Справа №705/1958/21
2/705/1642/21

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 листопада 2021 року м. Умань

Суддя Уманського міськрайонного суду Черкаської області Годік Л.С., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторінцивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ФІНАНС ПРОПЕРТІ ГРУПП», ОСОБА_2 , третя особа: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харківської області Луценко Вікторія Сергіївна про захист прав споживачів, визнання договорів про відступлення права вимоги недійсними,

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ТОВ «ФІНАНС ПРОПЕРТІ ГРУПП», ОСОБА_2 , третя особа: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харківської області Луценко Вікторія Сергіївна про захист прав споживачів, визнання договорів про відступлення права вимоги недійсними. В позові позивач посилається на те, що 25.09.2006 нею та ВАТ «ВіЕйБі Банк», перейменованим на ПАТ «ВіЕйБі Банк» було укладено кредитний договір № U010. В забезпечення виконання Кредитного договору 25.09.2006 між позивачем та ВАТ «ВіЕйБі Банк» було укладено Іпотечний договір № U010/Z1 на квартиру АДРЕСА_1 . 15.12.2016 Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «ВіЕйБі Банк» звернулась з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок заборгованості за Кредитним договором, а саме вище зазначеної квартири. Рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 05.06.2018, ухваленому у справі № 705/123/17 в задоволенні позову відмовлено. Під час судового розгляду цієї цивільної справи, 13.02.2018 ПАТ «ВіЕйБі Банк» продало за 51 662,45 грн. право вимоги саме за Кредитним договором U010 від 25.09.2006 ТОВ «ФІНАНС ПРОПЕРТІ ГРУПП». В цей же проміжок часу, а саме 11.04.2018, ТОВ «ФІНАНС ПРОПЕРТІ ГРУПП» відступив права вимоги за Кредитним та Іпотечним договорами № U010/Z1 фізичній особі ОСОБА_2 . 12.11.2018 ОСОБА_2 звернувся до Уманського міськрайонного суду Черкаської області з позовом до позивача про виселення із квартири. 28.01.2019 із матеріалів цивільної справи № 705/5240/18 прозивач довідалась, що вказана квартира належить йому на праві власності на підставі іпотечного договору № U010/Z1 від 25.09.2006 та Договору відступлення прав вимоги за Договором іпотеки від 11.04.2018. Відповідно до Протоколу електронного аукціону № UA-EA-2017-12-28-000164-с від 13.02.2018 ПАТ «ВіЕйБі Банк» через електронний майданчик ТОВ «ДЕРЖЗАКУПІВЛІ.ОНЛАЙН» продав за 51 662,45 грн. право вимоги за Кредитним договором U010 від 25.09.2006 і переможцем цих торгів стало ТОВ «ФІНАНС ПРОПЕРТІ ГРУПП». Письмового повідомлення про відступлення права вимоги за Кредитним договором позивачу не направили. Позивач зазначає, що Договором № 7102 не передбачено право ТОВ «ФІНАНС ПРОПЕРТІ ГРУПП» відступати права вимоги третім особам. Позивач просить суд визнати недійсним Договір відступлення права вимоги від 11 квітня 2018 року, що укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «ФІНАНС ПРОПЕРТІ ГРУПП» та фізичною особою ОСОБА_2 щодо відступлення прав вимоги за кредитним договором № U010 від 25 вересня 2006 року, а також недійсним Договір відступлення права вимоги від 11 квітня 2018 року, укладені між Товариством з обмеженою відповідальністю «ФІНАНС ПРОПЕРТІ ГРУПП» та фізичною особою ОСОБА_2 щодо відступлення прав вимоги за іпотечним договором № U010/Z1 від 25 вересня 2006 року, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Луценко B.C., реєстровий № 1289.

Ухвалою судді Уманського міськрайонного суду Черкаської області Годік Л.С. від 08.07.2021 відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін, а також роз`яснено відповідачам їх право подати відзив на позовну заяву або пред`явити зустрічний позов до позивача у строк 15 днів з дня отримання копії ухвали судді про відкриття провадження у справі.

05.08.2021 на адресу суду від представника ТОВ «ФІНАНС ПРОПЕРТІ ГРУПП» надійшов відзив на позов, в якому посилаючись на відповідні обставини та норми чинного законодавства України просили відмовити у задоволенні позову.

Згідно з ч.13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

У відповідності до ч.5 ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.

Заперечення проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження від сторін у справі не надходили.

Суд, врахувавши процесуальну позицію позивача, дослідивши матеріали цивільної справи, розглянувши подані документи, всебічно, повно та об`єктивно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, що мають істотне значення для правильного вирішення справи по суті та на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази на предмет належності, достовірності та допустимості в їх сукупності, дійшов такого висновку.

