Справа № 509/1177/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 листопада 2021 року Овідіопольський районний суд Одеської області у складі:

головуючого судді Козирського Є.С.,

за участю секретаря Лисенко О.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в смт. Овідіополь, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на агрегати і вузли та за позовом третьої особи з самостійними вимогами ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про витребування майна з чужого незаконного володіння,

ВСТАНОВИВ:

12 березня 2020 позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом в якому просив суд визнати право власності ОСОБА_1 (ІПН - НОМЕР_1 ) на агрегати і вузли до автомобілю-евакуатору «Iveco», 2017 року випуску, польські номерні знаки НОМЕР_2 , що були придбані за договором купівлі-продажу від 17 лютого 2020 року у ОСОБА_3 ; стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 ) судові витрати у розмірі 15 247,22 грн (з яких: судовій збір 4847,22 грн., витрати на правову допомогу 10 400,00 грн.).

В обґрунтування позову зазначив, що ОСОБА_1 займається фарбуванням і евакуацією автомобілів. Тому, для роботи він шукав відповідний автомобіль-евакуатор. 17.02.2020 року він прийшов до автосалону «Престиж», що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки часто клієнти поступали з цього автосалону. В автосалоні знаходилася жінка та чоловік, які пропонували придбати автомобіль-евакуатор «Iveco», 2017 року випуску, на польських номерах НОМЕР_3 , за 20 000 євро. Жінка виявилася громадянкою Республіки Польщі ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . При неї були усі необхідні документи: паспорт, права, технічний паспорт на автомобіль, ключі. ОСОБА_3 заявила, що вона є президентом фірми Bialska-Biala, що ліквідується, у зв`язку із чим, підприємство продає своє майно. Станіславському автомобіль сподобався, в результаті чого, домовився з ОСОБА_4 придбати автомобіль за 18 000 євро. Була складена купча. Станіславський передав 18000 євро, а ОСОБА_3 написала розписку на отримання коштів та передала автомобіль, технічний паспорт на автомобіль, ключі. ОСОБА_1 автомобіль поставив у свого знайомого. 26.02.2020 року до знайомого ОСОБА_1 прибув наряд поліції, який вилучив автомобіль і поставив автомобіль в Овідіопольському ВП ГУНП в Одеській області. Йому стало відомо, що поліцію викликали громадяни Республіки Польщі, які заявили, що даний автомобіль належить ним, що у них викрали цей автомобіль.В поліції ОСОБА_1 показали довідку, відповідно до якої автомобіль «Iveco», 2017 року випуску, н.з. НОМЕР_3 , 09.02.2020 року був оголошений у розшук. Але це не відповідає дійсності, оскільки згідно даних цієї довідки автомобіль 11 лютого 2020 року виїхав за кордон Польщі. Якщо автомобіль був в розшуку, то його б не випустили в з території Польщі. Громадяни Польщі, які звернулися із заявою до поліції,не надали жодного документу до поліції на підтвердження свого права власності на вказаний автомобіль. ОСОБА_1 вважає себе власником автомобілю, що підтверджено договором купівлі-продажу, розпискою, наявністю технічного паспорту на автомобіль, знаходженням автомобіля у ОСОБА_1

ОСОБА_1 сплатив кошти обумовлені договором купівлі-продажу, а ОСОБА_3 передала автомобіль. Тобто умови договору купівлі-продажу від 17.02.2020 року виконані. У подальшому, ОСОБА_1 стало відомо, що він не зможе зареєструвати автомобіль на себе, оскільки ОСОБА_5 надала не усі необхідні документи. Виходить, що ОСОБА_1 придбав не автомобіль, а вузли і агрегати для автомобілю. Однак, в договорі купівлі-продажу від 17 лютого 2020 року визначено, що був проданий автомобіль. В зв`язку із чим, необхідно встановити, що за договором купівлі-продажу були придбані вузли і агрегати до автомобілю-евакуатору «Iveco», 2017 року випуску, польські номерні знаки НОМЕР_3 . У зв`язку із чим, змушений звернутися з вказаним позовом до суду.

