Ухвала

Іменем України

02 листопада 2021 року

м. Київ

справа № 167/1291/16-ц

провадження № 61-17467ск21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Усика Г. І.,

вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою Акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Рожищенського районного суду Волинської області від 20 травня 2021 року та постанову Волинського апеляційного суду від 08 вересня 2021 року у справі за позовом Акціонерного товариства «Українська залізниця» до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2016 року Акціонерне товариство «Українська залізниця» (далі - АТ «Українська залізниця») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою.

В обґрунтування позову зазначало, що відповідно до Державного акта на право постійного користування земельною ділянкою серії І-ВЛ №001965 від 11 березня 2002 року Львівській залізниці в межах Рожищенського району Волинської області надано земельну ділянку площею 51,04 га для обслуговування залізничного транспорту.

Відповідно до оперативного наказу головного інженера регіональної філії «Львівська залізниця» АТ «Укрзалізниця» № 133 від 16 вересня 2016 року проведено комісійне обстеження земельної ділянки залізниці на території Рожищенської міської ради по АДРЕСА_1 , під час якого виявлено, що на цій земельній ділянці від головної колії на відстані 34,5 м неправомірно розміщена будівля літньої кухні розмірами 7,40 м на 4,45 м, яка належить ОСОБА_1 .

На земельній ділянці знаходиться належний на праві приватної власності відповідачу житловий будинок з надвірними господарськими спорудами, у технічному паспорті якого будівля літньої кухні відсутня.

25 березня 2004 року рішенням виконавчого комітету Рожищенської міської ради надано ОСОБА_1 дозвіл на будівництво літньої кухні по АДРЕСА_1 .

Зазначало, що ОСОБА_1 самовільно, без будь-яких правових підстав розмістив будівлю літньої кухні на земельній ділянці смуги відведення залізниці, чим порушив право позивача на користування належною йому земельною ділянкою за її цільовим призначенням, а саме, для забезпечення функціонування залізничного транспорту.

Ураховуючи вищевикладене, просив усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою шляхом зобов`язання ОСОБА_1 демонтувати будівлю літньої кухні по АДРЕСА_1 .

Рішенням Рожищенського районного суду Волинської області від 20 травня 2021 року, залишеним без змін постановою Волинського апеляційного суду від 08 вересня 2021 року, у задоволенні позову АТ «Укрзалізниця» відмовлено.

20 жовтня 2021 року АТ «Укрзалізниця» звернулось до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Рожищенського районного суду Волинської області від 20 травня 2021 року та постанову Волинського апеляційного суду від 08 вересня 2021 року, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

У касаційній скарзі заявник просить поновити йому строк на касаційне оскарження та вказує на те, що копію оскаржуваної постанови суду апеляційної інстанції отримав 27 вересня 2021 року. На підтвердження зазначеного надано відповідні докази, а саме, копію конверту апеляційного суду.

Відповідно до частин першої та другої статті 390 ЦПК України касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Перевіривши доводи клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження судових рішень та додані до касаційної скарги матеріали, суд вважає, що клопотання підлягає задоволенню, оскільки наведені заявником обставини, зокрема, отримання копії оскаржуваної постанови апеляційного суду 27 вересня 2021 року, свідчать про наявність поважних причин пропуску строку на оскарження, що є підставою для його поновлення.

Перевіривши доводи касаційної скарги, оскаржувані судові рішення, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для відкриття касаційного провадження у цій справі.

У касаційній скарзі заявник посилається на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України (суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку) як на підставу оскарження судових рішень. Зокрема, заявник у касаційній скарзі зазначає, що суди в оскаржуваних судових рішеннях не врахували висновки щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладені у постановах Верховного Суду від 12 червня 2018 року у справі № 916/2948/15, 07 квітня 2021 року у справі № 308/13730/15-ц.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Із матеріалів касаційної скарги, змісту оскаржуваних судових рішень Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності оскаржуваних судових рішень чи їх невідповідності висновкам, викладених у постановах Верховного Суду, щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі.

Такого висновку Верховний Суд дійшов з огляду на таке.

Судами встановлено, що згідно з Державним актом на право постійного користування земельною ділянкою серії І-ВЛ №001965 від 11 березня 2002 року Львівській залізниці в межах Рожищенського району надано земельну ділянку площею 51,04 га для обслуговування залізничного транспорту на підставі рішення Рожищенської міської ради № 21/4 від 07 березня 2002 року.