Суд розглядає справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих сторонами доказів. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено, що 25.09.2006 між ВАТ «ВіЕйБі Банк» та ОСОБА_3 ( яка в послідуючому у зв`язку із укладенням шлюбу змінила прізвище на ОСОБА_4 ) укладено кредитний договір № U010, згідно якого позичальнику надавався кредит в сумі 12000 доларів США, що станом на 25.09.2006 становить 60 600 грн. з терміном користування до 23.09.2011 та платою за користуванням кредитом 13,5% річних. У кредитному договорі вказано, що забезпеченням виконання зобов`язань позичальника виступає іпотека квартири за адресою: АДРЕСА_2 та поручителем є ОСОБА_5

25.09.2006 між ВАТ «ВіЕйБі Банк» та ОСОБА_3 укладений іпотечний договір № U010/Z1, згідно якого предметом іпотеки є квартира АДРЕСА_1 .

У пункті 7.4 іпотечного договору від 25 вересня 2006 року № U010/Z1, сторони погодили перехід до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання зобов`язання за кредитним договором у порядку, встановленому статтею 37 Закону «Про іпотеку» та умовами цього договору.

Пунктом 7.6.1 вказаного іпотечного договору передбачено, що за рішенням іпотекодержателя задоволення його вимог може здійснюватися в позасудовому порядку шляхом переходу до нього права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання згідно з цим застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя.

У випадку набуття іпотекодержателем права звернення стягнення на предмет іпотеки, іпотекодавець підтверджує свою згоду на передачу у власність іпотекодержателю предмет іпотеки. Рішення іпотекодержателя про задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки є одностороннім. Іпотекодавець підписанням цього договору засвідчує, що наявності будь-яких інших документів, крім цього договору та письмового рішення іпотекодержателя про придбання предмета іпотеки у власність для реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки, не вимагається.

Цей договір та письмове рішення іпотекодержателя про придбання предмета іпотеки у власність мають силу правовстановлюючих документів та засвідчують перехід права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця до іпотекодержателя. Право власності на предмет іпотеки переходить до іпотекодержателя з дати прийняття письмового рішення про придбання предмета іпотеки у власність.

Позивачем надано копію протоколу електронного аукціону № UA-EA-2017-12-28-000164-с від 13.02.2018, з якого вбачається, що на аукціон виставлено актив лоту, а саме право вимоги за кредитним договором № U010 від 25.09.2006; забезпечення: двокімнатна квартира, що знаходиться за адресою: Черкаська область м.Умань, загальною площею 50,0 кв.м., фінансова порука. Також у протоколі вказано, що переможцем електронних торгів стало Товариство з обмеженою відповідальністю «ФІНАНС ПРОПЕРТІ ГРУПП».

13.03.2018 між ПАТ (перейменовано з ВАТ) «ВіЕйБі Банк» та ТОВ «ФІНАНС ПРОПЕРТІ ГРУПП» укладено договір № 7102 про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги. У п.2 Договору вказано, що банк відступає шляхом продажу новому кредиторові належні банку, а новий кредитор набуває у обсязі та на умовах, визначених цим Договором, права вимоги банку до позичальників, заставодавців (іпотекодавців), зазначених у Додатку № 1 до Договору, включаючи права вимоги до правонаступників боржників, спадкоємців боржників, страховиків або інших осіб, до яких перейшли обв`язки боржників або які зобов`язані виконати обов`язки боржників за кредитними договорами, договорами іпотеки, з урахуванням усіх змін, доповнень і додатків до них, згідно реєстру до Додатку № 1 до цього договору. Новий кредитор сплачує банку за права вимоги грошові кошти у сумі та у порядку, визначених даним Договором.

11.04.2018 між Товариством з обмеженою відповідальністю «ФІНАНС ПРОПЕРТІ ГРУПП» та ОСОБА_2 укладено договір відступлення права вимоги, відповідно до якого на виконання умов Попереднього договору № 240118-4 від 24.01.2018 первісний кредитор передає, а новий кредитор набуває права кредитора в зобов`язанні за кредитним договором з моменту підписання цього договору, новий кредитор набуває статусу кредитора за кредитним договором № U010 від 25.09.2006, укладений між ВАТ «ВіЕйБі Банк» та ОСОБА_3 ; право вимоги за кредитним договором відступлені ТОВ «ФІНАНС ПРОПЕРТІ ГРУПП» на підставі договору № 7102 про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги від13.03.2018, укладеним між ПАТ «ВіЕйБі Банк» та ТОВ «ФІНАНС ПРОПЕРТІ ГРУПП».