В подальшому до суду звернулася третя особа ОСОБА_6 з позовом до ОСОБА_1 , особа, яка бере участь у справі: ОСОБА_3 , про витребування майна з чужого незаконного володіння. В обґрунтування якого зазначив, що власником транспортного засобу є банк ING LEASE (POLSKA) у якого позивач ОСОБА_6 придбав зазначений автомобіль у лізинг. Зазначений транспортний засіб було викрадено Dorszynska Wioletta Anna з території республіки Польща, шляхом оформлення договору оренди. Транспортний засіб марки «Iveco», 2017 року випуску, н.з. НОМЕР_3 перебуває у міжнародному розшуку. Безпідставним та необґрунтованим є твердження, що ОСОБА_1 є власником транспортного засобу, так як зазначений не зареєстровано на території України, а відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, власником якого є банк ING LEASE (POLSKA). У зв`язку із чим, просить суд витребувати у ОСОБА_1 на користь позивача ОСОБА_2 автомобіль «IVECO», 2017 року випуску, державний знак НОМЕР_2 .

ОСОБА_1 надав суду відзив на позовну заяву третьої особи - ОСОБА_6 , в якому просить суд відмовити в задоволені позову ОСОБА_7 , оскільки до суду звернулась неналежна особа.

В ході розгляду справи, 18.09.2020 року в судовому засіданні було встановлено, що ОСОБА_3 померла. На підтвердження факту смерті ОСОБА_3 ,представник ОСОБА_2 надав копії постанови прокурора про зупинення розслідування від 30.06.2020 року та копію стислого Витягу з акту про смерть.

При подачі позову ОСОБА_1 не володів усім об`ємом документів, оскільки придбав майно у ОСОБА_3 . Після звернення ОСОБА_2 з позовом до суду, ОСОБА_1 ознайомився з документами, на підставі яких ОСОБА_2 вважає, що він є власником автомобілю, незважаючи на те, що документи не посвідчені належним чином.

Оскільки ОСОБА_1 не знав і не міг знати обставин придбання ОСОБА_4 автомобілю на час звернення з позовною заявою, не отримав посвідчених належним чином документів про смерть ОСОБА_3 , про право користування автомобілем ОСОБА_8 , про перетинання кордону України ОСОБА_3 разом з автомобілем, то ОСОБА_1 не знав і не міг знати про необхідність залучення до участі у справі в якості відповідача ОСОБА_2 , так я к вирішення спору торкається його інтересів, а ОСОБА_9 виключити у зв`язку зі смертю.

У зв`язку із чим, ОСОБА_1 звернувся до суду із уточненою позовною заявою до ОСОБА_2 в якій зазначив, що впевнений, що придбав автомобіль на законних підставах оскільки при перетинанні кордону митні органи, прикордонники перевіряли законність володіння автомобілем ОСОБА_4 , знаходженням автомобілю і ОСОБА_3 у розшуку.

Просить суд визнати право власності ОСОБА_1 (ІПН - НОМЕР_1 ) на агрегати і вузли до автомобілю-евакуатору «Iveco», 2017 року випуску, польські номерні знаки НОМЕР_2 , що були придбані за договором купівлі-продажу від 17 лютого 2020 року у ОСОБА_3 ; стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 ) судові витрати у розмірі 15 247,22 грн (з яких: судовій збір 4847,22 грн., витрати на правову допомогу 10 400,00 грн.).

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, представник позивача адвокат Гузь Г.В. надав заяву про розгляд справи за відсутністю позивача та його представника.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, представник ОСОБА_2 адвокат Савенков О.С. надав заяву про розгляд справи за відсутністю ОСОБА_2 та його представника.

