Справа № 465/5174/21 Головуючий у 1 інстанції: Дзеньдзюра С.М.
Провадження № 22-ц/811/2761/21 Доповідач в 2 інстанції: Шеремета Н.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 жовтня 2021 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.

суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.

секретаря: Івасюти М.В.

з участю: ОСОБА_1 , її представника ОСОБА_2 ,

прокурора Панькевича Р.В., Вислоцької О.В.,

представника Комунального некомерційного підприємства Львівської обласної ради «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» - Ощіпок С.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Франківського районного суду м. Львова від 08 липня 2021 року,-

ВСТАНОВИВ:

у липні 2021 року Комунальне некомерційне підприємство Львівської обласної ради «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» звернулося до суду із заявою про госпіталізацію в примусовому порядку ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В обґрунтування заяви покликається на те, що 07 липня 2021 року в приймальне відділення Комунального некомерційного підприємства Львівської обласної ради «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» в супроводі Бугійчик В.М. поступила громадянка ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка була оглянута черговими лікарями-психіатрами, які прийшли до висновку про те, що ОСОБА_1 страждає на важкий психічний розлад, а саме, маячні розлади і потребує госпіталізації та лікування в примусовому порядку в умовах психіатричного стаціонару. Стверджує, що ОСОБА_1 вперше змінилася в поведінці у 2017 року, почала висловлювати маячні ідеї переслідування, шкоди, несприйняття власного тіла, у зв`язку з чим перестала приймати їжу, відтак була вперше госпіталізована у Комунальне некомерційне підприємство Львівської обласної ради «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня». Зазначає, що ОСОБА_1 після виписки рекомендованого лікування не дотримувалася, ліки не приймала, внаслідок чого спостерігалося погіршення психічного стану у 2018 та 2019 роках з попередньою симптоматикою, а у березні 2021 року була госпіталізована у зв`язку з наростанням попередньої симптоматики, однак пацієнтка не дала згоду на госпіталізацію та лікування і була виписана згідно рішення суду. Вказує, що 07 липня 2021 року ОСОБА_1 оглянута лікарською комісією у складі в.о. зав відділення ОСОБА_3 , лікаря-психіатра Вислоцької О.В., лікаря-психіатра Попелюк О.П., які прийшли до висновку про те, що вона страждає на психічний розлад - Маячні розлади F22.0 (діагноз згідно МКХ - 10), внаслідок чого не може адекватно усвідомлювати оточуючу дійсність, свій психічний стан і поведінку, виявляє реальну загрозу для себе та оточуючих. З наведених підстав просить задовольнити заяву Комунального некомерційного підприємства Львівської обласної ради «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» про госпіталізацію та лікування в примусовому порядку в умовах психіатричного стаціонару ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 08 липня 2021 року заяву Комунального некомерційного підприємства Львівської обласної ради «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» задоволено.

Госпіталізовано ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у Комунальне некомерційне підприємство Львівської обласної ради «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» для лікування примусовому порядку.

Допущено негайне виконання судового рішення.

Рішення суду оскаржила ОСОБА_1 , в апеляційній скарзі, враховуючи доповнення до апеляційної скарги, покликається на те, що рішення суду є незаконним та необгрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального та порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з невідповідністю висновків суду обставинам справи.

Апелянт стверджує, що працівники поліції доставили її в лікарню з перевищенням своїх повноважень, оскільки викручували їй руки та надягали наручники. Зазначає, що в приймальному відділенні Комунального некомерційного підприємства Львівської обласної ради «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» з нею ніхто з фахових лікарів-психіатрів не спілкувався, а спілкувалися тільки з її тіткою, не допускаючи її при цьому до кабінету, після чого її привели у відділення № 4, де прив`язали руки та ноги. Вказує, що працівники Комунального некомерційного підприємства Львівської обласної ради «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» принижували її честь та гідність, тягали за волосся та прив`язували, чим спричинили їй моральну шкоду, а також їй робили ін`єкції, які, на її думку, завдавали шкоди її здоров`ю. Наголошує, що перед судовим засіданням їй вкололи ін`єкцію без її згоди на те, у зв`язку з чим вона погано себе почувала, була обезсилена, в судовому засіданні вона була прив`язана до інвалідного крісла, далеко знаходилася від монітору та не бачила і не чула ні суддю, ні свого захисника. Вважає, що раніше, на її думку, її госпіталізовували обманним шляхом, однак і надалі її хочуть зробити психічно хворою, чим принижують її честь та гідність. З наведених підстав просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні заяви, а госпіталізацію та лікування визнати помилковими.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2 на підтримання доводів апеляційної скарги, заперечення прокурора Панькевича Р.В., лікаря-психіатра Вислоцької О.В., представника Комунального некомерційного підприємства Львівської обласної ради «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» - Ощіпок С.О. щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на таке.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч.1 ст. 89 ЦПК України).

