Справа № 509/2979/21
02 вересня 2021 року смт Овідіополь
Овідіопольський районний суд Одеської області у складі:
головуючого судді Бочарова А.І.
при секретарі Сірман Г.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду смт. Овідіополь цивільну справу за позовом
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Дальницька сільська рада Овідіопольського району Одеської області,
про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом визнання особи такою, що втратила права користування житловим приміщенням,-
17 червня 2021 року позивач звернувся до Овідіопольського районного суду Одеської області із вказаною позовною заявою, в якій просив визнати ОСОБА_2 та ОСОБА_3 такими, що втратили право користування житловим будинком, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 .
Позов вмотивовано тим, що перебування відповідачів за вищевказаною адресою порушує право позивача на вільне розпорядження і користування майном.
Позивачу, на праві власності належить житловий будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Цей будинок належить йому згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 08.04.2019 року, яке видане державним нотаріусом Малиновської ДНК у м. Одеса Ставнійчук А.О. за реєстровим №4-53. Його право власності на будинок зареєстроване належним чином 08.04.2019 року, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №162697872 від 08.04.2019 року. Право власності на будинок перейшло до позивача в порядку спадкування після смерті його батька ОСОБА_1 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що зазначено в свідоцтві про право на спадщину.
В цьому будинку позивач постійно проживає та зареєстрований з 1998 року, що підтверджується довідкою Дальницької сільської ради від 08.06.2021 року та відміткою у його паспорті в графі «місце проживання».
У вказаному будинку за згодою попереднього власника будинку, батька позивача ОСОБА_1 , було зареєстроване місце проживання відповідачів. Так, у 2014 році у будинку було зареєстроване місце проживання двоюрідного племінника батька відповідача ОСОБА_3 , а у 2018 році у будинку було зареєстроване місце проживання відповідача ОСОБА_2 , який є сином ОСОБА_1 (колишнього власника будинку). Позивач, як власник будинку не надав згоди на реєстрацію місця проживання відповідачів у будинку, не надавав дозволу на проживання у будинку. Відповідачі є родичами позивача, але не є членами його сім`ї у розумінні ст. 3 СК України. З моменту реєстрації, тобто з 2014 року, відповідач ОСОБА_3 не проживає у будинку. З моменту реєстрації, тобто з 2018 року, відповідач ОСОБА_2 не проживає у будинку.
В зв`язку з тим, що місце проживання відповідачів зареєстроване за будинком позивача, позивач не в змозі в повній мірі реалізувати свої права власника з управління, користування і розпорядження своєю власністю, не має можливості отримувати пільги та субсидії, також несе збитки від того, що необхідно сплачувати за відповідачів інші послуги, які розраховуються за кожну особу, яка зареєстрована за цією адресою. Крім того, реєстрація місця проживання відповідачів за будинком позивача створює йому перешкоди для відчуження цього нерухомого майна, так як потенційні набувачі не бажають придбати будинок, в якому зареєстроване місце проживання сторонніх осіб, тому ОСОБА_1 змушений звернутися за захистом своїх прав до суду.
В судове засідання позивач не з`явився, однак подав до суду клопотання в порядку ч.3 ст. 211 ЦПК України щодо розгляду справи за його відсутністю, заявлені вимоги підтримав, просив їх задовольнити.
Відповідачі по справі у судове засідання не з`явились, про час, дату та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, про причини неявки суду не повідомили.
Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, про час та місце проведення судового засідання повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив.
Відповідно до положень ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.
У відповідності до вимог ч. 1 ст. 281 ЦПК України, суд ухвалив провести заочний розгляд справи та ухвалити у справі заочне рішення.
Суд, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши на підставі фактичних обставин повноту їх з`ясування і доведеність, вважає позов таким, що підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
По справі судом встановлено наступні фактичні обставини.
Позивачу, згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 08.04.2019 року, яке видане державним нотаріусом Малиновської ДНК у м. Одеса Ставнійчук А.О. за реєстровим №4-53. Його право власності на будинок зареєстроване належним чином 08.04.2019 року, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №162697872 від 08.04.2019 року.
Право власності на будинок перейшло до позивача в порядку спадкування після смерті його батька ОСОБА_1 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що зазначено в свідоцтві про право на спадщину.
Тобто на час звернення до суду позивачу ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , належить об`єкт житлової нерухомості, а саме, житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 .
Згідно з довідкою від 08 червня 2021 року, виданою Дальницькою сільською радою Овідіопольського району Одеської області, вбачається, що у будинку АДРЕСА_1 , зареєстровані: ОСОБА_2 , 1971 року народження, ОСОБА_3 , 1977 року народження.
Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Втрата права користування житловим приміщенням у будинках державної і комунальної власності здійснюється відповідно до Житлового Кодексу УРСР, Цивільного Кодексу України, інших нормативно-правових актів.
Варто звернути увагу на норми міжнародного законодавства, які регулюють цю сферу правовідносин. Правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод (надалі за текстом рішення - Конвенція), - гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.
Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.К. від 21 лютого 1990p.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986р.), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999р.).
Пункт 2 ст. 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п. 2 ст. 8 Конвенції.
Суд вважає, що реєстрація місця перебування відповідачів по справі без фактичного проживання у вказаному будинку порушує права позивача по справі з огляду на таке.
Статтею 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира інше приміщення, придатне для проживання в ньому, у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважне або тимчасово.
Втрата права користування житловим приміщенням відповідно до Житлового Кодексу УРСР може мати місце у наступних випадках.
Відповідно до ст. 72 ЖК УРСР визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.
Статтею 71 ЖК УРСР передбачено, що при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.
Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Випадки збереження за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї жилого приміщення понад шість місяців визначаються у ч.ч. 3, 6 ст. 71 ЖК УРСР.
Разом з тим, відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Суд може визнати особу такою, що втратила право користування жилим приміщенням, лише з однієї вказаної позивачем підстави, передбаченої ст. 71 або ст. 107 ЖК УРСР.
Відповідно до ч.1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням).
Крім того, Порядок реєстрації місця проживання та місця перебування фізичних осіб в Україні та зразків необхідних для цього документів (надалі Порядок), розроблений відповідно до Законів України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», «Про загальний військовий обов`язок і військову службу» та затверджений Наказом Міністерства внутрішніх справ України 22.11.2012р. за №1077, визначає процедуру реєстрації місця проживання та місця перебування осіб в Україні, зразки документів, необхідних для реєстрації і зняття з реєстрації місця проживання та місця перебування.
Так, згідно із розділом ІІІ п. 3.1. цього Порядку одним з документів, на підставі якого здійснюється зняття з реєстрації місця проживання особи, є судове рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.
За приписами ст. ст. 3, 6, 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» під реєстрацією місця проживання розуміється - внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесення цих даних до реєстраційного обліку відповідного спеціально уповноваженого органу виконавчої влади з питань реєстрації. При зміні місця проживання в межах адміністративно-територіальної одиниці, на яку поширюється повноваження органу реєстрації, особа, яка змінила місце проживання повинна письмово повідомити про це відповідний орган реєстрації протягом семи днів. Таким, кожна особа має зареєструвати своє місце проживання, а у разі зміни цього місця вона повинна у семиденний строк знятися з зареєстрованого місця мешкання.
Про такий порядок вирішення питань щодо зняття осіб з реєстрації вказав і Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п.34 Постанови № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 року, а саме: усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема, жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, ст.ст. 71, 72, 116, 156 ЖК, ст. 405 ЦК України).
Оскільки Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, то положення ст.7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.
Відповідно роз`ясненням, викладеним у п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли з практиці застосування судами Житлового кодексу України», наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому.
За таких підстав, відсутність ОСОБА_2 , 1971 року народження, та ОСОБА_3 , 1977 року народження, у будинку АДРЕСА_1 , дає всі підстави для застосування ст. 71 ЖК УРСР для визнання їх такими, які втратили право користування вказаним будинком. Суд вважає, що такий захід для відповідачів є саме тим виключенням, про яке йде мова у Європейській конвенції про захист прав людини та основних свобод, є виправданим, розумним і адекватним заходом для захисту прав позивачів, як співвласників житла.
На підставі викладеного, позов підлягає задоволенню.
Керуючись ст.ст. 16, 405 ЦК України, ст.ст. 71, 72 ЖК УРСР, ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», ст.ст. 2, 4, 5, 10, 12, 89, 258, 259, 263-265, 268, 273 ЦПК України, суд -
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Дальницька сільська рада Овідіопольського району Одеської області, про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом визнання особи такою, що втратила права користування житловим приміщенням задовольнити.
Визнати ОСОБА_2 , 1971 року народження, таким, що втратив право користування житловим будинком, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 .
Визнати ОСОБА_3 , 1977 року народження, таким, що втратив право користування житловим будинком, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 .
Рішення може бути оскаржено шляхом подачі безпосередньо до Одеського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення апеляційної скарги.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом 30 днів з дня його проголошення.
Суддя А.І.Бочаров