Суд, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на агрегати і вузли та в задоволенні позову третьої особи з самостійними вимогами ОСОБА_6 до ОСОБА_1 про витребування майна з чужого незаконного володіння слід відмовити з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу (ст.16 Цивільного кодексу України). Об`єктами права власності є будь-які речі (майно).

На підставі ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів.

Як вбачається з вимог ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно вимог ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Щодо позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на агрегати і вузли, суд зазначає наступне.

В позові ОСОБА_1 зазначає, що 17.02.2020 року прийшов до автосалону « ІНФОРМАЦІЯ_2 », який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки часто клієнти з цього автосалону зверталися до ОСОБА_1 , так як останній займається фарбуванням і евакуацією автомобілів.

В автосалоні знаходилася жінка та чоловік, які пропонували придбати автомобіль-евакуатор «IVECO», 2017 року випуску, на польських номерах НОМЕР_2 , за 20 000 євро. Оскільки ОСОБА_1 шукав автомобіль-евакуатор, то він зацікавився цим питанням.

Жінка виявилася громадянкою Республіки Польщі ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . При ній були усі необхідні документи: паспорт, права, технічний паспорт на автомобіль. DorszynskaWiolettaAnna заявила, що вона є президентом фірми BIALSKA-BIALA, що ліквідується. В зв`язку з чим, підприємство продає своє майно.

Сторони домовилися про продаж автомобіля за 18 000 євро.

Була складена купча. ОСОБА_11 передав 18 000 євро, а DorszynskaWiolettaAnna написала розписку на отримання коштів, передала автомобіль, технічний паспорт на автомобіль та ключ. ОСОБА_1 автомобіль залишив у свого знайомого.

26.02.2020 року до знайомого ОСОБА_1 прибув наряд поліції, який вилучив автомобіль, і поставив його в Овідіопольському ВП ГУНП в Одеській області, де даний транспортний засіб знаходиться до теперішнього часу.

В поліції ОСОБА_1 повідомили, що поліцію викликали громадяни Республіки Польщі, які заявили, що даний автомобіль знаходиться у розшуку, в зв`язку з угоном, також ознайомили з довідкою, згідно якої автомобіль «IVECO», 2017 року випуску, державний знак НОМЕР_2 , 09.02.2020 року був оголошений в розшук. ОСОБА_1 вважає, що це не відповідає дійсності, т.я. згідно даних цієї довідки автомобіль 11.02.2020 року виїхав за кордон Польщі. У випадку знаходження автомобіля у розшуку з 09.02.2020 року, даний транспортний засібне випустили б з території Польщі.

25.02.2020 року Dorszynska Wioletta Anna в`їхала в Польщу. У випадку знаходження автомобіля та Dorszynska Wioletta Anna в розшуку, то ні автомобіль, ні ОСОБА_12 не змогли б виїхати з Польщі, а після остання не змогла б повернутися.

ОСОБА_1 , вважає себе власником вказаного автомобіля, що підтверджено договором купівлі-продажу, розпискою, наявністю технічного паспорту на автомобіль, знаходженням автомобіля у ОСОБА_1 .

Так, з наявних у матеріалах справи письмових доказів, вбачається, що власником транспортного засобу «IVECO», 2017 року випуску, державний знак НОМЕР_2 - є банк ING LEASE (POLSKA) у якого ОСОБА_6 придбав зазначений автомобіль у лізинг, що підтверджується договором оперативного лізингу № 844963-ST-0 від 24.04.2017 року, укладений між Лізингодавцем - ING LEASE (POLSKA) SP.Z O.O. та Лізингоодержувачем Томаш Кжиштала. (а.с. 40-43)

Зазначене також підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу № НОМЕР_4 , відповідно до якого власником транспортного засобу «IVECO», державний знак НОМЕР_2 - є банк ING LEASE (POLSKA). (а.с. 24)

В подальшому 07.02.2020 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_4 був укладений договір на оренду автомобіля «IVECO», державний знак НОМЕР_2 . (а.с. 31-35)

