Справа № 341/1821/17
Провадження № 22-ц/4808/1583/21
Головуючий у 1 інстанції Юсип І. М.
Суддя-доповідач Бойчук
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 листопада 2021 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

судді-доповідача Бойчука І.В.,

суддів: Пнівчук О.В., Томин О.О.,

секретаря Петріва Д.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Чіпко Наталія Зіновіївна, Бурштинська міська рада, про визнання договорів купівлі-продажу недійсними та скасування їх реєстрації, скасування реєстрації свідоцтва про право власності на майновий пай за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на рішення Галицького районного суду від 18 червня 2020 року під головуванням судді Юсип І.М. в м. Галич,

в с т а н о в и в:

У грудні 2017 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 звернулися з позовом до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Чіпко Н.З., Бурштинська міська рада, про визнання договорів купівлі-продажу недійсними та скасування їх реєстрації, скасування реєстрації свідоцтва про право власності на майновий пай.

На обґрунтування позовних вимог зазначили, що у провадженні Галицького районного суду знаходиться цивільна справа № 341/2052/16-ц за позовом ОСОБА_5 до Насташинської сільської ради, ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , третьої особи, що не заявляє самостійних вимог- ОСОБА_2 про виділення в натурі частки розпайованого майна та визнання права власності. В позовній заяві ОСОБА_5 посилався на укладені договори купівлі - продажу майнових сертифікатів від 15.11.2016 та заяву про виділення в натурі частки майнового паю від 15.10.2016 як на підставу для звернення до суду для виділення в натурі майна, що перебуває у їх загальному користуванні більше десяти років.

З вказаного позову по справі №341/2052/16-ц їм стало відомо про укладення 15.11.2016 ОСОБА_5 договорів купівлі-продажу майнових паїв з ОСОБА_7 та ОСОБА_6 . Однак, після встановлення факту смерті ОСОБА_8 , ще в 2003 р., а саме, 19.12.2016 ОСОБА_5 уклав ще один договір купівлі-продажу майнового сертифікату з ОСОБА_9 .

Вказують, що зі змісту заяви про виділення в натурі частки майнового паю від 15.10.2016, поданої ОСОБА_5 як доказ до його позовної заяви, вбачається, що така підписана особами, які на той час вже померли, зокрема це ОСОБА_10 та ОСОБА_8 .

Згідно відповіді Бурштинської міської ради, наданої ОСОБА_2 , свідоцтво про право власності на майновий пай серії НОМЕР_1 вартістю 534 грн на ім`я ОСОБА_10 видано 04.07.2006, а свідоцтво серії НОМЕР_2 вартістю 1 727 грн на ім`я ОСОБА_11 невідомо коли видано. Одночасно міська рада зазначила, що згідно договорів купівлі-продажу від 15.11.2016 НВІ 466308 був погашений сертифікат ОСОБА_7 на суму 534 грн, НВІ 466311 був погашений сертифікат ОСОБА_6 на суму 1 727 грн. Також, Бурштинська міська рада проставляє відмітку про відчуження майнових паїв саме навпроти виданих ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , з посиланням на договори, що були укладені ОСОБА_5 15.11.2016 з ОСОБА_7 та ОСОБА_6 .

Згідно відповіді міської ради від 14.03.2017 стверджується, що ОСОБА_7 та ОСОБА_6 до 01.02.2017 не зверталися за видачею свідоцтва про право власності на майновий пай члена КСП, реорганізованого в ТзОВ «Україна».

Таким чином, вказані особи, не оформивши належним чином своїх майнових прав на пай, оскільки свідоцтво про право власності на майновий пай не отримували, уклали фіктивні договори купівлі-продажу майнових паїв з ОСОБА_5 .

Вважають, що ОСОБА_5 мав зловмисний намір укласти договори купівлі-продажу майнових сертифікатів завідомо знаючи про те, що людей немає в живих, шляхом підробки підписів покійних ОСОБА_10 , ОСОБА_8 , подавав від їх та від свого імені різного роду звернення, не маючи на те жодних прав.

Посилаючись на те, щотакі договори купівлі-продажу укладено з грубим порушенням чинного законодавства, а оспорювати правочини може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи не має права власності чи іншого речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння, просили визнати недійсними та скасувати реєстрацію: договорів купівлі-продажу, укладених 15.11.2016 між ОСОБА_7 і ОСОБА_5 , між ОСОБА_6 і ОСОБА_5 , посвідчених приватним нотаріусом Галицького РНО Чіпко Н.З. та зареєстрованих в реєстрі за №№ 932, 934; свідоцтва про право власності на майновий пай члена КСП (майновий сертифікат) серії ІВ-ІІІ № 016976 виданого ОСОБА_5 та зареєстрованого 24.11.2016 Бурштинською міською радою в книзі обліку майнових сертифікатів № 193.

