КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний номер справи № 363/4955/19 Головуючий у суді першої інстанції: Котлярова І.О.
Номер провадження: 22-ц/824/3567/2021 Доповідач у суді апеляційної інстанції: Коцюрба О.П.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 листопада 2021 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Коцюрби О.П.,

суддів: Білич І.М., Слюсар Т.А.,

розглянувши у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 03 листопада 2020 року у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2019 року Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» (далі АТ КБ «Приватбанк», позивач, банк) звернулось до Вишгородського районного суду Київської області з позовом до ОСОБА_1 (далі - відповідач, позичальник, боржник) про стягнення заборгованості за кредитним договором, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 22 вересня 2015 року між банком та ОСОБА_1 укладено договір про надання банківських послуг шляхом підписання відповідачем анкети-заяви б/н про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг. За умовами вказаного договору позичальник отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку. Своїм підписом у заяві відповідач підтвердив, що підписана ним заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг, Тарифами банку, які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua складає договір про надання банківських послуг.

Відповідач взяті на себе зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконував, на вимоги про погашення заборгованості не реагував, унаслідок чого, станом на 18 серпня 2019 року утворилась заборгованість у розмірі 49 115,25 грн., з яких: заборгованість за тілом кредиту - 34 453,53 грн., за простроченим тілом кредиту - 10 004,95 грн., заборгованість за нарахованими відсотками - 1 841,76 грн., а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг - 500,00 грн. - штраф (фіксована частина) та 2 315,01 грн. - штраф (процентна складова).

Ураховуючи викладене, позивач АТ КБ «ПриватБанк» просило суд стягнути з ОСОБА_1 на свою користь заборгованість за кредитним договором станом на 18 серпня 2019 року у розмірі 49 115,25 грн. та судові витрати.

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 03 листопада 2020 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» () заборгованість за кредитним договором №б/н від 22 вересня 2015 року у розмірі 34 453,53 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» () витрати по сплаті судового збору у розмірі 1 347,55 грн.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з ухваленим рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі порушує питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк», мотивуючи тим, що рішення суду ухвалено з порушенням норм процесуального і матеріального права.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що враховуючи висновки суду першої інстанції щодо відсутності у відповідача зобов`язань по сплаті процентів та штрафів з тих підстав, що такі умови відсутні у підписаній анкеті-заяві б/н, тому внесені позичальником грошові кошти на погашення заборгованості могли бути списані банком лише для погашення заборгованості по тілу кредиту.

Вирішуючи спір за пред`явленими вимогами АТ КБ «ПриватБанк», судом першої інстанції не враховані надані учасниками справи докази, з яких вбачається, що останнє витрачання відповідачем грошових коштів з картки відбувалось 05 жовтня 2017 року. Після цієї дати відповідач лише поповнював картку грошовими коштами, які списувались банком в рахунок заборгованості. За період з 20 листопада 2017 року по 03 грудня 2019 року ним внесено та банком зараховано на погашення заборгованості платежів на суму 35 569,00 грн. Оскільки розмір кредиту не міг перевищувати суму 17 000,00 грн., тому відповідач вважає, що він не має заборгованості перед банком.

У відзиві на апеляційну скаргу, позивач просив залишити апеляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення, посилаючись на те, що доводи відповідача, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків суду першої інстанції, та суперечать чинному законодавству.

Наведені відповідачем в апеляційній скарзі розрахунки вважає невірними, а його доводи стосовно останньої операції по витратам по карті 05 жовтня 2017 року такими, що не відповідають дійсності з тих підстав, що клієнтом (відповідачем у справі) в межах кредитного ліміту було оформлено послугу «миттєва розстрочка» на погашення якої за рахунок ліміту щомісячно здійснювалось списання по 1 619,31 грн. На даний час, відповідач належним чином свої зобов`язання за кредитним договором не виконав.

Відповідно до частини 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Суд апеляційної інстанції переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення Вишгородського районного суду Київської області від 03 листопада 2020 року необхідно змінити в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що 22 вересня 2015 року між банком ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_1 укладено договір про надання банківських послуг шляхом підписання відповідачем анкети-заяви б/н про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг (а.с. 7).

Позичальнику (відповідач у справі) видана платіжна картка для авторизації із встановленим кредитним лімітом у розмірі 300,00 грн., зі збільшенням кредитного ліміту до 17 000,00 грн. (а.с. 172, 173).