В матеріалах справи наявна копія договору продажу автомобіля, а саме : транспортного засобу «IVECO», 2017 року випуску, державний знак НОМЕР_2 , від 17.02.2020 року, укладений між продавцем - ING LEASE (POLSKA), підписаний Dorszynska та покупцем ОСОБА_1 (а.с.6)

В позовній заяві ОСОБА_1 зазначає, що він не може зареєструвати автомобіль на себе, оскільки Доржинська надала не усі необхідні документи. Таким чином, ОСОБА_1 придбав не автомобіль, а вузли і агрегати для автомобіля, однак в договорі купівлі-продажу від 17 лютого 2020 року визначено, що був проданий автомобіль. В зв`язку з чим,необхідно встановити, що за договором купівлі-продажу були придбані вузли і агрегати до автомобіля-евакуатора «IVECO», 2017 року випуску, державний знак НОМЕР_2 .

В матеріалах справи наявний лист власника автомобіля «IVECO», 2017 року випуску, державний знак НОМЕР_2 - ING LEASE (POLSKA), яким лізингодавець просить передати спірний транспортний засіб саме ОСОБА_2 (а.с. 171)

З наданого договору купівлі-продажу від 17.02.2020 вбачається, що він укладений між ING LEASE (POLSKA) та ОСОБА_1 . За умовами якого, ING LEASE (POLSKA) передав на користь покупця власність транспортного засобу, а ОСОБА_1 фіксує одержання транспортного засобу та підтверджує, що ознайомився з технічним станом транспортного засобу, встановлена ціна 18000 євро. Також в договорі наявні підписи: продавець - ОСОБА_13 , покупець ОСОБА_1 .

Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, що надає можливість володіти, користуватися і розпоряджатися своїм майном. Вказане закріплено в ст.ст. 316, 317 Цивільного кодексу України.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ст. 328 Цивільного кодексу України).

Відповідно до положень ст. 392 Цивільного кодексу України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Отже, відповідно до ст.392 ЦК України особа має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності: 1) якщо це право оспорюється або не визнається іншими особами (за умови, що позивач не перебуває з цими особами у зобов`язальних відносинах, оскільки права осіб, які перебувають у зобов`язальних відносинах, повинні захищатися за допомогою відповідних норм інституту зобов`язального права); 2) у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Позов про визнання права власності це позадоговірна вимога власника майна про констатацію перед третіми особами факту приналежності позивачу права власності на спірне майно, не з`єднане з конкретними вимогами про повернення майна чи усунення інших перешкод, не зв`язаних з позбавленням володіння. Позови про визнання права власності спрямовані на усунення перешкод у здійсненні власником (чи титульним власником) свого права і виключення домагань на приналежне власнику майно за допомогою підтвердження в судовому порядку факту приналежності йому спірного майна на праві власності.

Зазначений позов може бути заявлений власником індивідуально-визначеної речі, що як володіє, так і не володіє нею (якщо при цьому не ставиться питання про її повернення), права якого оспорюються, заперечуються чи не визнаються третьою особою, що не знаходиться з власником у зобов`язальних чи інших відносних відносинах із приводу спірної речі. Правом на подібний позов володіє і титульний власник майна. Як відповідач виступає третя особа, що як заявляє про свої права на річ, так і не пред`являє таких прав, але не визнає за позивачем речового права на майно.

Підставою позову є обставини, що підтверджують наявність у позивача права власності чи іншого права на майно. Необхідною умовою захисту права власності шляхом його визнання служить підтвердження позивачем своїх прав на майно. Це може випливати із представлених їм правовстановлюючих документів, показань свідків, а також будь-яких інших доказів, що підтверджують приналежність позивачу спірного майна. Якщо майно знаходиться у володінні позивача, його права на майно захищає презумпція правомірності фактичного володіння.

Отже, за таких умов, вимоги про визнання права власності є лише передумовою для досягнення позивачем кінцевої мети позову. Також спеціальне визнання судом права власності на майно необхідне тоді, коли щодо його належності у позивача відсутні правовстановлюючі документи, і це право оспорює відповідач.

