповідачів на користь його і доньки грошову компенсацію за належні їм 55/100 часток квартири АДРЕСА_1 в розмірі 1 094 493,00 грн; припинити їх право власності на 55/100 частин квартири АДРЕСА_1 в порядку виплати грошової компенсації; визнати за відповідачами право власності на 55/100 частин квартири АДРЕСА_1 в порядку виплати грошової компенсації.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 21 листопада 2018 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 та його неповнолітньої доньки ОСОБА_2 грошову компенсацію за належні їм 55/100 часток квартири АДРЕСА_1 в розмірі 720 468,00 грн.

Визнано за ОСОБА_3 та ОСОБА_4 право власності на 55/100 частин квартири АДРЕСА_1 в порядку виплати грошової компенсації.

Припинено право власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на 55/100 частин квартири АДРЕСА_1 в порядку виплати грошової компенсації.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з підстав їх обґрунтованості та доведеності, дійшовши висновку, що між сторонами існують конфлікті відносини, що в свою чергу призводить до неможливості користуватися спільним майно.

Ухвалюючи рішення у справі місцевий суд керувався положеннями частин першої-другої статті 364 та статті 365 ЦК України і виходив із того, що виділити належну позивачу та його доньки частку квартири в натурі неможливо, а позивач надав згоду на матеріальну компенсацію вартості його частки.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 05 квітня 2019 року виправлено описку в рішенні Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 21 листопада 2018 року та зазначено вірно в мотивувальній та резолютивній його частинах, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Рішення місцевого суду оскаржено у апеляційному порядку ОСОБА_1 .

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 10 березня 2020 року рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 21 листопада 2018 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що частково задовольняючи позов місцевий суд допустив порушення норм матеріального права та застосував до спірних правовідносин норми матеріального права, які не регулюють дані правовідносини - положення статті 365 ЦК України.

Відповідно до положень статті 5 ЦПК України суд відповідно до викладеної у позові вимоги може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який буде ефективним та не суперечить закону.

Звертаючись з позовом до суду позивач мав на меті визначити належну йому та його доньці частку в квартирі та отримати від відповідачів виплату грошової компенсації за цю частку, оскільки, це сприятиме вирішенню конфлікту, шляхом спонукання відповідачів до виплати їм грошової компенсації за їх частку в квартирі та визнання права власності на 55/100 частин квартири за відповідачами.

Належна позивачу та його доньці на праві спільної часткової власності 55/100 частин квартири АДРЕСА_1 , не є незначною по відношенні до частки відповідачів.

Доказів внесення вартості частки у власності на депозитний рахунок суду першої інстанції, позивачем не було надано.

Згоди відповідачів на виплату позивачам матеріальної компенсації вартості їх частки матеріали справи не містять.

Місцевим судом було ухвалено рішення, яким малолітню особу було позбавлено права власності та не дотримано гарантоване збереження права дитини на житло.

Отже, ухваленим рішення судом першої інстанції, було порушено права неповнолітньої особи, як власника.

Крім того, суд першої інстанції задовольняючи частково позовні вимоги, стягуючи на користь позивачів компенсацію вартості їх частки та визнаючи за відповідачами право власності на частку позивачів не врахував, що спірне майно має правовий статус спільної часткової власності та не визначив яким чином, у якому розмірі мали бути розподілені між майбутніми власниками частки, які перейшли до них від позивачів та яким чином мають бути стягнуті грошові кошти в рахунок компенсації вартості часток кожному позивачу з кожного з відповідачів.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У липні 2020 року ОСОБА_1 подав касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову Дніпровського апеляційного суду від 10 березня 2020 року, а рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 21 листопада 2018 року змінити у частині стягнення з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 та його неповнолітньої доньки ОСОБА_2 грошової компенсацію за належні їм 55/100 часток квартири АДРЕСА_1 в розмірі 720 468,00 грн. Ухвалити у цій частині нове рішення, яким стягнути з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 та його неповнолітньої доньки ОСОБА_2 грошову компенсацію за належні їм 55/100 часток квартири АДРЕСА_1 в розмірі 960 624,00 грн.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Суд апеляційної інстанції не встановив сутність спору, не з`ясував всі обставини по справі, дійшов хибного висновку про необхідність внесення вартості частки у власності на депозитний рахунок суду.

У поданій касаційній скарзі заявник послався на правову позицію висловлену Верховним Судом України у постанові від 19 лютого 2014 року у справі № 6-4ц14 у якій вирішувалось питання про стягнення грошової компенсації вартості частки квартири, що знаходиться у спільній частковій власності, тазазначає на відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування положень статті 364 ЦК України.

Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції

07 жовтня 2020 рокуухвалою Верховного Суду відкрито касаційне провадження у справі за поданою касаційною скаргою.

Підставою для відкриття касаційного провадження є пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України.

Доводи відзивів на касаційну скаргу

ОСОБА_3 у відзиві на касаційну скаргу вказує на правильність висновків апеляційного суду, просить касаційну скаргу залишити без задоволення.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

На підставі ордеру № 265 від 18 вересня 2001 року позивачу на склад сім`ї із чотирьох осіб була надана для проживання чотирьохкімнатна квартира АДРЕСА_1 .