Рішенням Галицького районного суду від 18 червня 2020 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Чіпко Н.З., Бурштинська міська рада, про визнання договорів купівлі-продажу недійсними та скасування їх реєстрації, скасування реєстрації свідоцтва про право власності на майновий пай

У апеляційній скарзі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 посилаються на незаконність та необґрунтованість рішення суду.

Зазначають, що при розгляді спору суд не встановив обставин, за яких були укладені оспорювані договори, чи мали місце обман або зловмисна домовленість під час укладення договорів. Судом не взято до уваги, що під час укладення договорів купівлі-продажу продавці не володіли правоздатністю власника майнового паю і не мали права відчужувати майно, оскільки неналежно оформили свої спадкові права на майнові паї, а тому не могли їх продати.

Зокрема, згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом на майновий пай в розмірі 1 727 грн від 25.07.2007 року спадкоємцем є ОСОБА_12 , тобто ОСОБА_6 продала майно ОСОБА_5 , не маючи свідоцтва про право на спадщину.

Просили рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити їх позовні вимоги.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача ОСОБА_5 зазначив, що оскаржувані договори купівлі-продажу укладені у відповідності з вимогами законодавства. Позивачі не являються сторонами цих договорів, не мають при цьому прямого цивільно-правового інтересу безпосередньо пов`язаного з укладеними договорами. В той же час, продавці ОСОБА_6 та ОСОБА_7 в законний спосіб набули право власності на майнові паї в порядку спадкування та були наділені законними можливостями до їх відчуження. Натомість позивачі не підтвердили жодними доказами, що при укладенні договорів порушено їхні права.

Інші учасники справи правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалися.

Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 16 грудня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 залишено без задоволення. Рішення Галицького районного суду від 18 червня 2020 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 15 вересня 2021 року частково задоволено касаційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 .

Постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 16 грудня 2020 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Учасники справив судове засідання не з`явилися будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце розгляду справи.

Бурштинська міська рада подала клопотання про розгляд справи за відсутності їх представника.

Враховуючи вищенаведене та необхідність дотримання судом строків розгляду справи в апеляційному порядку, колегія суддів відповідно до статті 372 ЦПК України перешкод у розгляді справи в зв`язку з їх неявкою не вбачає.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з таких підстав.

Відповідно до ч. 1, 2, 3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що згідно копії Свідоцтва про право на спадщину за законом від 04.07.2006 року спадкоємцем майна ОСОБА_10 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 є її дочка ОСОБА_7 . Спадкове майно, на яке видане свідоцтво, складається з права на пайовий фонд майна колективного сільськогосподарського підприємства ТзОВ «Україна», що в м. Бурштин, Галицького району відповідно до списку осіб, які мають право на майновий пай, затвердженого зборами співвласників і визначено в розмірі 534 грн. (відповідно до Свідоцтва про право власності немайновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства (майновий пай), виданого Бурштинською міською радою Галицького району 20.07.2004 року на бланку серії НОМЕР_1 на ім`я ОСОБА_10 (а.с.198, 201, Т. 1).

Відповідно до копії Свідоцтва про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства (майновий пай) ТзОВ «Україна», м. Бурштин, виданого Бурштинською міською радою Галицького району 20.07.2004 року на бланку серії НОМЕР_3 на ім`я ОСОБА_11 , остання має право на пайовий фонд майна колективного сільськогосподарського підприємства ТзОВ «Україна», відповідно до списку осіб, які мають право на майновий пай, затвердженого зборами співвласників 1.04.2001. Загальна вартість майна пайового фонду підприємства становить 1 727 грн. (а.с. 206, Т. 1).

Згідно копії Журналу реєстрації свідоцтв про право власності на майновий пай по Бурштинській міській раді Галицького району - серед співвласників є: ОСОБА_11 , відповідно до Свідоцтва НОМЕР_3 , розмір майнового паю 1 727 грн. (продано) та ОСОБА_10 , відповідно до свідоцтва НОМЕР_1 , розмір майнового паю 534 грн. (продано) - а.с.106, 108, 114, Т. 1).

Між ОСОБА_7 та ОСОБА_5 15.11.2016 укладено договір купівлі-продажу майнового паю колективного сільськогосподарського підприємства ТзОВ «Україна», що знаходиться в м. Бурштин, Івано-Франківської області номінальною вартістю 534,00 грн. Право власності на продавця засвідчене Свідоцтвом про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства (майновий сертифікат) серії ІВ-ІІІ № 016875, виданим Бурштинською міською радою Івано-Франківської області та Свідоцтвом про право на спадщину, виданого 04.07.2006 року за реєстровим № 2199 державним нотаріусом Галицькою районною державною нотаріальною конторою Івано-Франківської області (а.с.130, Т. 1).