В анкеті-заяві зазначено, що позичальник (відповідач у справі) згоден з тим, що ця заява разом із Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами, правилами користування основними умовами обслуговуваннями і кредитування, розташованими в рекламному буклеті, складають між ним та банком договір про надання банківських послуг, а також, що він ознайомився з Умовами та Правилами надання послуг і накопичення Копілка і згоден оформити дану послугу.

На підтвердження обставин приєднання позичальника ОСОБА_1 до Умов та Правил надання банківських послуг АТ КБ «ПриватБанк», що викладені на банківському сайті, позивачем до матеріалів позовної заяви долучено Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна»: «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», «Універсальна CONTRACT», «Універсальна COLD» та Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: https://privatbank.ua/terms/ (а.с.8, 9-15).

Доказів ознайомлення позичальника ОСОБА_1 з тарифами обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Умовами і Правилами надання банківських послуг в АТ КБ «ПриватБанк», з якими він погодився при підписанні анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, позивачем не надано та відповідачем під час судового розгляду справи дані обставини не визнані.

У зв`язку з порушенням позичальником строків повернення грошових коштів, що встановлені договором та виникненням заборгованості, кредитор 22 листопада 2019 року звернувся до суду, пред?явивши вимоги про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за договором в сумі 49 115,25 грн., з яких: заборгованість за тілом кредиту - 34 453,53 грн., за простроченим тілом кредиту - 10 004,95 грн., заборгованість за нарахованими відсотками - 1 841,76 грн., а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та Правил надання банківських послуг - 500,00 грн. (штраф фіксована частина) та 2 315,01 грн. (штраф процентна складова).

Надаючи юридичну оцінку правовідносинам сторін, судом першої інстанції встановлено, що за умовами укладеного сторонами договору у вигляді анкети-заяви від 22 вересня 2015 року банк надав позичальнику ОСОБА_1 суму кредиту, останній отримав грошові кошти та користувався ними. Із розрахунку заборгованості вбачається, що позичальник ОСОБА_1 взяті на себе зобов`язання з повернення суми позики у повному обсязі не виконав, станом на 18 серпня 2019 року за позичальником обліковується заборгованість за тілом кредиту в сумі 34 453,53 грн.

Разом з тим, матеріали справи не містять та позивачем не підтверджено, що надані позивачем Тарифи та Умови і Правила надання банківських послуг розумів відповідач, ознайомився і погодився з ними при підписанні анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку.

Отже, сама по собі підписана анкета-заява про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, без надання належних та допустимих доказів, що підтверджують укладення договору, не може бути підставою для стягнення, зокрема, процентів за користування кредитом, неустойки у вигляді штрафів, оскільки така анкета-заява не може розцінюватись як стандартна (типова) форма кредитного договору.

Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в Умови та Правила споживчого кредитування, що підтверджено постановою Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.

Відмовляючи в задоволенні складової вимоги заборгованості в частині нарахованих процентів за користування кредитом - 1 841,76 грн., а також штрафу відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та Правил надання банківських послуг - 500,00 грн. (штраф, фіксована частина) та 2 315,01 грн. (штраф, процентна складова), суд першої інстанції свій висновок мотивував тим, що правовий аналіз умов договору сторін та зміст правових норм не дає підстав для висновку про застосування до спірних правовідносин частини 1 статті 634 ЦК України (договір приєднання), оскільки при укладенні договору з ОСОБА_1 банк - АТ КБ «ПриватБанк», не дотримався вимог, передбачених частиною 2 статті 11 Закону № 1023-XII «Про захист прав споживачів», про повідомлення споживача про умови кредитування, зокрема, щодо розміру і порядку нарахування процентів за користування кредитом, а також неустойки у вигляді штрафів, а тому вимога позивача у відповідній частині є безпідставною та задоволенню не підлягає.

В частині відмовлених вимог рішення суду першої інстанції учасниками справи не оскаржується.

Задовольняючи позов АТ КБ «ПриватБанк» в частині вимог про стягнення з відповідача заборгованості за зобов`язанням з повернення суми позики у розмірі 34 453,53 грн., суд першої інстанції виходив із того, що у порушення умов кредитного договору, позичальник ОСОБА_1 фактично отримані та використанні кошти у добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернув, чим порушив права кредитора, а тому позовні вимоги в цій частині є доведеними та підлягають задоволенню.