Через тривалі конфлікти, звернення до правоохоронних органів і не вирішення питання щодо порядку володіння та користування спірною квартирою, позивач ОСОБА_1 і ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_3 і ОСОБА_4 про зміну договору найму житла.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 22 грудня 2008 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 11 лютого 2009 року (апеляційне провадження № 22ц-1124/09), визначено порядок користування спірною квартирою з відкриттям окремих особових рахунків, рішення набрало законної сили.

З урахуванням цього порядку користування, позивач з матір`ю ОСОБА_2 і неповнолітньою дочкою ОСОБА_2 (2008 року народження) приватизували займане житло і отримали свідоцтво про право власності від 07 серпня 2009 року на 55/100 часток спірної квартири (кожному по 55/300).

Договором дарування від 03 червня 2013 року мати позивача подарувала йому свою частку житла, у зв`язку з чим позивачу та його неповнолітній доньці ОСОБА_2 (2008 року народження) на праві спільної часткової власності належить 55/100 частин квартири АДРЕСА_1 . Зокрема позивачу належить 55/200 частин цієї квартири на підставі свідоцтва про право власності та договору дарування, а ОСОБА_2 (дочка позивача) належить 55/300 часток цієї квартири на підставі свідоцтва про право власності, а відповідачам (колишня дружина позивача і його дочка), які в січні 2010 році приватизували займану ними частку вказаного житла, - 45/100 часток цієї квартири на підставі свідоцтва про право власності.

Спільне володіння та користування квартирою між власниками є неможливим, оскільки передбачає проживання в квартирі двох сімей, житлова площа якого складає 56,9 кв. м.

Встановлено, що між сторонами тривалий час відбуваються конфлікти.

Рішенням Виконавчого комітету Жовтневої районної у місті Дніпропетровську ради № 62 від 20 березня 2015 року ОСОБА_1 надано дозвіл на продаж 55/300 частин житла по АДРЕСА_2 , яка на праві власності належить його донці ОСОБА_2 , 2008 року народження, за умови одночасного дарування ј частини житла за адресою: АДРЕСА_3 , на ім`я дитини.

На час ухвалення місцевим судом рішення у справі умови рішення Виконавчого комітету Жовтневої районної у м. Дніпропетровську ради № 62 від 20 березня 2015 року виконано не було, малолітня ОСОБА_2 не набула у власність іншого житла.

Відповідно до висновку судової будівельно-технічної та оціночно-будівельної експертизи № 5188/5189-17 від 01 серпня 2018 року, проведеної на підставі ухвали Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 31 жовтня 2017 року, виділити в натурі 55/100 часток вказаної спірної квартири неможливо згідно вимог ДБН, а також будівлі та споруди розділу не підлягають. Ринкова вартість 55/100 частин вказаної квартири складає 720 468,00 грн.

Під час розгляду даної справи в суді апеляційної інстанції, на підставі нотаріально посвідченого договору дарування 1/4 частини квартири від 20 грудня 2019 року ОСОБА_1 передав у власність своєї доньки - ОСОБА_2 належні на праві приватної власності 1/4 частку квартири АДРЕСА_4 .

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Згідно з абзацом 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Межі розгляду справи судом

Підставою для відкриття касаційного провадження є пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України, а саме: заявник у поданій касаційній скарзі посилався на неправильне застосування судом норм матеріального права, порушення норм процесуального права та відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування статті 364 ЦК України.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частин першої та другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За частиною першою статті 16 ЦК України, частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (частина друга статті 16 ЦК України).

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Ефективність захисту цивільного права залежить від характеру вимоги, що висувається до порушника та характеру правовідносин, які існують між позивачем та відповідачем.

Право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (пункт 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, провадження № 14-144цс18).

Застосування будь-яких засобів правового захисту матиме сенс лише за умови, що обрані суб`єктом порушеного права способи захисту відповідають вимогам закону та є ефективними.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Частиною першою статті 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства (частини перша, друга статті 319 ЦК України.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).

У частині першій статті 356 ЦК України визначено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Відповідно до статті 361 ЦК України співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності.

Співвласник також має право на виділ в натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності, відповідно до вимог статті 364 ЦК України. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.

Відповідно до статті 367 ЦК України майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними.

Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 на підставі положень статей 364, 365 ЦК України просив стягнути з відповідачів на користь його і доньки грошову компенсацію за належні їм 55/100 часток спірної квартири, припинити їх право власності на 55/100 частин квартири в порядку виплати грошової компенсації та визнати за відповідачами право власності на 55/100 частин квартири в порядку виплати грошової компенсації.

Умови, за наявності яких суд може припинити право співвласника на частку у спільній власності, повинні досліджуватися судом з урахуванням положень статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та усталеної прецедентної практики Європейського суду з прав людини (рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції», рішення від 21 лютого 1986 року в справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства»), згідно з якими втручання у право власності може бути виправданим, якщо воно здійснено: з метою врегулювання спору і врахування права власності іншого співвласника (суспільний інтерес); на підставі закону; з дотриманням вимог співмірності і пропорційності.