Відповідно до свідоцтва про право власності на житло № НОМЕР_1 від 25 листопада 1998 року, виданого згідно з розпорядженням Ковельської дистанції цивільних споруд Львівської залізниці № 252 від 25 листопада 1998 року «Про приватизацію квартир та будинків державного житлового фонду» відповідач ОСОБА_1 являється одним із співвласників будинку АДРЕСА_1 , загальною площею 101,7 кв.м.

Рішенням виконавчого комітету Рожищенської міської ради від 25 березня 2004 року № 55.3 ОСОБА_1 надано дозвіл на будівництво літньої кухні на присадибній ділянці по АДРЕСА_1 .

Актом обстеження земельної ділянки від 20 вересня 2016 року встановлено, що на даній земельній ділянці знаходиться будівля літньої кухні громадянина ОСОБА_1 розмірами 7,40 м на 4,45 м. Дана будівля знаходиться на 314 км 5 пк + 62 м від головної колії на відстані 34.50 м.

Відповідно до акта комісійного обстеження земельної ділянки в натурі (на місцевості) від 17 вересня 2019 року відмова від права постійного користування земельною ділянкою орієнтовною площею 0,1182 га на території Рожищенської міської ради ( АДРЕСА_1 , не вплине негативно на виробничу діяльність та подальший перспективний план розвитку залізниці, виконання державних замовлень, безпеки руху, виконання маневрових операцій, тощо.

За висновком експерта № 8543 судової земельно-технічної експертизи, проведеної Волинським відділенням Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз, земельна ділянка площею 0,1198 га, яка перебуває у користуванні ОСОБА_1 , є необхідною для обслуговування будинковолодіння по АДРЕСА_1 .

Звертаючись до суду з позовом, заявник зазначав, що в 2004 році ОСОБА_1 розмістив будівлю літньої кухні на земельній ділянці смуги відведення залізниці, чим порушив його право на користування належною йому земельною ділянкою за її цільовим призначенням, а саме, для забезпечення функціонування залізничного транспорту.

Відмовляючи в задоволенні позову АТ «Українська залізниця», суди попередніх інстанцій виходили з того, що рішення виконавчого комітету Рожищенської міської ради від 25 березня 2004 року про надання дозволу ОСОБА_1 на будівництво літньої кухні у передбаченому законом порядку не оспорено та ніким не скасовано, тому відсутні підстави вважати, що відповідачем самовільно розміщено спірну будівлю на земельній ділянці. Крім того, суди зазначили про відсутність необхідності демонтажу літньої кухні з метою усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, оскільки актом комісійного обстеження земельної ділянки від 17 вересня 2019 року встановлено, що відмова від права постійного користування земельною ділянкою площею 0,1182 га не вплине негативно на виробничу діяльність та подальший перспективний план розвитку залізниці, виконання державних замовлень, безпеки руху, виконання маневрових операцій.

Такий висновок судів попередніх інстанцій є обґрунтованим з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) встановлено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Частина перша статті 16 ЦК України визначає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно зі статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Звертаючись до суду з позовом, заявник просив усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою шляхом зобов`язання ОСОБА_1 демонтувати будівлю літньої кухні по АДРЕСА_1 .

Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (стаття 76 ЦПК України).

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Згідно з частиною другою статті 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

У пунктах 1, 2 частини першої статті 264 ЦПК України визначено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження.

Суд за заявою учасника справи або особи, яка може набути статусу позивача, має забезпечити докази, якщо є підстави припускати, що засіб доказування може бути втрачений або збирання або подання відповідних доказів стане згодом неможливим чи утрудненим. Способами забезпечення судом доказів є, зокрема, призначення експертизи (частини перша та друга статті 116 ЦПК України).

Згідно з частиною першою статті 103 ЦПК України суд призначає експертизу у справі за сукупності таких умов: 1) для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо; 2) сторонами (стороною) не надані відповідні висновки експертів із цих самих питань або висновки експертів викликають сумніви щодо їх правильності.

У статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 514/1571/14-ц (провадження № 14-552цс18) зазначено, що «у матеріалах справи відсутні докази на підтвердження, що право особи порушене, оскільки для таких висновків мають бути надані належні та допустимі докази, які б беззаперечно вказували, яка саме земельна ділянка перебувала у власності позивачки, де проходить її межа, чи порушена межа її земельної ділянки відповідачем. Такі докази зазвичай можуть підтверджуватися висновками експерта чи спеціаліста».

На обґрунтування своїх вимог АТ «Українська залізниця» посилалась на те, що спірна земельна ділянка знаходиться у смузі відведення залізниці, належить до земель залізничного транспорту, перебуває у користуванні АТ «Укрзалізниця» та закріплена за регіональною філією «Львівська залізниця», а відповідач самовільно зайняв земельну ділянку смуги відведення залізниці, розмістивши на ній літню кухню, чим порушив право позивача на користування належною йому земельною ділянкою за її цільовим призначенням, а саме для забезпечення функціонування залізничного транспорту.

