Ухвала

04 листопада 2021 року

м. Київ

справа № 490/2035/21

провадження № 61-16960ск21

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю., Стрільчука В. А.,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1

на постанову Миколаївського апеляційного суду від 15 вересня 2021 року

у справі за позовом ОСОБА_1

до Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк»

про припинення кредитного договору в порядку захисту прав споживачів,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом

до Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк»

(далі - АТ КБ «ПриватБанк») про припинення кредитного договору в порядку захисту прав споживачів.

Позовна заява мотивована тим, що 28 листопада 2019 року

АТ КБ «ПриватБанк» на ім`я ОСОБА_1 відкрито картковий рахунок, видано платіжну картку № НОМЕР_1 та встановлений кредитний ліміт в розмірі 200 000 грн. Станом на 16 березня 2021 року позивач виконав зобов`язання перед відповідачем в повному розмірі, однак відповідач продовжує проводити автоматичне погашення нібито існуючої заборгованості позивача.

04 лютого 2011 року позивачем підписана анкета-заява позичальника, в якій процентна ставка не зазначена та не встановлена відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання щодо повернення грошових коштів, а також не містить строку повернення кредиту (користування ним).

Посилаючись на те, що вказаний кредитний договір укладений

з порушенням вимог статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», у зв`язку з чим у позивача виникло зобов`язання повернути відповідачу грошову суму в розмірі 200 000 грн, ОСОБА_1 просив суд визнати зобов`язання за кредитним договором від 28 листопада 2019 року, який укладений між ним та АТ КБ «ПриватБанк», припиненим.

Рішенням Центрального районного суду міста Миколаєва від 14 липня

2021 року (у складі судді Гуденко О. А.) позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано зобов`язання за кредитним договором від 28 листопада 2019 року, який укладений між ОСОБА_1 та АТ КБ «ПриватБанк», припиненими.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що підписана позивачем анкета-заява не містить розміру процентної ставки, а Умови та правила користування платіжними картками та встановлені банком тарифи не можна вважати складовою договору, оскільки вони не підписувалися позивачем. Разом з тим, підписуючи паспорт споживчого кредиту, позивач не мав можливості усвідомлювати реальних умов надання кредиту, оскільки в підписаних позивачем тарифах міститься посилання на те, що умови договору про споживчий кредит можуть відрізнятися від інформації наведеної в цьому паспорті споживчого кредиту та будуть залежати від кредитоспроможності споживача, а також що обчислення реальної річної процентної ставки та орієнтовної загальної вартості кредиту для споживача є репрезентивними та базуються на обраних споживачем умовах кредитування і на припущенні, що договір про споживчий кредит залишатиметься дійсним протягом погодженого строку, а кредитодавець і споживач виконають обов`язки на умовах та в строки, визначені в договорі.

Постановою Миколаївського апеляційного суду від 15 вересня 2021 року

(у складі колегії суддів: Бондаренко Т. З., Крамаренко Т. В., Темнікової В. І.) рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 14 липня

2021 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами на підтвердження відсутності заборгованості за кредитним зобов`язанням, отже, підстави для задоволення позовних вимог відсутні.

12 жовтня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду

з касаційною скаргою на постанову Миколаївського апеляційного суду

від 15 вересня 2021 року, в якій заявник просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції і залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки касаційна скарга подана на судове рішення у малозначній справі, що не підлягає касаційному оскарженню.

Відповідно до пункту 8 частини статті 129 Конституції України основними засадами судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Згідно з прецедентною практикою Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви.

Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, враховуючи те, що провадження здійснюється судом після розгляду справи судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27 жовтня 2020 року

у справі № 127/18513/18 (провадження № 14-145цс20) вказала,

що касаційний перегляд вважається екстраординарним з огляду

на специфіку повноважень суду касаційної інстанції з точки зору обмеження виключно питаннями права та більшим ступенем формальності процедур. У ЦПК України визначено баланс між такими гарантіями права на справедливий судовий розгляд, як право на розгляд справи судом, встановленим законом (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини

і основоположних свобод), та принципом остаточності судових рішень

res judicata, фактично закріплено перехід до моделі обмеженої касації, що реалізується за допомогою введення процесуальних фільтрів з метою підвищення ефективності касаційного провадження.

Пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України передбачено, що не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Відповідно до пунктів 2, 5 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є: справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; справи про захист прав споживачів, ціна позову в яких не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Предметом позову у цій справі є припинення зобов`язань за кредитним договором в порядку захисту прав споживачів.

Як вбачається з резолютивної частини постанови Миколаївського апеляційного суду від 15 вересня 2021 року, постанова апеляційного суду може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до вимог статті 389 ЦПК України.

Європейський суд з прав людини вказує, що було б важко погодитись з тим, що Верховний Суд у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволило йому відфільтрувати справи, що надходять до нього, має бути пов`язаним з помилками нижчих судів при визначенні питання щодо надання комусь доступу до нього. В іншому випадку це може серйозно заважати роботі Верховного Суду і зробить неможливим виконання Верховним Судом своєї специфічної ролі. У прецедентній практиці Суду вже було підтверджено, що повноваження вищого суду щодо визначення своєї юрисдикції не можуть бути обмежені таким чином

(рішення у справі «Зубац проти Хорватії», заява № 40160/1, від 05 квітня 2018 року).

Отже, зазначена справа є малозначною відповідно до пунктів 2, 5 частини шостої статті 19 ЦПК України.

Верховним Судом досліджено та взято до уваги: ціну та предмет позову, складність справи, доводи касаційної скарги, а також значення справи для сторін і суспільства, практику розгляду справ з даної категорії.

Касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять посилання на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судові рішення у малозначній справі підлягають касаційному оскарженню.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК Українисуд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

З урахуванням наведеного, оскільки касаційну скаргу подано на судове рішення у малозначній справі, що не підлягає касаційному оскарженню,

у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити.

З наведених обставин не потребує окремого розгляду питання дотримання особою, яка подала касаційну скаргу, вимог статей 390 та 392 ЦПК України.

Одночасно суд роз`яснює вимоги пункту 3 частини першої статті 7 Закону України «Про судовий збір», відповідно до якого сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі відмови у відкритті провадження у справі в суді першої інстанції, апеляційного та касаційного провадження у справі.

Керуючись статтею 129 Конституції України, статями 19, 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Миколаївського апеляційного суду від 15 вересня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про припинення кредитного договору в порядку захисту прав споживачів, відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.

Судді: І. М. Фаловська

С. Ю. Мартєв

В. А. Стрільчук