Доводи і вимоги апеляційної скарги відповідача стосуються оскарження рішення суду першої інстанції в частині вирішення вимог Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про стягнення заборгованості з повернення суми позики у розмірі 34 453,53 грн., а тому рішення суду першої інстанції переглядаються судом апеляційної інстанції лише в цій частині вимог.

Перевіряючи рішення суду першої інстанції в межах доводів і вимоги апеляційної скарги відповідача, колегія суддів апеляційного суду виходить з такого.

Відповідно до частини 1 статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Частиною 1 статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з частиною 1 статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 626, 628 ЦК України).

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом (стаття 1054 ЦК України).

Кредитний договір укладається у письмовій формі (стаття 1055 ЦК України).

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами) (частини 1-2, статті 207 ЦК України).

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина 1 статті 76 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (статті 79 ЦПК України).

Статтею 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно з частиною 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Надаючи оцінку доказам, що наявні в матеріалах справи, колегію суддів апеляційного суду встановлено, що анкета - заява від 22 вересня 2015 року, довідка про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, виписка про здійснення операцій та розрахунок заборгованості вказують на те, що між учасниками справи виникли договірні кредитні правовідносин, за умовами якого, банк видав позичальнику платіжну картку для авторизації із встановленим кредитним лімітом у розмірі 300,00 грн., зі збільшенням кредитного ліміту до 17 000,00 грн., а останній отримав грошові кошти на платіжну картку з терміном дії до останнього дня місяця червня 2021 року, та користувався ними (а.с. 172, 173).

Обставини укладення договору на зазначених умовах та отримання кредиту в сумі 17 000,00 грн. не заперечував в суді першої інстанції відповідач ОСОБА_1 (а.с. 56-59, 130-135).

Водночас, укладений сторонами кредитний договір у вигляді анкети-заяви б/н від 22 вересня 2015 року у сукупності з іншими доказами не вказує на те, що умови договору містять домовленості сторін про сплату процентів за користування кредитними коштами, а також неустойки (пені, штрафів) за порушення виконання зобов`язання, а тому такий договір не може бути підставою для покладення на позичальника ОСОБА_1 цивільно-правової відповідальності за невиконання позичальником умов кредитного договору в частині сплати процентів за користування кредитними коштами, а також неустойки (пені, штрафів) за порушення виконання зобов`язання.

Відповідно, внесені позичальником на виконання зобов`язання платежі, що зараховані банком в рахунок сплати (погашення) процентів за користування кредитом, а також неустойки (пені, штрафів) за порушення виконання зобов`язання, підлягають перерозподілу на погашення заборгованості за основним зобов`язанням.

Перевіряючи розмір, складові та період заборгованості в частині заявленої позивачем вимоги щодо стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за тілом кредиту у розмірі 34 453,53 грн., колегією суддів апеляційного суду встановлено, що за умовами укладеного договору, позичальник зобов`язується повернути кредитору позику в межах виданого кредитного ліміту, що обліковуються на кредитній картці, до останнього дня місяця червня 2021 року.

Деталі операцій зазначеної платіжної картки, а також розрахунок заборгованості вказують на те, що в межах строку кредитування за період з 27 червня 2017 року по 01 березня 2020 року позичальник користувався кредитним лімітом та здійснював погашення платежів. За вказаний період, відповідачем ОСОБА_1 витрачено 37 669,45 грн. кредитних коштів, з яких на виконання зобов`язання за вказаний період погашено 37 577,44 грн., включаючи платежі, що безпідставно списані банком в рахунок погашення процентів за користування кредитом, неустойки за порушення виконання зобов`язання (а.с. 5-6, 82-90).

Отже, розмір невиконаного позичальником ОСОБА_1 зобов`язання з повернення суми позики становить суму 92,01 грн., який відповідачем не спростовано.

Згідно з нормою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У разі порушення зобов`язання, настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.

Частиною 1 статті 612 цього Кодексу встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, установлений договором або законом.

Оскільки за умовами укладеного сторонами кредитного договору строк повернення кредиту (користування ним) не встановлено, тому відповідно до частини 2 статті 530 ЦК України кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час.