Задовольняючи заяву Комунального некомерційного підприємства Львівської обласної ради «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня», суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 потребує госпіталізації до психіатричного закладу в примусовому порядку, у зв`язку з наявністю у неї ознак важкого психічного розладу, що проявляється у вчиненні дій, які є небезпечними для неї та оточуючих.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Закон України «Про психіатричну допомогу» визначає правові та організаційні засади забезпечення громадян психіатричною допомогою виходячи із пріоритету прав і свобод людини і громадянина, встановлює обов`язки органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування з організації надання психіатричної допомоги та правового і соціального захисту, навчання осіб, які страждають на психічні розлади, регламентує права та обов`язки фахівців, інших працівників, які беруть участь у наданні психіатричної допомоги, здійсненні соціального захисту та навчання осіб, які страждають на психічні розлади.

Статтею 3 Закону України «Про психіатричну допомогу» передбачено, що кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України.

Психіатрична допомога надається на основі принципів законності, гуманності, додержання прав людини і громадянина, добровільності, доступності та відповідно до сучасного рівня наукових знань, необхідності й достатності заходів лікування, медичної, психологічної та соціальної реабілітації, надання освітніх, соціальних послуг (ст. 4 Закону України «Про психіатричну допомогу»).

Статтею 13 Закону України «Про психіатричну допомогу» передбачено, що особа може бути госпіталізована до закладу з надання психіатричної допомоги в примусовому порядку на підставах, передбачених статтею 14 цього Закону, а також у випадках проведення експертизи стану психічного здоров`я особи або застосування до особи, яка страждає на психічний розлад і вчинила суспільно небезпечне діяння, примусового заходу медичного характеру на підставах та в порядку, передбачених законами України.

Відповідно до ст. 14 Закону України «Про психіатричну допомогу» особа, яка страждає на психічний розлад, може бути госпіталізована до закладу з надання психіатричної допомоги без її усвідомленої письмової згоди або без письмової згоди її законного представника, якщо її обстеження або лікування можливі лише в стаціонарних умовах, та при встановленні в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона: вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність.

Зі змісту заяви Комунального некомерційного підприємства Львівської обласної ради «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» про госпіталізацію та лікування в примусовому порядку в умовах психіатричного стаціонару КНП ЛОР «ЛОКПЛ» громадянки ОСОБА_1 вбачається, що 07 липня 2021 року о 03 год. 25 хв. ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , доставлена в приймальне відділення КНП ЛОР «ЛОКПЛ» в примусовому порядку бригадою екстреної (швидкої) медичної допомоги за скеруванням лікаря Яворівської центральної районної лікарні.

Під час огляду встановлено, що ОСОБА_1 знаходилася у стані психомоторного збудження: не втримувалася на місці, погрожувала розправою оточуючим, кричала та вживала нецензурну лексику, намагалася втекти з приймального покою, у зв`язку з чим чергові лікарі-психіатри прийшли до висновку про наявність у неї тяжкого психічного розладу: порушення сприйняття, мислення, волі, емоцій, що позбавляє її здатності адекватно усвідомлювати оточуючу дійсність, свій психічний стан і поведінку, внаслідок чого вона виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою небезпеку для неї та оточуючих, зокрема, вдома спалила всі свої речі, вмикала газ та не вимикала його, лежала в ліжку з кухонним ножем та погрожувала розправою сусідам та оточуючим

Рішенням чергових лікарів-психіатрів приймального відділення Комунального некомерційного підприємства Львівської обласної ради «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» від 07 липня 2021 року за результатами огляду ОСОБА_1 поставлено діагноз F22.0 Маячні розлади та зроблено висновок про необхідність госпіталізації ОСОБА_1 у примусовому порядку в психіатричний стаціонар до моменту огляду комісією лікарів-психіатрів протягом 24 годин для визначення доцільності застосування подальшої процедури примусової госпіталізації відповідно до ст. 16 Закону України «Про психіатричну допомогу»

