ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4570/21 Справа № 202/944/19 Головуючий у першій інстанції: Слюсар Л. П. Суддя-доповідач: Красвітна Т. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 жовтня 2021 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Красвітної Т.П.,

суддів: Свистунової О.В., Єлізаренко І.А,

при секретарі Догоновій О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу по апеляційній скарзі ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітнього сина ОСОБА_2 , на рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 28 січня 2021 року по справі за позовом ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітнього сина ОСОБА_2 , до Дніпровської міської ради, Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради, третя особа - Орган опіки та піклування Індустріальної районної у місті Дніпрі ради, про визнання права користування та постійного проживання в житловому приміщенні гуртожитку,-

ВСТАНОВИЛА:

У лютому 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з даним позовом в своїх інтересах та в інтересах малолітнього сина ОСОБА_2 , посилаючись на те, що її позов стосується захисту її та малолітнього сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , права на користування та постійне проживання в житловому приміщенні гуртожитку, що є об`єктом права комунальної власності, - окремій відособленій кімнаті АДРЕСА_1 , в яку вони були на правових підставах вселені для постійного проживання в якості членів сім`ї наймача житлової площі - батька позивача ОСОБА_3 . Позивачі фактично проживають у вказаному гуртожитку протягом тривалого часу з веденням з наймачем за його життя спільного господарства. Позивачі не мають власного житла та не використали право на безоплатну приватизацію державного житлового фонду. ОСОБА_3 вселився в кімнату на підставі ордеру на житлову площу в гуртожитку переселенського фонду №64 від 20 липня 2005 року на право заняття житлової площі в гуртожитку переселенського фонду за адресою: АДРЕСА_2 на постійне проживання. Свого житла у позивача із батьком не було. Вселення в кімнату проводилось комендантом гуртожитку, яка визначила їм житлову площу для проживання - це була відособлена кімната для окремого проживання НОМЕР_7 на 4-му поверсі, площею 18,9 кв.м. Комендант особисто показала кімнату, пояснивши, що кімната знаходиться в занедбаному стані, потребує ремонту, тому вони повинні самі зробити ремонт, передала їм ключ від вхідних дверей та сказала, щоб батько отримав в бухгалтерії КП «Жилсервіс-3» особистий рахунок, згідно з яким буде щомісячно проводитися розрахунок та надаватися повідомлення на сплату житлово-комунальних послуг (квартирної плати із розрахунку за 1 кв. м, електроенергії згідно з лічильником, вивезення відходів), та уклав договір із МКП «Дніпропетровські міські теплові мережі» на оплату опалення та постачання гарячої води, що батьком і було зроблено. Повідомлення на оплату комунальних послуг надавалося щомісячно бухгалтерією, договір на оплату опалення було укладено 15 листопада 2005 року. В 2005 році позивач закінчувала середню школу, тому матеріально сім`ю забезпечував батько, працюючи водієм автомобіля КАМАЗ в ТОВ «Альбатрос». В той же час ведення домашнього господарства повністю було покладене на неї: позивач купляла продукти, готувала щоденну їжу, збирала обов`язкові обіди батькові на роботу, прибирала в кімнаті, прала та виконувала іншу домашню роботу. Після вселення вона разом із батьком зробили поточний ремонт кімнати: зашпаклювали стіни, стелю, підлогу, вікна та двері, замінили шпалери, побілили стелю, пофарбувати вікна, двері та підлогу. Матеріали для ремонту придбали за свої кошти, всі роботи також виконали самі. Поступово протягом кількох років в кімнату було придбано все необхідне для проживання - кухонні меблі, меблеву стінку в кімнату, побутову техніку, телевізор, посуд, гардини, покривала, білизну та інше. Пізніше в 2010 році повторили поточний ремонт. На початку 2011 року позивач завагітніла. Відношення із чоловіком ОСОБА_4 складалися не дуже вдало. До народження сина вони разом майже не проживали, однак 25 листопада 2011 року за три дні до пологів за наполяганням батька шлюб зареєстрували, але вже через кілька місяців припинили спільне проживання, бо свого житла в чоловіка не було, проживати всім в одній кімнаті в гуртожитку було дуже складно, а вона не могла залишити батька, бо його здоров`я почало погіршуватися, він потребував допомоги та піклування. ІНФОРМАЦІЯ_1 позивач народила сина ОСОБА_2 . Після цього протягом семи років вона продовжувала проживати з батьком та з сином ОСОБА_2 у спірній кімнаті. У вересні 2013 року вони влаштували ОСОБА_2 в ясла-садок №265, який знаходиться в будинку АДРЕСА_4 , недалеко від місця проживання. Садок син відвідував до серпня 2018 року, а потім перейшов на навчання до СШ №121. 23 січня 2017 року позивач влаштувалася на постійну роботу в Приватне виробничо-торгівельне підприємство «Гольфстрім», яке також знаходиться недалеко від місця проживання по АДРЕСА_5 . За час спільного проживання батько кілька разів звертався до адміністрації КП «Жилсервіс- 3», на обслуговуванні якого знаходився гуртожиток, для вирішення питання про її реєстрацію. Навіть починав збирати документи, які потрібно було надати: про відсутність заборгованості по комунальним платежам, про відсутність житла на праві власності, але потім виникало чергове погіршення здоров`я, що перешкоджало йому довести вирішення цього питання до кінця. В 2017 році позивач разом з батьком почали готувати документи для приватизації житла, але в усіх закладах батько повинен був з`являтися особисто, що йому було робити важко, тому що він майже не виходив з дому, тому вони не встигли довести цю справу до кінця, у зв`язку із смертю батька. ІНФОРМАЦІЯ_3 у віці 60 років батько позивача помер. За свої кошти і своїми силами ОСОБА_1 поховала його і виконала всі необхідні обряди. Після смерті батька позивач з сином продовжують проживати в тій же кімнаті гуртожитку, де вони всі разом проживали до його смерті, позивач повністю утримує кімнату, оплачує всі необхідні платежі - квартирну плату та комунальні послуги, заборгованості по цим платежам немає. Позивач неодноразово зверталася до адміністрації КП «Жилсервіс-5» Дніпровської міської ради для вирішення питання про реєстрацію її із сином за місцем фактичного постійного проживання в кімнаті АДРЕСА_1 як членів сім`ї наймача квартири - батька ОСОБА_3 , на що їй було відмовлено, у зв`язку із тим, що для вирішення цього питання їй потрібно звернутися до Дніпровської міської ради, та запропоновано виселитися із зазначеної кімнати разом із малолітнім сином. В міській раді позивача направили для вирішення цього ж питання до Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради, куди нею також була подана заява про реєстрацію за місцем фактичного проживання, у спірній кімнаті як членів сім`ї батька ОСОБА_3 , однак і ця заява не була задоволена. В кімнату НОМЕР_7 гуртожитку позивачка вселилась разом із батьком як член його сім`ї - його донька із його згоди для постійного проживання в кінці липня 2005 року, а її малолітній син ОСОБА_2 - із часу народження ІНФОРМАЦІЯ_1 як його онук (ст. 64 ЖК України, ст. 3 Сімейного кодексу України). Проживали і проживають разом однією сім`єю із часу вселення і по теперішній час, тривалий час аж до смерті батька вели спільне господарство. Зазначена кімната є їх єдиним постійним місцем проживання, іншого житла не мають, вважають кімнату в гуртожитку своїм житлом. Тому позивач просила визнати за ОСОБА_1 , та малолітнім сином ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , право на користування та постійне проживання в житловому приміщенні гуртожитку, що є об`єктом права комунальної власності, - окремій відособленій кімнаті АДРЕСА_1 .

Рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 28 січня 2021 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , в своїх інтересах та в інтересах малолітнього сина ОСОБА_2 , посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, ставить питання про скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового судового рішення про задоволення позовних вимог.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення, виходячи з наступного.

Встановлено судом та стверджується зібраними у справі доказами, що будівля гуртожитку за адресою по АДРЕСА_2 рішенням VI сесії Дніпропетровської міської ради №35/24 від 30 травня 2012 року передана на баланс Комунального підприємства «Жилсервіс-5», у зв`язку з припиненням юридичної особи КП Дніпропетровської міської ради "Жилсервіс-3" шляхом його ліквідації (а.с. 120-121 т.1).

Згідно Постанови Верховної Ради України від 19.05.2016 року №1375-VII місто Дніпропетровськ перейменовано у місто Дніпро.

Відповідно до копії технічного паспорту на гуртожиток по АДРЕСА_2 , виготовленого КП ДМБТІ Дніпропетровської міської ради 25.06.2011 року, власником гуртожитку є Територіальна громада міста в особі Дніпропетровської міської ради (а.с. 122-124 т.1).

Згідно плану ІV поверху будинку по АДРЕСА_1 має площу 18,5 кв.м. (а.с. 122-124 т.1).

Власником гуртожитку по АДРЕСА_2 , загальною площею 6263,2 кв.м., житловою площею 3084,5 кв.м., ганки літ.а, а1, є територіальна громада міста Дніпропетровська в особі Дніпропетровської міської ради (комунальна власність, реєстраційний номер майна - 3586631), що також підтверджується інформаційною довідкою з Реєстру прав власності на нерухоме майно №193309192 від 16.12.2019 року (а.с. 163 т.1).

Батьком позивача ОСОБА_1 є ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про народження Серія НОМЕР_1 та копією свідоцтва про шлюб Серія НОМЕР_2 (а.с. 24, 25 т.1).