Також, 15.11.2016 між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 укладено договір купівлі-продажу майнового паю колективного сільськогосподарського підприємства ТзОВ «Україна», що знаходиться в м. Бурштин, Івано-Франківської області номінальною вартістю 1 727 грн. Право власності на продавця засвідчене Свідоцтвом про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства (майновий сертифікат) серії ІВ-ІІІ № 016894, виданим Бурштинською міською радою Івано-Франківської області (а.с.131, Т. 1).

ОСОБА_5 на підставі укладених договорів купівлі - продажу Бурштинською міською радою 24.11.2016 року видано Свідоцтво серії НОМЕР_4 , згідно якого він має право на пайовий фонд майна колективного сільськогосподарського підприємства ТзОВ «Україна» відповідно до списку осіб, які мають право на майновий пай, затвердженого зборами співвласників. Загальна вартість майна пайового фонду становить 2 261,00 грн. (а.с.15, Т. 1).

Спір між сторонами виник з приводу укладення вищевказаних договорів купівлі-продажу майнового паю колективного сільськогосподарського підприємства ТзОВ «Україна» від 15.11.2016.

За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею ст. 5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом.

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту. Схожий за змістом висновок зроблений в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі №638/2304/17 (провадження №61-2417сво19).

Частинами 1, 3 статті 12 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Тобто, відповідно до ЦПК України обов`язок доведення факту порушення або оспорювання прав і охоронюваних інтересів покладено саме на позивача, а відсутність порушеного права встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст. 76, 77 ЦПК України).

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності у цивільному процесі.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

За приписами ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Згідно ч. 3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Зміст ч. 3 ст. 215 ЦК України необхідно тлумачити таким чином, що договір може бути визнаний недійсним за позовом особи, яка не була його учасником, за обов`язкової умови встановлення судом факту порушення цим договором прав та охоронюваних законом інтересів позивача. Саме по собі порушення сторонами договору при його укладенні окремих вимог закону не може бути підставою для визнання його недійсним, якщо судом не буде встановлено, що укладеним договором порушено право чи законний інтерес позивача і воно може бути відновлене шляхом визнання договору недійсним. При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права (правовий висновок Верховного Суду від 26.11 2020 року у справі № 2609/18536/12, провадження № 61-8371св19).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_7 і ОСОБА_6 є особами, які законно набули право на майнові паї, договори купівлі-продажу нотаріально посвідчені, істотні умови дотримані. Позивачі не є сторонами даних договорів і не підтвердили жодних обставин, які б були підставою для визнання договорів купівлі-продажу недійсними, тобто будь-які права позивачів при укладанні даних договорів порушеними не були.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Судом встановлено, що позивачі не є сторонами оскаржуваних договорів. На обґрунтування позовних вимог позивачі вказували про те, що договори купівлі-продажу майнового паю колективного сільськогосподарського підприємства ТОВ «Україна» від 15.11.2016 укладені з грубим порушенням чинного законодавства. При цьому посилалися на положення ст. 229-233 ЦК України, які стосуються укладення правочинів під впливом помилки, обману, внаслідок зловмисної домовленості, під впливом тяжкої обставини.

Однак, позивачами не вказано і не доведено обставин, у який спосіб оскаржувані договори безпосередньо порушують їх права чи законні інтереси, з огляду на те, що позивачі не є сторонами оскаржуваного правочину, на що вірно вказав суд першої інстанції.

Не представлено і доказів порушення договором купівлі-продажу їх прав чи законних інтересів, оскільки у справі відсутній будь-який доказ, який би підтверджував, що внаслідок укладення оскаржуваних договорів порушено їх безпосереднє право як учасника колишнього КСП чи в іншій якості, та не вказано, яке саме право.

Твердження апелянтів щодо наявності порушень при укладенні договорів зі сторони відповідачів, припущення щодо вчинення неправомірних дій, що мають ознаки кримінального правопорушення, можуть бути за їх підтвердження, підставою для звернення в правоохоронні органи, однак з огляду на вказане вище, не можуть бути підставою для задоволення заявленого позову.

Суд першої інстанції, повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Апеляційний суд дійшов переконання, що судом першої інстанції постановлено рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги не спростовують його законності та обґрунтованості. Підстав для його скасування з мотивів, наведених у апеляційній скарзі, не встановлено.

Порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується статтею 141 ЦПК України.

Частиною 1 зазначеної статті встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи наведене, судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, покладаються на апелянтів.

Керуючись ст. 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Галицького районного суду від 18 червня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 05 листопада 2021 року.

Суддя-доповідач: І.В. Бойчук

Судді: О.В. Пнівчук

О.О. Томин