11.04.2018 між Товариством з обмеженою відповідальністю «ФІНАНС ПРОПЕРТІ ГРУПП» та ОСОБА_2 укладено Договір про відступлення прав вимоги за іпотечним договором № U010/Z1, посвідчений державним нотаріусом Уманської міської нотаріальної контори Кравчук Т.І. 25.09.2006 за реєстровим номером 2-2984, відповідно до якого первісний іпотекодержатель відступає, а новий іпотекодержатель набуває право первісного іпотекодержателя, належних йому згідно іпотечного договору № U010/Z1 від 25.09.2006. Предметом іпотеки є квартира АДРЕСА_1 та належить іпотекодавцю на підставі договору дарування квартири від 18.09.2006 за № 2-2847.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом (стаття 3).

Аналіз приписів статті 33 Закону України «Про іпотеку» дозволяє дійти висновку, що законодавцем передбачено право іпотекодержателя захистити свої майнові права у зв`язку з невиконанням (неналежним виконанням) боржником основного зобов`язання шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки одним із таких способів: в позасудовому порядку (згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя, на підставі виконавчого напису нотаріуса) або в судовому порядку за рішенням суду.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 ЦК України).

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

Частина перша статті 36 Закону України «Про іпотеку» (у редакції,чинній на час укладення договору іпотеки) передбачала право сторін іпотечного договору на позасудове вирішення питання про звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі договору іпотеки, що містить відповідне застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, або окремого договору про задоволення його вимог.

Статтею 37 зазначеного Закону (у цій же редакції) визначено, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя, (до якого згідно з частиною другою статті 36 прирівнюється відповідне застереження в договорі іпотеки), є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки.

З аналізу змісту наведених норм у їх поєднанні вбачається, що за Законом застереження в іпотечному договорі прирівнюється за своїми правовими наслідками до договору про задоволення вимог іпотекодержателя, який є правовстановлюючим документом.

Відповідно до частини третьої статті 36 Закону України «Про іпотеку»

в редакції Закону України № 800-VI «Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва» (далі - Закон № 800-VI), який набрав чинності 14 січня 2009 року, договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження

в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмети іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку».

Нова редакція статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку», що викладена

у підпункті 17 пункту 4 розділу ІІІ «Перехідні положення» Закону № 800-VI, не змінює встановлений раніше цими статтями порядок позасудового врегулювання звернення стягнення на предмет іпотеки та підстави переходу права власності на нього до іпотекодержателя, а лише уточнює їх.

Аналіз наведених норм, як і Закон № 800-VI в цілому, не дає підстав вважати, що законодавець із прийняттям названого закону обмежив коло іпотечних договорів із застереженням про задоволення вимог кредитора, на підставі яких за іпотекодержателем може бути зареєстровано право власності на предмет іпотеки, лише тими договорами, які укладені після набрання чинності цим Законом.

Отже, законодавцем визначений як спосіб позасудового врегулювання зобов`язань іпотекодавця перед іпотекодержателем передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону України «Про іпотеку», на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідного застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору.

Отже, Закон України «Про іпотеку» прямо вказує, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, є одним із шляхів звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

У справі, яка переглядається, позасудове врегулювання спору та застереження про задоволення вимог іпотекодержателя сторони погодили впункті 7.4 іпотечного договору від 25 вересня 2006 року № U010/Z1, а саме: перехід до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання зобов`язання за кредитним договором у порядку, встановленому статтею 37 Закону «Про іпотеку» та умовами цього договору.

Пунктом 7.6.1 указаного іпотечного договору передбачено, що за рішенням іпотекодержателя задоволення його вимог може здійснюватися в позасудовому порядку шляхом переходу до нього права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання згідно з цим застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя. У випадку набуття іпотекодержателем права звернення стягнення на предмет іпотеки, іпотекодавець підтверджує свою згоду на передачу у власність іпотекодержателю предмета іпотеки. Рішення іпотекодержателя про задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки є одностороннім.

Іпотекодавець підписанням цього договору засвідчує, що наявності будь-яких інших документів, крім цього договору та письмового рішення іпотекодержателя про придбання предмета іпотеки у власність для реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки, не вимагається.

Цей договір та письмове рішення іпотекодержателя про придбання предмета іпотеки у власність мають силу правовстановлюючих документів та засвідчують перехід права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця до іпотекодержателя. Право власності на предмет іпотеки переходить до іпотекодержателя з дати прийняття письмового рішення про придбання предмета іпотеки у власність.

