ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
справа № 753/4242/21
провадження № 2/753/5117/21
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" липня 2021 р. Дарницький районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді КАЛІУШКА Ф.А.

при секретарі ПОСТАНОГОВІЙ І.О.

за участю сторін:

позивача ОСОБА_1 ;

представника позивача ОСОБА_2 ;

представника відповідача Мустафаєва Ю.Н. ;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Київ-Дніпровське міжгалузеве підприємство промислового залізничного транспорту» про визнання протиправним звільнення, скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до суду з позовною заявою до Приватного акціонерного товариства «Київ-Дніпровське міжгалузеве підприємство промислового залізничного транспорту» (далі по тексту - відповідач, ПрАТ «КИЇВ-ДНІПРОВСЬКЕ МППЗТ») про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення коштів за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що звільнення позивача є незаконне, а написання заяви вчинене під тиском заступника голови правління з питань безпеки ПрАТ «КИЇВ-ДНІПРОВСЬКЕ МППЗТ» ОСОБА_4 та примушення до її написання. Позивач злякався за своє життя в зачиненому ОСОБА_4 кабінеті (залякував ненормативної лексикою та грозив ударити), тому позивач під цим тиском написав заяву про звільнення за власним бажанням з 24.12.2020. Надалі ОСОБА_4 тримаючи в руках цю заяву провів його до кабінету в.о. голови правління ОСОБА_5 , якому повідомив про те, що позивач звільняється у зв`язку з тим, що знайшов нове місце роботи, та передав ОСОБА_5 його заяву, хоча для прийняття та передачі заяви підприємство має у своєму штаті працівників відділу кадрів та секретарів. Близько 13.00 год. позивача викликали до кабінету голови правління, там знаходився в.о. голови правління ОСОБА_5 , заступник керівника апарату забезпечення діяльності ОСОБА_6 , які очікували підпису позивача підготовлених документів на його звільнення. Перебуваючи до цього часу в стані емоційного стресу (афекту) та побоюванні за своє життя, позивачем було підписано всі вищевказані документи. Позивач вийшов з кабінету з кабінету голови правління, маючи на руках трудову крижку, хоча робочий день 24.12.2020 закінчувався о 16.00. Позивач є членом Професійної спілки працівників промислового залізничного транспорту, 24.12.2020 написав заяву про поновлення на посаді та скасування наказу на ім`я в.о. голови правління та профспілки. Відповідь за вказаним зверненням отримав 09.02.2021, згідно відповіді позивач не знайшов підстав для поновлення позивача на роботі. Небажання позивача звільнятись з посади також підтверджується і тим, що його особисті речі залишилися в його кабінеті (подарункові фігурки, подарункова ручка, змінне взуття, мікрохвильова піч, придбана за його кошти), де працювало ще два працівника. Посада позивача була й залишається вакантною до часу звернення з цим позовом до суду. Відповідач прямо порушив вимоги ст. 38 КЗпП України звільнивши позивача в день написання заяви, що свідчить про суб`єктивне бажання відповідача звільнити позивача шляхом примушення, позбавивши позивача законного права відкликати свою заяву про звільнення. Позивач протягом більше 10 років працює на підприємстві, колектив його поважає та жодних дисциплінарних стягнень в нього не має. Позивач оцінює свої моральні страждання в сумі 50 000 грн, відповідач своїми незаконними діями призвів до посиленої нервовості та хвилювань позивача, втрати останнім постійних життєвих зв`язків, джерела доходу, вимагали від нього додаткових зусиль для організації свого життя. На адвокатський запит відповідач повідомив листом від 03.02.2021, що надасть відповідь протягом 20-ти робочих днів, оскільки запитом передбачена значний обсяг інформації. На час звернення до суду з цим позовом запитувана інформація від відповідача так і не надійшла. Суму середнього заробітку станом на час подачі позову визначити неможливо, оскільки позивач просить стягнути її по день винесення рішення суду.

Ухвалою суду від 15.03.2021 у справі відкрито спрощене позовне провадження з повідомленням сторін для розгляду справи по суті в судове засідання, надано строк для подання відзиву.