ОСОБА_3 в гуртожиток в будинку АДРЕСА_2 був вселений на підставі ордеру №64 від 20.07.2005 року, виданого Управлінням житлового господарства Дніпропетровської міської ради (а.с. 6, 7 т.1).

Згідно з довідкою №1405 від 24.04.2019 року, виданою КП «Жилсервіс-5» ДМР, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , склад родини 1 ( ОСОБА_3 ), зареєстрований в АДРЕСА_4 , мешкає в кімнаті НОМЕР_7, у кімнаті НОМЕР_7 зареєстрованих не значиться.

Відповідно до довідки КП «Жилсервіс-5» ДМР від 23.04.2019 року, ОСОБА_3 (на його ім`я) на 1 особу, у гуртожитку за адресою: АДРЕСА_1 був відкритий особистий рахунок № НОМЕР_3 у КП «Жилсервіс-5» ДМР з 01.09.2012 року; закритий з 01.06.2018 року.

ІНФОРМАЦІЯ_1 у позивача народився син ОСОБА_2 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_4 , виданого Індустріальним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис №1298, батьками є: батько ОСОБА_4 , мати ОСОБА_1 (а.с. 33 т.1).

Згідно з довідкою про реєстрацію місця проживання особи від 19.11.2018 року №11699 за відомостями відділу формування та ведення реєстру територіальної громади Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, ОСОБА_2 , станом на 28.11.2011 року зареєстрованим не значиться (а.с. 34 т.1).

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_3 помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серія НОМЕР_5 , виданого 19 жовтня 2018 року Індустріальним районним у місті Дніпрі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, про що складено актовий запис 19 жовтня 2018 року №1084 (а.с. 19 т.1).

Крім того, згідно інформаційної довідки з Реєстру прав власності на нерухоме майно №193309929 від 16.12.2019 року, позивач ОСОБА_1 має у власності домоволодіння АДРЕСА_8 , загальною площею 91,6 кв.м., житловою 47,2 кв.м., площа земельної ділянки по фактичному користуванні 665 кв.м., на підставі договору дарування №1274 від 23.06.2009 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Дубовенко В.О. (а.с. 164 т.1).

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно частини 1, 2 статті 128 ЖК УРСР порядок надання жилої площі в гуртожитках визначається цим Кодексом та іншими актами законодавства України. Жила площа в гуртожитку надається одиноким громадянам і сім`ям, які мають право проживати у гуртожитках, за рішенням адміністрації підприємства, установи, організації або органу місцевого самоврядування, у власності чи управлінні яких перебуває гуртожиток.

Статтею 129 ЖК України встановлено, що на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації, орган місцевого самоврядування видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу в гуртожитку.

У абзаці першому пункту 10 Розділу II Примірного положення про гуртожитки, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 3 червня 1986 року №208 (чинного на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер (додаток), який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу. Ордер може бути виданий лише на вільну жилу площу.

Отже, ордер на жилу площу в гуртожитку може бути видано лише на вільну жилу площу за спільним рішенням адміністрації та відповідного профспілкового комітету підприємства, установи, організації, і цей ордер є єдиною підставою для вселення в жиле приміщення.

На підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення (частина 1 ст. 58 ЖК Української РСР).

Також, статтею 1 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» передбачено, що сфера дії цього Закону поширюється на громадян, які не мають власного житла, більше п`яти років на законних підставах зареєстровані за місцем проживання у гуртожитках та фактично проживають у них.

Тобто законом передбачено, що під захист підпадають особи, які дотримали певних умов, зокрема відсутність в особи власного житла; правомірність її проживання в гуртожитку та користування гуртожитком; реєстрація за місцем проживання у гуртожитку більше 5 років на законних підставах; фактичне проживання протягом п`яти років за місцем реєстрації в гуртожитку.

Таким чином, однією із умов є реєстрація за місцем проживання у гуртожитку більше 5 років на законних підставах або фактичне проживання протягом п`яти років за місцем реєстрації в гуртожитку.

Другою обставиною, з якою пов`язане право на захист особи відповідно до вищезазначеного Закону, є правомірність її проживання в гуртожитку та користування гуртожитком. При цьому Закон не містить визначення "законні підстави".

Для вирішення питання, чи на законних підставах позивач мешкає у гуртожитку, суд виходить з загальних норм матеріального права, які регулюють питання вселення у гуртожиток та набуття права користування житловою площею у ньому.

Згідно із частинами п`ятою та шостою статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 був вселений в гуртожиток в будинку АДРЕСА_2 на підставі ордеру №64 від 20.07.2005 року, виданого Управлінням житлового господарства Дніпропетровської міської ради. В ордері кімната зазначена не була. ОСОБА_3 був вселений та мешкав кімнаті НОМЕР_7 , та був зареєстрованим у кім. НОМЕР_8. За час проживання ОСОБА_3 в кімнаті НОМЕР_7 не зареєструвався.