Відповідно до ст.. 655 ЦК України договір купівлі-продажу - це угода, за якою продавець (одна сторона) зобов`язується передати майно у власність покупцеві (другій стороні), а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

Правове регулювання відносин, пов`язаних з купівлею-продажем транспортних засобів, здійснюється на підставі положень ЦК України з урахуванням загальних положень про договір та спеціальних правил, закріплених у відповідних положеннях Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07 вересня 1998 року №1388 (далі Порядок реєстрації), які визначають певні особливості укладення, виконання та правові наслідки невиконання відповідних договорів.

За змістом пункту 8 наведеного Порядку реєстрації (в редакції, чинній станом на день відчуження спірного автомобілю 30 серпня 2018 року) державна реєстрація (перереєстрація) транспортних засобів проводиться на підставі заяв власників, поданих особисто або уповноваженим представником, і документів, що посвідчують їх особу, підтверджують повноваження представника (для фізичних осіб - нотаріально посвідчена довіреність), а також правомірність придбання, отримання, ввезення, митного оформлення (далі - правомірність придбання) транспортних засобів, відповідність конструкції транспортних засобів установленим вимогам безпеки дорожнього руху, а також вимогам, які є підставою для внесення змін до реєстраційних документів.

Документами, що підтверджують правомірність придбання транспортних засобів, їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, є, зокрема, оформлені в установленому порядку: договори, укладені на товарних біржах на зареєстрованих в уповноваженому органі МВС бланках; укладені та оформлені безпосередньо в сервісних центрах МВС у присутності адміністраторів таких органів договори купівлі-продажу (міни, поставки), дарування транспортних засобів, а також інші договори, на підставі яких здійснюється набуття права власності на транспортний засіб; нотаріально посвідчені договори купівлі-продажу (міни, поставки), дарування транспортних засобів, а також інші договори, на підставі яких здійснюється набуття права власності на транспортний засіб; договір комісії між власником транспортного засобу і суб`єктом господарювання, який за таким договором є комісіонером, та договір купівлі-продажу транспортного засобу, за яким продавцем є такий суб`єкт господарювання, які підписані від імені суб`єкта господарювання уповноваженою особою та скріплені печаткою (за її наявності), - у разі продажу транспортних засобів суб`єктами господарювання, що здійснюють оптову та/або роздрібну торгівлю транспортними засобами на підставі договору комісії, укладеного з власником транспортного засобу.

За матеріалами справи судом встановлено, що на момент укладення договору купівлі-продажу від 17.02.2020 року банк ING LEASE (POLSKA), який є власником автомобіля «IVECO», 2017 року випуску, нікого не уповноважував на укладення такого договору від його імені. Та не мав жодного відношення до самого правочину.

ОСОБА_1 , вважає себе власником вказаного автомобіля, що підтверджено договором купівлі-продажу та розпискою.

Суд вважає, що вказаний договір купівлі-продажу не є належним доказом, оскільки судом встановлено, що вказаний автомобіль належить іншій особі, а отже, на час укладення договору купівлі-продажу автомобіля «IVECO», 2017 року випуску, Dorszynska не мала повноважень на укладення такого договору та відповідно не мала права відчужувати його.

Судом встановлено, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами наявність у нього права власності на вузли і агрегати для автомобіля. Тобто, позивачем не доведено, що заявлена позовна вимога, є саме вимогою володіючого майном власника, в зв`язку із чим суд приходить до висновку про необхідність відмови у вказаному позові.

Щодо позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про витребування майна з чужого незаконного володіння, суд зазначає наступне.

Статтею 387 ЦК України визначено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Витребування власником свого майна з чужого незаконного володіння здійснюється шляхом подання віндикаційного позову. Віндикаційний позов - це позов власника про повернення йому майна, що вибуло з його володіння, який пред`являється до особи, у незаконному володінні якої знаходиться це майно.