Статтею 16 Закону України «Про психіатричну допомогу» передбачено, що особа, яку було госпіталізовано до закладу з надання психіатричної допомоги за рішенням лікаря-психіатра на підставах, передбачених статтею 14 цього Закону, підлягає обов`язковому протягом 24 годин з часу госпіталізації огляду комісією лікарів-психіатрів закладу з надання психіатричної допомоги для прийняття рішення про доцільність госпіталізації. У випадку, коли госпіталізація визнається недоцільною і особа не висловлює бажання залишитися в закладі з надання психіатричної допомоги, ця особа підлягає негайній виписці.

У випадках, коли госпіталізація особи до закладу з надання психіатричної допомоги в примусовому порядку визнається доцільною, представник закладу з надання психіатричної допомоги, в якому перебуває особа, протягом 24 годин з часу госпіталізації направляє до суду за місцем знаходження закладу з надання психіатричної допомоги заяву про госпіталізацію особи до закладу з надання психіатричної допомоги в примусовому порядку на підставах, передбачених статтею 14 цього Закону.

Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 340 ЦПК України у заяві про проведення психіатричного огляду фізичної особи у примусовому порядку, про надання особі амбулаторної психіатричної допомоги у примусовому порядку та її продовження, про госпіталізацію до закладу з надання психіатричної допомоги у примусовому порядку та продовження такої госпіталізації повинні бути зазначені підстави для надання психіатричної допомоги у примусовому порядку, встановлені законом. До заяви про психіатричний огляд або надання амбулаторної психіатричної допомоги у примусовому порядку додається висновок лікаря-психіатра, а про продовження примусово амбулаторної психіатричної допомоги, про примусову госпіталізацію, її продовження - висновок комісії лікарів-психіатрів та інші відповідні матеріали.

Згідно з висновком комісії лікарів психіатрів 4 відділення Комунального некомерційного підприємства Львівської обласної ради «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» від 07 липня 2021 року ОСОБА_1 потребує подальшого лікування в примусовому порядку в психіатричному стаціонарі, у зв`язку з наявністю у неї на момент огляду тяжкого психічного розладу Маячні розлади F22.0 (діагноз згідно МКХ-10), що позбавляє її здатності адекватно усвідомлювати оточуючу дійсність, свій психічний стан і поведінку.

Крім того, колегія суддів враховує, що матеріалами справи підтверджується, що раніше ОСОБА_1 неодноразово проходила лікування в умовах психіатричного стаціонару за аналогічних обставин, зокрема, виписками із медичних карт амбулаторного (стаціонарного) хворого підтверджується, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 перебувала на стаціонарному лікуванні у Комунальному некомерційному підприємстві Львівської обласної ради «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» з діагнозом Маячний розлад у період з 16 липня 2018 року по 13 серпня 2018 року, з 24 лютого 2019 року по 11 березня 2019 року, з 10 квітня 2019 року по 24 квітня 2019 року.

Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 30 жовтня 2020 року госпіталізовано ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у Комунальне некомерційне підприємство Львівської обласної ради «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» для примусового лікування в умовах психіатричного лікування.

Випискою із медичної карти стаціонарного хворого № 11472 підтверджується, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , перебувала на стаціонарному лікуванні у Комунальному некомерційному підприємстві Львівської обласної ради «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» з 27 жовтня 2020 року по 10 грудня 2020 року з діагнозом F22.0 Маячні розлади.

У березні 2021 року Комунальне некомерційне підприємство Львівської обласної ради «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» зверталося із заявою про госпіталізацію в примусовому порядку ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 17 березня 2021 року в задоволенні заяви Комунального некомерційного підприємства Львівської обласної ради «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» відмовлено.

Надання особі психіатричної допомоги в примусовому порядку шляхом її госпіталізації до психіатричного закладу у примусовому порядку розглядаються як позбавлення свободи у розумінні пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав і основоположних свобод з гарантіями, що передбачені цією статтею.

Однак, згідно з практикою Європейського суду з прав людини щодо застосування підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав і основоположних свобод особа може бути позбавлена свободи як «психічно хвора», якщо дотримано трьох мінімальних умов: по-перше, має бути достовірно доведено, що особа є психічно хворою; по-друге, психічний розлад повинен бути такого виду або ступеня, що слугує підставою для примусового тримання у психіатричній лікарні; і по-третє, обґрунтованість тривалого тримання у психіатричній лікарні залежить від стійкості відповідного захворювання.