При цьому, ОСОБА_1 на праві приватної власності на підставі договору дарування від 23.06.2009 року, серія ВМІ №098003, реєстраційний номер 1274, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Дубовенко В.О., належить домоволодіння АДРЕСА_8 , загальною площею 91,6 кв.м., житловою 47,2 кв.м., площа земельної ділянки по фактичному користуванні 665 кв.м.

У вказаному вище домоволодінні по АДРЕСА_8 позивач була зареєстрована у період з 14.04.2005 року по 19.11.2018 року, що підтверджується копією її паспорту серії НОМЕР_6 , виданого Кіровським РВ ДМУ ГУ МВС України в Дніпропетровській області 01.03.2012 року (а.с. 22 т.1).

Тобто позивач знялася з реєстрації лише після смерті свого батька ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , що, в свою чергу, спростовує твердження позивача про відсутність у неї та її дитини іншого житла, крім кімнати гуртожитку, що надавалась за життя її батьку ОСОБА_3 .

Докази належності позивачу ОСОБА_1 на праві власності домоволодіння АДРЕСА_8 були надані суду представником Дніпровської міської ради (а.с. 162-164 т.1).

Відповідно до п. 4 ч.2 ст. 43 ЦПК України учасник справи зобов`язаний подати усі наявні у них докази в порядку та в строки встановлені законом або судом, не приховувати докази.

Колегія звертає увагу, що позивач ОСОБА_1 має у приватній власності житловий будинок АДРЕСА_8 , загальною площею 91,6 кв.м., житловою 47,2 кв.м., площа земельної ділянки по фактичному користуванні 665 кв.м., та на обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов відповідно до статті 34 Житлового кодексу Української РСР не перебувала.

Відповідно до ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає (частини 1-4 статті).

Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає (частина друга статті 3 СК України).

Відповідно до частини 2 статті 18 Закону «Про охорону дитинства», діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Отже, малолітня дитина не може самостійно обирати місце свого проживання та має право проживати за зареєстрованим місцем проживання будь-кого з батьків, дитина може реалізувати своє право лише за досягнення певного віку.

Місце проживання малолітнього ОСОБА_2 станом на 28.11.2011 року не зареєстроване, а зареєстрованим місцем проживання його матері до 19.11.2018 року було домоволодіння АДРЕСА_8 .

В той же час, жодної інформації щодо місця проживання батька дитини ОСОБА_4 - суду не надано.

Акт оцінки потреб сім`ї від 05.12.2018 року, який долучений до позовної заяви, складений після зняття ОСОБА_1 з реєстрації з попереднього місця проживання (а.с. 42-49 т.1). У довідці КЗО «Дошкільний навчальний заклад (ясла-садок) №265» Дніпровської міської ради від 24.01.2019 року №9 не зазначено період відвідування дитячого садку ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 35 т.1).

Як зазначалось вище, місцем проживання дитини, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків, то відповідно малолітній ОСОБА_2 повинен проживати з матір`ю або з батьком дитини.

Виходячи з викладеного, надавши належної оцінки представленим у справі доказам, у їх сукупності; приймаючи до уваги наявність у позивача ОСОБА_1 власного житла - домоволодіння АДРЕСА_8 , в якому вона була зареєстрована в період з 14.04.2005 року по 19.11.2018 року, - колегія приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову про визнання за ОСОБА_1 , та її малолітнім сином ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , права на користування, постійне проживання в житловому приміщенні гуртожитку - кімнаті АДРЕСА_1 , що перебуває у комунальній власності.

Посилання апелянта на те, що подарований будинок АДРЕСА_2 використовується матір`ю, яка веде аморальний спосіб життя та зловживає алкоголем, а позивач з часу неповноліття постійно проживала з батьком у спірній кімнаті гуртожитку, спростовується реєстрацією місця проживання позивача в період з 14.04.2005 року по 19.11.2018 року у належному їй будинку АДРЕСА_2 . Крім того, позивачкою не доведено факт постійного проживання з батьком у гуртожитку, саме у якості члена сім"ї батька.

Обґрунтування апеляційної скарги не спростовують наявність у позивача на праві особистої приватної власності житлового будинку АДРЕСА_2 , а ОСОБА_1 не позбавлена на реалізацію свого права щодо усунення перешкод в користуванні власністю.

Отже, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування районним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.

Суд звертає увагу, що, відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З огляду на вищевикладене, колегія дійшла до висновку про наявність підстав для залишення без задоволення апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітнього сина ОСОБА_2 , - залишити без задоволення.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 28 січня 2021 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду.

Головуючий Т.П. Красвітна

Судді І.А. Єлізаренко

О.В. Свистунова