У травні 2021 року від відповідача надійшов відзив, в якому він просив відмовити у задоволенні позову повністю, мотивуючи тим, що наскільки відомо відповідачу, позивач не звертався до правоохоронних органів з приводу вчинення злочину (замаху на злочин) зі сторони провідного фахівця першого відділу управління внутрішньої безпеки, ОСОБА_7 , який нібито змусив його написати заяву про звільнення. Що стосується заяви позивача про поновлення на посаді та скасування наказу на ім`я в.о. голови правління ПрАТ «КИЇВ-ДНІПРОВСЬКЕ МППЗТ» Довбаня І.М. від 24.12.2020, відповідач вказав, що підприємством отримано дану заяву лише 20 січня 2021 року, тобто майже через місяць після звільнення ОСОБА_1 , у зв`язку із чим у поновленні на посаді та скасуванні наказу про звільнення позивачу було відмовлено. Що стосується доводів позивача про те, що його небажання звільнитись з посади підтверджується тим, що його особисті речі залишились в кабінеті в день звільнення, відзначив, що не зрозуміло про які саме речі йде мова, оскільки позивачем не надано чіткого переліку речей, які він залишив на робочому місці, а також документів, які підтверджують приналежність йому таких речей. Таким чином відповідач зазначає, що поведінка позивача є суперечливою та такою, що не відповідає принципу добросовісності. З першу позивач самостійно у заяві про звільнення вказав бажану дату звільнення з роботи, а потім, майже через місяць, 20.01.2021 написав заяву про скасування наказу про звільнення та поновлення його на посаді. Відповідач і позивач дійшли взаємної згоди про звільнення останнього з займаної посади у день подання відповідної заяви, через що аргументи позивача про недотримання відповідачем двотижневого строку при звільненні працівника не відповідають дійсності. Позивачем не доведено факт заподіяння шкоди відповідачем, а також не надано належних і допустимих доказів заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру. Заявлені позовні вимоги майнового характеру, які підлягають грошовій оцінці - про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, при цьому не зазначено ціну позову, прохальна частина позовної заяви не містить конкретної суми, яку позивач просить стягнути з ПрАТ «КИЇВ-ДНІПРОВСЬКЕ МППЗТ», не наведено обґрунтованого розрахунку цієї суми. Відповідачем 15.03.2021 надіслано відповідь за вих. № 969 на адвокатський запит ОСОБА_2 № 03/03/21 аз від 03.03.2021 щодо надання інформації та документів щодо звільнення ОСОБА_1 , в якій містився оригінал довідки про середньомісячну заробітну плату ОСОБА_1 за останні два календарні місяці роботи, що передували звільненню.

У відбувшихся судових засіданнях позивач та його представник позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просили суд їх задовольнити.

Представник відповідача просив відмовити у задоволенні позову з причин його безпідставності та необґрунтованості.

Суд, вислухавши сторони, допивши свідків, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов таких висновків.

Згідно з вимогами ст. 264 Цивільного процесуального кодексу України (далі по тексту - ЦПК України) під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Судом встановлено, що відповідно до наказу за №230/ос від 05.10.2010 ОСОБА_1 був прийнятий на роботу до ПрАТ «КИЇВ-ДНІПРОВСЬКЕ МППЗТ» на посаду психолога відділу кадрів ВАТ «КИЇВ-ДНІПРОВСЬКЕ МППЗТ».

15.02.2013 згідно наказу № 22/ос позивач був переведений на посаду інженера з підготовки кадрів на цьому підприємстві.

02.06.2014 згідно наказу № 110/ос позивач був переведений на посаду інженера з обліку кадрів II категорії відділу кадрового забезпечення.

08.02.2016 згідно наказу № 22/ос позивач був переведений на посаду інженера з обліку кадрів I категорії відділу кадрового забезпечення.

01.09.2016 згідно наказу № 194-1/ос позивач був переведений на посаду заступника начальника відділу кадрового забезпечення.

20.07.2020 згідно наказу № 257/ос позивач був переведений на посаду заступника - начальника відділу кадрової роботи та мотивації персоналу апарату забезпечення діяльності.

24.12.2020 згідно наказу № 431/ос позивача, на підставі власноруч написаної заяви, було звільнено з займаної посади на підставі ст. 38 КЗпП України (за власним бажанням).

Заява позивача про звільнення його із займаної посади датована 24.12.2020 та в ній зазначено прохання звільнити позивача саме з 24.12.2020.

24.12.2020 позивач отримав від відповідача всі документи включаючи трудову книжку та наказ про звільнення.

На заяву позивача про поновлення на роботі датованої 24.12.2020, відповідач отримав її 20.01.2021 та листом від 26.01.2021 відмовив.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Трудовий договір, як указано у частині першій статті 21 КЗпП України, є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Статтею 36 КЗпП України визначено підстави припинення трудового договору, пунктом 4 якої передбачено, що підставами припинення трудового договору є розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39).

Спірним питанням у цій справі є можливість звільнення оскаржуваним наказом №431/ос від 24.12.2020 позивача із займаної посади за власним бажанням (ст. 38 КЗпП України), на підставі його заяви від 24.12.2020, а також її написання під вчиненим психологічним тиском.

При цьому, відповідно до статті 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору.

Пунктом 12 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 6 листопада 1992 року № 9 визначено, що у справах про звільнення особи за власним бажанням суди повинні перевіряти доводи працівника про те, що власник або уповноважений ним орган примусили його подати заяву про розірвання трудового договору.