Тобто сторони, підписавши іпотечний договір, обумовили всі його умови, у тому числі вирішили питання щодо позасудового врегулювання спору і не передбачили можливості звернення до суду іпотекодержателя з позовом про визнання за ним права власності на предмет іпотеки.

У статті 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.

Договір іпотеки від 25 вересня 2006 року позивач підписала без зауважень.

Вказаний договір іпотеки в цілому або в окремих його частинах (пунктах, підпунктах) в установленому законом порядку позивач також не оспорювала та не визнавався недійсним.

Відповідно до частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж 30-денний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недотримання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 Цивільного кодексу України.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

У п. 1 ч. 1 ст. 512 та ст. 514 ЦК України вказано, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Одним із випадків відступлення права вимоги є факторинг (фінансування під відступлення права грошової вимоги).

Відповідно до частини першої статті 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

За змістом статті 1079 ЦК України сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.

Згідно зі статтею 1048 ЦК України якщо відповідно до умов договору факторингу фінансування клієнта здійснюється шляхом купівлі у нього фактором права грошової вимоги, фактор набуває права на всі суми, які він одержить від боржника на виконання вимоги, а клієнт не відповідає перед фактором, якщо одержані ним суми є меншими від суми, сплаченої фактором клієнтові. Якщо відступлення права грошової вимоги факторові здійснюється з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором, фактор зобов`язаний надати клієнтові звіт і передати суму, що перевищує суму боргу клієнта, який забезпечений відступленням права грошової вимоги, якщо інше не встановлено договором факторингу. Якщо сума, одержана фактором від боржника, виявилася меншою від суми боргу клієнта перед фактором, який забезпечений відступленням права вимоги, клієнт зобов`язаний сплатити факторові залишок боргу.

Відмежування вказаного договору від інших подібних договорів, зокрема договору відступлення права вимоги (цесії), визначає необхідність застосування спеціальних вимог законодавства, у тому числі відносно осіб, які можуть виступати фактором.

Згідно з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 11 вересня 2018 року справа № 909/968/16, договір факторингу є правочином, який характеризується тим, що: а) йому притаманний специфічний суб`єктний склад (клієнт - фізична чи юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності, фактор - банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати фінансові, в тому числі факторингові операції, та боржник - набувач послуг чи товарів за первинним договором); б) його предметом може бути лише право грошової вимоги (такої, строк платежу за якою настав, а також майбутньої грошової вимоги); в) метою укладення такого договору є отримання клієнтом фінансування (коштів) за рахунок відступлення права вимоги до боржника; г) за таким договором відступлення права вимоги може відбуватися виключно за плату; д) його ціна визначається розміром винагороди фактора за надання клієнтові відповідної послуги, і цей розмір може встановлюватись у твердій сумі; у формі відсотків від вартості вимоги, що відступається; у вигляді різниці між номінальною вартістю вимоги, зазначеної у договорі, та її ринковою (дійсною) вартістю тощо; е) вимоги до форми такого договору визначені у статті 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг».

Правочин, якому не притаманні перелічені ознаки, не є договором факторингу, а є правочином з відступлення права вимоги. Порушення вимог до форми, змісту, суб`єктного складу договору факторингу відповідно до статті 203 ЦК України зумовлює його недійсність.

Договір відступлення права вимоги має такі ознаки: 1) предметом є відступлення права вимоги щодо виконання обов`язку у конкретному зобов`язанні; 2) таке зобов`язання може бути як грошовим, так і не грошовим (передання товарів, робіт, послуг тощо); 3) відступлення права вимоги може бути оплатним або безоплатним; 4) форма договору відступлення права вимоги має відповідати формі договору, за яким виникло відповідне зобов`язання; 5) наслідком договору відступлення права вимоги є заміна кредитора у зобов`язанні. Отже, за договором відступлення права вимоги первісний кредитор у конкретному договірному зобов`язанні замінюється на нового кредитора, який за відступленою вимогою набуває обсяг прав, визначений договором, у якому виникло таке зобов`язання (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18 (пункти 37, 38)).

Договір факторингу має такі ознаки: 1) предметом є надання фінансової послуги за плату; 2) мета полягає у наданні фактором й отриманні клієнтом фінансової послуги; 3) зобов`язання, в якому клієнт відступає право вимоги, може бути тільки грошовим; 4) такий договір має передбачати не тільки повернення фінансування фактору, але й оплату клієнтом наданої фактором фінансової послуги; 5) укладається тільки у письмовій формі та має містити визначені Законом України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» умови (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18 (пункт 48)).