Предметом віндикаційного позову є не будь-яке майно. А лише те, яке визначене індивідуальними ознаками, і це випливає із сутності даного позову, спрямованого на повернення власнику того самого майна, що вибуло з його володіння.

Об`єктом віндикаційного позову може бути індивідуально визначене майно, яке існує в натурі на момент подання позову.

Таким чином, із чужого незаконного володіння може бути витребувано лише індивідуально визначена річ.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 184 ЦК України річ є визначеною індивідуальними ознаками, якщо вона наділена тільки їй властивими ознаками, що вирізняють її з поміж інших однорідних речей, індивідуалізуючи її. Речі, визначені індивідуальними ознаками, є незмінними.

Позивачем у віндикаційному позові може бути власник майна (фізична особа), або особа, яка хоч і не є власником майна, але володіє ним на підставах, встановлених законом чи договором. Відповідачем за таким позовом є особа, яка незаконно володіє майном (незалежно від того, чи заволоділа вона майном незаконно сама, чи придбала його у особи, яка не мала права його відчужувати), тобто заволоділа ним без відповідної правової підстави. Незаконність володіння майном відповідачем повинна бути доведена позивачем у суді, оскільки законодавство презюмує добросовісне (правомірне) володіння чужим майном, якщо інше не випливає з закону або не встановлено за рішенням суду. Отже, за таким позовом позивач має підтвердити своє право власності на витребуване майно, факт вибуття майна з його володіння, наявність майна у незаконному володінні відповідача, відсутність у відповідача правових підстав для володіння майном.

Пунктом 19 Постанови Пленуму ВССУ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» застосовуючи положення статті 387 ЦК, суди повинні виходити з того, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним і в якої майно фактично знаходиться та є індивідуально визначеним.

Пунктом 23 цієї Постанови визначено, що відповідно до статті 387 ЦК та частини третьої статті 10 ЦПК особа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача. При цьому суди повинні мати на увазі, що право власності на рухоме майно доводиться за допомогою будь-яких передбачених процесуальним законодавством доказів, що підтверджують виникнення такого права у позивача.

Відповідно до матеріалів справи власником транспортного засобу є лізингова компанія ING LEASE (POLSKA). Матеріали справи містять у собі листи від ING LEASE (POLSKA) надані на запити представників ОСОБА_14 та ОСОБА_1 (а.с. 156-160, 166-175)

Відповідно до зазначених листів, договір лізингу між ING LEASE (POLSKA) та ОСОБА_15 розірвано, при цьому власник просить передати транспортний засіб саме ОСОБА_2 .

Судом встановлено, що ING LEASE (POLSKA) було відомо про розгляд справи Овідіопольським районним судом Одеської області, при цьому з самостійними вимогами ING LEASE (POLSKA) до суду не звернулось. Суд не має права самостійно виходити за межи позовних вимог та вирішувати питання щодо прав осіб, які не є сторонами у справі.

Таким чином, суд, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, дійшов висновку, що зібрані у справі докази та їх належна оцінка вказують на те, що позивачем не підтверджено своїх доводів відповідними доказами, які б могли бути підставою для задоволення його вимог, а тому у задоволенні позову слід відмовити.

Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Відповідно до п. 6постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю змагальні документ, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод.

Рішенням Європейського суду з прав людини від 19 квітня 1993 року у справі «Краска проти Швейцарії» встановлено: «Ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважать важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути «почуті», тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов`язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами».

Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Керуючись ст. 3, 4, 5, 10, 12, 13, 17, 18, 76-81, 258-259, 263-265, 352, 354-355 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на агрегати і вузли відмовити.

В задоволенні позову третьої особи з самостійними вимогами ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , про витребування майна з чужого незаконного володіння відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку, шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня проголошення рішення.

У випадку, якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складений 03.11.2021 року.

Суддя: Є. С. Козирський