Перед тим як визначати, чи було достовірно доведено, що особа страждає на психічний розлад, вид і ступені якого можуть бути підставою для примусового тримання цієї особи у психіатричній лікарні, суди повинні встановити, чи було таке тримання законним у розумінні підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав і основоположних свобод, зокрема, чи була дотримана процедура, передбачена чинним законодавством України.

Недотримання вимог норм матеріального чи процесуального права при вирішенні питання про надання особі психіатричної допомоги в примусовому порядку призводить до порушення підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав і основоположних свобод.

Відповідність такого позбавлення особи свободи національному законодавству є недостатньою умовою; воно також має бути необхідним за конкретних обставин, які повинен встановити суд, розглядаючи справу.

Аналогічні правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 лютого 2018 року у справі № 2-1/07 (провадження № 14-9свц18).

Звертаючись із заявою про госпіталізацію в примусовому порядку ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , Комунальним некомерційним підприємством Львівської обласної ради «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» долучено до неї обгрунтований висновок комісії лікарів психіатрів 4 відділення Комунального некомерційного підприємства Львівської обласної ради «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» від 07 липня 2021 року, яким поставлено діагноз F22.0 Маячні розлади та встановлено, що даний розлад психічної діяльності ОСОБА_1 позбавляє її здатності адекватно усвідомлювати оточуючу дійсність, внаслідок чого вона виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, відтак вона потребує подальшого лікування в примусовому порядку в умовах психіатричного стаціонару.

Висновок комісії лікарів психіатрів 4 відділення Комунального некомерційного підприємства Львівської обласної ради «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» від 07 липня 2021 року узгоджується з наявними в матеріалах справи доказами, з яких вбачається, що ОСОБА_1 уже проходила лікування в примусовому порядку в умовах психіатричного стаціонару, однак після виписки рекомендованого лікування не дотримувалася, у зв`язку з чим її психічний стан погіршувався з попередньою симптоматикою.

Таким чином, судом першої інстанції вірно встановлено, що причиною госпіталізації ОСОБА_1 в примусовому порядку стало погіршення її психічного стану в результаті тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, а саме, спалювала речі, увімкнула протягом доби газ, виключивши світло, спала в ліжку з кухонним ножем, та висловлювала погрози фізичної розправи на адреси родичів та сусідів.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції повно та всебічно з`ясовано обставини справи, при розгляді справи вірно застосовано положення Закону України «Про психіатричну допомогу», Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, зокрема, підпункт «е» пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав і основоположних свобод.

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що на день звернення Комунального некомерційного підприємства Львівської обласної ради «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня»із заявою про госпіталізацію в примусовому порядку ОСОБА_1 були наявні правові підстави для такої госпіталізації, зважаючи на поведінку ОСОБА_1 , небезпеку дій, які нею вчинялися для неї та оточуючих, беручи до уваги висновок комісії лікарів-психіатрів та те, що її лікування можливе лише в умовах стаціонарного психіатричного стаціонару.

Аналізуючи доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про неправомірну поведінку працівників поліції, які, як вважає апелянт, перевищили свої повноваження, поведінку працівників Комунального некомерційного підприємства Львівської обласної ради «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня», які зв`язували їй руки та ноги, кололи ін`єкції без її згоди на це, покликання апелянта на відсутність можливості спілкування з фаховими лікарями психіатрами, намагання зробити її психічно хворою, принижуючи цим її честь та гідність, колегія суддів приходить до висновку, що зазначені доводи апеляційної скарги зводяться до оцінки дій працівників поліції та психіатричного закладу під час її госпіталізації, і такі не спростовують висновку суду першої інстанції про наявність підстав для госпіталізації ОСОБА_1 .

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, які достатньо мотивовані.

Європейський суд з прав людини вказує на те, що «пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди давати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо вмотивування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи» (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» («Pronina v. Ukraine») від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00, § 23).

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Стаття 375 ЦПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки оскаржуване рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Франківського районного суду м. Львова від 08 липня 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 04.11.2021 року

Головуючий: Н.О. Шеремета

Судді: О.М. Ванівський

Р.П. Цяцяк