Якщо предметом і метою договору є відступлення права вимоги, а інші суттєві умови договору притаманні як договорам відступлення права вимоги, так і договорам факторингу, то за відсутності доказів, що підтверджують надання новим кредитором фінансової послуги (надання грошових коштів за плату) попередньому кредитору, у суду немає підстав вважати такий договір відступлення права вимоги договором факторингу (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18 (пункт 51)).

Якщо право вимоги відступається за плату (так званий продаж боргів), то сторони у відповідному договорі мають визначити ціну продажу цього майнового права. Можлива різниця між вартістю права вимоги та ціною його продажу може бути зумовлена ліквідністю цього майнового права та сама по собі (за відсутності інших ознак) не означає наявність фінансової послуги, яку новий кредитор надає попередньому (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18 (пункт 57)).

З наведеного вбачається, що договір відступлення права вимоги та договір факторингу можуть мати схожі умови, проте їх правова природа, предмет та мета укладення суттєво відрізняються.

Так, якщо предметом та метою укладеного договору є відступлення права вимоги, а інші суттєві умови договору притаманні як договорам відступлення права вимоги, так і договорам факторингу, то за відсутності доказів, що підтверджують надання новим кредитором фінансової послуги (надання грошових коштів за плату) попередньому кредитору, у суду немає підстав вважати такий договір відступлення права вимоги договором факторингу.

Якщо укладений договір відступлення права вимоги містить умови, які притаманні виключно договору факторингу, або навпаки, то суд має з`ясувати, який саме договір укладений сторонами, з урахування всієї сукупності його суттєвих ознак.

Згідно зі статтею 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага.

Відповідно до частини першої статті 178 ЦК України об`єкти цивільних прав можуть вільно відчужуватися або переходити від однієї особи до іншої в порядку правонаступництва чи спадкування або іншим чином, якщо вони не вилучені з цивільного обороту, або не обмежені в обороті, або не є невід`ємними від фізичної чи юридичної особи.

Право вимоги у зобов`язанні є майновим правом, яке має цивільну оборотоздатність та може вільно відчужуватись з урахуванням обмежень, встановлених нормами глави 47 ЦК України.

Отже, відступлення права вимоги може відбуватись, зокрема, на підставі договору купівлі-продажу, дарування, міни. Якщо право вимоги відступається за плату (так званий продаж боргів), то сторони у відповідному договорі мають визначити ціну продажу цього майнового права. Можлива різниця між вартістю права вимоги та ціною його продажу може бути обумовлена ліквідністю цього майнового права та сама по собі (за відсутності інших ознак) не свідчить про наявність фінансової послуги, яка надається новим кредитором попередньому.

Зміст зобов`язання, у якому відступається право вимоги (оплата за поставлений товар, надану послугу, повернення наданих коштів тощо), не впливає на оборотоздатність цього майнового права, тому не має вирішального значення для відмежування договору відступлення права вимоги від договору факторингу.

Судом встановлено, що за результатами торгів ПАТ «ВіЕйБіБанк» визначив переможного покупця та продав йому майнове право вимоги виконання боржником зобов`язань за кредитним та забезпечувальними договорами. Предметом спірного договору є відступлення прав вимог за плату (купівля-продаж). Метою укладення цього договору є отримання банком коштів для розрахунку зі своїми кредиторами у процедурі ліквідації.

Отже, за своєю правовою природою спірний договір є договором купівлі-продажу майнового права, укладеним банком під час розпродажу активів у процедурі ліквідації з метою розрахунку з кредиторами, тому не може бути віднесений до договорів факторингу.

На підставі вищевикладеного, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ФІНАНС ПРОПЕРТІ ГРУПП», ОСОБА_2 , третя особа: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харківської області Луценко Вікторія Сергіївна про захист прав споживачів, визнання договорів про відступлення права вимоги недійсними не підлягають до задоволення.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 4, 12-13, 77-82, 258-259, 263-266, 354 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ФІНАНС ПРОПЕРТІ ГРУПП», ОСОБА_2 , третя особа: Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харківської області Луценко Вікторія Сергіївна про захист прав споживачів, визнання договорів про відступлення права вимоги недійсними відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Черкаського апеляційного суду, шляхом подачі апеляційної скарги через Уманський міськрайонний суд Черкаської області протягом тридцяти днів з дня його складення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення, згідно ч.1 ст. 354 ЦПК України.

Учасник справи, якому рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому копії рішення суду.

Суддя Леся Сергіївна Годік