Однак судами попередніх інстанцій встановлено відсутність жодних належних та допустимих доказів, які б підтверджували порушення прав чи охоронюваних законом інтересів позивача АТ «Українська залізниця», оскільки для таких висновків мають бути надані належні та допустимі докази, які б беззаперечно вказували, яка саме земельна ділянка відноситься до земель залізничного транспорту, де проходить її межа, чи порушена межа цієї земельної ділянки відповідачем. Такі докази зазвичай можуть підтверджуватися висновками експерта чи спеціаліста.

При цьому, за висновком експерта № 8543 судової земельно-технічної експертизи, проведеної Волинським відділенням Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз, земельна ділянка площею 0,1198 га, яка перебуває у користуванні ОСОБА_1 , є необхідною для обслуговування будинковолодіння по АДРЕСА_1 .

Акт обстеження земельної ділянки від 20 вересня 2016 року року не є доказом, який безсумнівно підтверджує перетин меж (накладення) земельних ділянок.

Крім того, позивачем не надано належних та допустимих доказів які б підтверджували те, що неможливо здійснити перебудову нерухомості відповідно до проекту або відповідно до норм і правил, визначених державними правилами та санітарними нормами, а також того, що проведення перебудови спірного нерухомого майна є неможливим і відповідач на час пред`явлення позову відмовлявся від проведення перебудови відповідно до прийнятого судом рішення.

Встановивши, що позовні вимоги АТ «Укрзалізниця» не знайшли свого підтвердження, оскільки позивачем не надано належних і допустимих доказів, які б підтверджували порушення його права чи охоронюваних законом інтересів шляхом захоплення спірної земельної ділянки, суди обґрунтовано відмовили у задоволенні позову.

Посилання заявника у касаційній скарзі на висновок Верховного Суду, зроблений у постанові є 12 червня 2018 року у справі № 916/2948/15, є безпідставними, оскільки судами не порушено такого висновку.

Посилання заявника у касаційній скарзі на те, що суди не врахували висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладений у постанові Верховного Суду від 07 квітня 2021 року у справі № 308/13730/15-ц, є безпідставними, оскільки в указаній справі та у справі, яка є предметом касаційного перегляду, встановлені різні фактичні обставини справи.

Зокрема, у справі № 308/13730/15-ц відповідачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження надання земельної ділянки для розміщення гаражу, а також дозволів на його встановлення, тому суди дійшли висновку, що особа користується земельною ділянкою без правовстановлюючих документів, що посвідчують право власності або право користування нею.

У справі, про перегляд якої подано касаційну скаргу, судами встановлено, що рішенням виконавчого комітету Рожищенської міської ради надано ОСОБА_1 дозвіл на будівництво літньої кухні по АДРЕСА_1 .

Верховний Суд зазначає, що під судовими рішеннями у справах зі спорів, що виникли з подібних правовідносин, необхідно розуміти, зокрема, такі, де аналогічними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин. З`ясування подібності правовідносин у рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається з урахуванням обставин кожної конкретної справи. Категорія «подібні правовідносини» може означати як такі правовідносини, що мають лише певні спільні риси з іншими, так і такі, що є тотожними з ними, тобто такими самими, як інші. При визначенні справ із подібними правовідносинами враховується предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог, встановлені судами фактичні обставини справи, однакове правове регулювання спірних правовідносин.

Доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування ухвалених у справі судових рішень, оскільки вони зводяться до переоцінки встановлених судом обставин, що в силу вимог статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції. Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження у судах із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.

Оскільки правильне застосування судами норм матеріального та процесуального права є очевидним, Верховний Суд дійшов висновку про те, що касаційна скарга є необґрунтованою, а тому відсутні підстави для відкриття касаційного провадження із підстав, передбачених підставі пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України.

Керуючись статтею 390, частиною четвертою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Поновити Акціонерному товариству «Українська залізниця» строк на касаційне оскарження рішення Рожищенського районного суду Волинської області від 20 травня 2021 року та постанови Волинського апеляційного суду від 08 вересня 2021 року.

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Рожищенського районного суду Волинської області від 20 травня 2021 року та постанову Волинського апеляційного суду від 08 вересня 2021 року у справі за позовом Акціонерного товариства «Українська залізниця» до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:О. В. Ступак І. Ю. Гулейков Г. І. Усик