Відповідно до правового висновку викладено в постанові Верховного суду від 04 листопада 2020 року по справі № 753/1181/18, за змістом статті 38 КЗпП України сторони трудового договору вправі домовитися про будь-який строк звільнення після подання працівником заяви про це в межах двотижневого строку. За наявності домовленості працівника можна звільнити навіть у день подачі заяви про звільнення. Таким чином, слід дійти висновку про те, що роботодавець, при звільненні за статтею 38 КЗпП України, вправі звільнити працівника з займаної посади на його прохання раніше двотижневого строку, без зазначення причин, але з зазначенням дати звільнення. Таким чином, слід дійти висновку про те, що роботодавець, при звільненні за статтею 38 КЗпП України, вправі звільнити працівника з займаної посади на його прохання раніше двотижневого строку, без зазначення причин, але з зазначенням дати звільнення.

Заява про звільнення ОСОБА_1 містить дату, з якої позивач мав намір припинити трудові обов`язки (24.12.2020 - в день її написання). При вказаних обставинах позивач не вправі був відкликати свою заяву до закінчення двох тижневого строку незалежно від строку трудового договору.

В матеріалах справи відсутні відповідні звернення до керівництва, або заяви, подані в порядку КПК, до органів поліції, прокуратури, тощо, про застосування до позивача відповідного психологічного або фізичного примусу з метою звільнення з роботи. Підвищення ж емоційно-психологічного стану, не можна вважати примусом до зазначеної дії. Про таке йдеться в пункті 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9.

Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 повідомили суду, що позивач не мав та не говорив їм про свій намір звільнятися. Також повідомили, що позивач був засмучений та знервований.

Водночас, допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_14 та ОСОБА_15 повідомили суду, що позивач не проявляв будь-яких проявів знервованості, а звільнився через те, що його не призначили на керівну посаду, як він того хотів.

Свідки також вказали, що будь-яких криків у день звільнення не чули, тому не можуть підтвердити факт насилля над позивачем під час написання заяви про звільнення.

За наслідком встановлених обставин, суд критично ставиться до показів свідків, оскільки ними надавались суперечливі покази, діаметрально протилежні висновки щодо одних і тих же обставин у розрізі поставлених питань та у рамках сторони спору за клопотанням якої вони були викликані.

Окрім того, обставини повідомлення свідками не підтверджуються жодним іншим доказом. Також всі показання ґрунтуються на розмовах з самим позивачем. Жоден із свідків не був присутній під час написання заяви про звільнення, відтак вони не можуть підтвердити чи спростувати факт примушення позивача щодо написання заяви про звільнення, так само як і факт відсутності волевиявлення позивача щодо звільнення.

Водночас, твердження позивача стосовно факту наявності психологічного тиску під час написання ним заяви на звільнення, перевірені судом, та, за відсутності інших доказів, з`ясовано, що позивач власноручно написав заяву про звільнення за власним бажанням з 24.12.2020 і матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що така заява була подана внаслідок вчинення на позивача тиску зі сторони ПрАТ «КИЇВ-ДНІПРОВСЬКЕ МППЗТ».

На момент складання заяви про звільнення за власним бажанням з 24.12.2020 в позивача існувало відповідне волевиявлення на припинення трудового договору за зазначеною підставою, а наступна зміна ним власного рішення не впливає на чинність вже досягнутої домовленості з роботодавцем, без згоди останнього на таку зміну.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що спірний наказ від №431/ос від 24.12.2020 про звільнення позивача відповідає вимогам чинного законодавства, підстави для його скасування відсутні.

Приписами чинного законодавства для роботодавця (власника або уповноваженого ним органу) не передбачено обов`язку поновлювати на роботі працівника за його заявою у разі звільнення його за власним бажанням, за відсутністю рішення про інше.

Доводи позивача про те, що особисті речі залишились в кабінеті в день звільнення не підтверджені належними доказами та не свідчать про його небажання звільнитися.

Відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та друга статті 77 ЦПК України).

Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно зі статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З огляду на встановлені у судовому засіданні фактичні обставини, суд дійшов висновку, що відсутня правова підстава, на яку посилається позивач, як на підставу для задоволення своїх позовних вимог, а саме - незаконне звільнення працівника. Зважаючи на викладене, позовні вимоги про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, та похідні від них (поновлення на роботі, стягнення коштів за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди) задоволенню не підлягають.

Враховуючи, що суд відмовив у задоволенні позовних вимог, судові витрати не підлягають стягненню з відповідачів на користь позивача.

На підставі викладеного та керуючись стст. 1 - 13, 17, 18, 76 - 82, 80, 89, 133, 141, 258, 259, 263-265, 268, 268, 272, 273, 354 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Київ-Дніпровське міжгалузеве підприємство промислового залізничного транспорту» про визнання протиправним звільнення, скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду через суд першої інстанції шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

СУДДЯ: КАЛІУШКО Ф.А.