Правові наслідки порушення грошового зобов`язання боржником визначені статтями 1050, 625 ЦК України, які передбачають відповідальність боржника та зобов`язують його сплати суму боргу кредитору.

З урахуванням змісту зазначених норм матеріального права та встановлених фактичних обставин справи, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про те, що у порушення умов договору позичальник ОСОБА_1 фактично отримані та використанні кошти у добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернув, чим порушив права кредитора.

За проведеними обчисленнями в рамках укладеного сторонами кредитного договору від 22 вересня 2015 року борг за тілом кредиту складає розмір 92,01 грн.

Заборгованість в частині залишку боргу за тілом кредиту у розмір 92,01 грн., періоди її виникнення, що обліковується за позичальником ОСОБА_1 , підтверджується зібраними та дослідженими доказами у справі. Доказів погашення заборгованості за цією складовою боргу відповідачем ОСОБА_1 не надано та матеріали справи не містять.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції на зазначені положення закону уваги не звернув, та задовольняючи вимогу позивача в частині заборгованості за тілом кредиту у повному обсязі, не врахував, що у банка відсутні правові підстави нараховувати проценти за користування кредитом, а також неустойку (пеня, штраф) за порушення виконання зобов`язання, а тому, зараховані банком платежі, що внесені позичальником на виконання зобов`язання, в рахунок сплати (погашення) процентів за користування кредитом, а також неустойки (пені, штрафів) за порушення виконання зобов`язання підлягають перерозподілу на погашення заборгованості за основним зобов`язанням.

З урахуванням встановлених обставин, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про зміну рішення суду першої інстанції в частині визначеного розміру суми боргу тілом кредиту, яка підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк», зменшивши суму боргу з 34 453,53 грн. до 92,01 грн.

На підставі пункту 13 статті 141 ЦПК України в цій частині вимог, підлягає зміні розподіл судових витрат, що складається із судового збору, який у пропорційному розмірі до задоволених вимог (0,18%) у розмірі 3,46 грн. слід покласти на відповідача ОСОБА_1 .

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, колегією суддів апеляційного суду встановлено, що відповідно до частиною 4 статті 6 Закону України «Про судовий збір» за подання апеляційної скарги в частині оспорюваної суми, підлягав сплаті судовий збір у розмірі 2 021,33 грн.

Враховуючи, що вимоги апеляційної скарги відповідача за результатом перегляду справи в суді апеляційної інстанції задоволено частково (99,73%), тому, сплачений відповідачем судовий збір за подання апеляційної скарги про перегляд судового рішення Вишгородського районного суду Київської області від 03 листопада 2020 року у пропорційному розмірі до задоволених вимог апеляційної скарги, що складає розмір 2 015,87 грн. слід покласти на позивача.

Як передбачено частиною 10 статті 141 ЦПК України у випадку покладення судових витрат на обидві сторони, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. В такому випадку, сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

При застосуванні положення частини 10 статті 141 ЦПК України, колегія суддів апеляційного суду враховує, що при розподілі судових витрат на позивача покладено більшу суму судових витрат, а тому до стягнення з позивача на користь відповідача підлягає різниця судових витрат (судового збору) у розмірі 2 012,41 грн. (2 015,87 грн. - 3,46 грн.), зі звільненням сторін у справі від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

В частині відмовлених вимог щодо стягнення заборгованості за простроченим тілом кредиту - 10 004,95 грн., заборгованість за нарахованими відсотками - 1 841,76 грн., а також штрафів відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та Правил надання банківських послуг - 500,00 грн. (штраф, фіксована частина) та 2 315,01 грн. (штраф, процентна складова) рішення суду першої інстанції учасниками справи не оскаржується, а тому суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини рішення.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 03 листопада 2020 року в частині вирішення вимог Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за тілом кредиту, за кредитним договором № б/н від 22 вересня 2015 року змінити, зменшивши суму заборгованості з 34 453,53 грн. до 92,01 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» (, рах. № НОМЕР_2 , МФО № 305299) заборгованість за тілом кредиту в сумі 92,01 грн.

Стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» () на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) у рахунок оплати судового збору, понесеного у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, 2 012,41 грн.

В решті, рішення суду залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених частиною 3 статті 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Головуючий: О.П. Коцюрба

Судді: І.М. Білич

Т.А. Слюсар