За правилами частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Ухвалюючи нове рішення у справі, суд апеляційної інстанції, за встановлених судами обставин, врахувавши, що на час ухвалення місцевим судом рішення умови рішення Виконавчого комітету Жовтневої районної у м. Дніпропетровську ради № 62 від 20 березня 2015 року (умови надання ОСОБА_1 дозволу на продаж частини житла дитини ОСОБА_2 , 2008 року народження) виконано не було, надав належну оцінку межам допустимого (розумного) втручання у право власності малолітньої ОСОБА_2 та обґрунтовано вказав про відсутність правових підстав для припинення права позивачів на їх частку у спільній власності.

При вирішенні справ про припинення права на частку у спільному майні в частині незавдання шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї суди насамперед зобов`язані дослідити наявність у таких осіб іншого житла. У разі відсутності такого житла позбавлення особи права на частку у спільному майні, яке є єдиним зареєстрованим за ним житлом, буде розцінюватися як завдання шкоди його інтересам та інтересам членам його сім`ї (постанова Верховного Суду від 07 грудня 2019 року у справі № 686/17974/17 та від 18 липня 2019 року у справі № 210/2236/15-ц).

Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику, вирішується в кожному конкретному випадку, з урахуванням обставин справи та особливостей об`єкта, який є спільним майном. Ця умова спрямована на запобігання порушення інтересів співвласника та членів його сім`ї. Оскільки мається на увазі недопущення порушення прав інтересів співвласника, то суд при розгляді справи повинен перевіряти, чи не будуть порушені інтереси й заподіяна шкода (майнова або немайнова) внаслідок припинення права на частку (постанова Верховного Суду від 09 жовтня 2019 року у справі № 750/11178/17, від 21 липня 2021 року у справі № 736/659/19.

Апеляційний суд вірно врахував, що виконання умов рішення Виконавчого комітету Жовтневої районної у м. Дніпропетровську ради № 62 від 20 березня 2015 року під час перегляду справи у апеляційному порядку (20 грудня 2019 року), а саме: укладення правочину щодо дарування ј частини житла за адресою: АДРЕСА_3 , на ім`я малолітньої ОСОБА_2 , майже через рік після ухвалення місцевим судом рішення у справі, є неналежним дотриманням прав малолітньої дитини (співвласника) на житло.

Разом з цим, суд апеляційної інстанції вірно зазначив про те, що положення статті 365 ЦК України, приймаючи до уваги заявлені позовні вимоги, до даних правовідносин не застосовуються.

Положення статті 365 ЦК України регулюють випадки, коли позивач - співвласник майна, вимагає позбавлення права власності на частку майна інших співвласників - відповідачів по справі.

Випадки, коли співвласник майна у порядку поділу спільного, часткового майна бажає отримати за належну йому частку в спільному майні, шляхом отримання від інших співвласників компенсації вартості належної йому частки та визнання за останніми права власності на все майно, врегульовані статтею 364 ЦК України.

Висновки щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, зокрема викладені у постановах Верховного Суду України від 19 лютого 2014 року у справі № 6-4цс14 та від 13 січня 2016 року у справі № 6-2925цс15.

Відступу від правових позицій, викладених у вказаних постановах Верховного Суду України, Великою Палатою Верховного Суду здійснено не було.

Крім того, питання різниці правозастосування положень статей 364 та 365 ЦК України було предметом розгляду у постанові Верховного Суду від 09 червня 2021 року у справі № 760/789/19, де судом касаційної інстанції було роз`яснено, що правовідносини, в яких позивач просить припинити не право власності відповідача у спільному майні з виплатою компенсації, а своє право на частку в майні з отриманням компенсації на свою користь, є відмінними за своєю природою і регулюються статтею 364 ЦК України.

Слід зазначити, що помилковим є висновок апеляційного суду, щодо необхідності згоди відповідачів на виплату позивачам матеріальної компенсації вартості їх частки, однак даний висновок апеляційного суду не вплинув на правильність та законність прийнятого рішення.

Судом апеляційної інстанціїправильно застосовано норми матеріального права, дотримано норми процесуального права, а висновки суду відповідають належним чином оціненим доказам, наданими сторонами (стаття 89 ЦПК України).

Решта доводів касаційної скарги зводяться до незгоди з судовим рішенням у справі та переоцінки доказів у справі, проте встановлення обставин справи і перевірка їх доказами не належить до компетенції суду касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України.

Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, провадження № 14-446цс18).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Суд апеляційної інстанціївідповідно до вимог статті 367 ЦПК України перевірив законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у місцевому суді, обґрунтовано залишив без задоволення позовні вимоги ОСОБА_1 .

Доводи касаційної скарги про неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права і порушення норм процесуального права та відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування статті 364 ЦК України є безпідставними, не спростовують висновків суду апеляційної інстанцій і не дають підстав для скасування оскарженої постанови апеляційного суду.

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Враховуючи наведене, встановивши відсутність підстав для скасування судових рішень, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а оскаржене судове рішення без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , який діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Постанову Дніпровського апеляційного суду від 10 березня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді С. Ю. Мартєв
В. А. Стрільчук
І. М. Фаловська