ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/1910/21Головуючий по 1 інстанції
Справа №705/2908/21 Категорія: Годік Л. С.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 листопада 2021 року : Черкаський апеляційний суд в складі:

суддів Бондаренка С. І., Вініченка Б.Б., Новікова О.М.

за участю секретаря Чуйко А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 08 вересня 2021 року, ухваленого у складі судді Годік Л.С., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про незаконне примусове відчуження власності, -

в с т а н о в и в :

У липні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про незаконне примусове відчуження власності.

В обґрунтування своїх позовних вимог зазначав, що йому разом з співвласником по договору дарування від 27 травня 1994 року належить частина приватного будинку по АДРЕСА_1 .

Співвласник без попередження з мотивів власного збагачення провела по договору дарування від 29 серпня 2017 року примусове відчуження частини об`єктів своєї частки на користь хасидської громади Умані і передала майнові права на частку житлового будинку ОСОБА_2 , а право власності на сільгоспземлю пл. 150 кв.м. Хазіну Х. Перехід прав відбувся з порушенням ст. 321 ЦК України за відсутності необхідних документів щодо визначення, виділення і створення окремих видів майна в натурі, що привело до обмеження його прав на частку та втрату не з своєї волі майна, встановлених договором 1994 року.

На підставі викладеного позивач просив суд визнати примусове відчуження частки житлового будинку по АДРЕСА_1 по договору дарування від 29 серпня 2017 року незаконним, а ОСОБА_2 не набула майнових прав; визнати примусове відчуження земельної ділянки по АДРЕСА_1 по договору дарування від 29 серпня 2017 року незаконним, а ОСОБА_4 не набув прав власності.

Рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 08 вересня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження тих обставин, на які він посилається у своїй позовній заяві.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу в якій посилаючись на порушення процедури розгляду справи, просить рішення у справі скасувати та залишити позов без розгляду.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд не мав права вирішувати спір по суті з причин ненадання позивачем доказів та недовення викладених у позові обставин та повинен був залишити позовну заяву без розгляду згідно ст. ст. 183, 185,187, 257 ЦПК України. Ухваливши саме таке рішення суд позбавив позивача можливості повторного звернення до суду з даним позовом.

Відзив на апеляційну скаргу на адресу апеляційного суду не надходив.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення виходячи з наступного.

Частиною 1 статті 4 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Із зазначених норм права слідує, що звертаючись до суду особа перш за все має довести набуття права, яке вважає порушеним і на захист якого вона звертається.

З договору дарування від 27 травня 1994 року вбачається, що ОСОБА_5 подарувала, а ОСОБА_6 та ОСОБА_1 прийняли в дар кожен в рівних частках належну ОСОБА_5 1/3 частину будинку з відповідною частиною надвірних споруд, що знаходиться в АДРЕСА_2 , який розташований на присадибній земельній ділянці розміром 2035 кв.м. На вказаній присадибній земельній ділянці розташований один 1/3 част. глинобитний обкладений цеглою, а 2/3 цегляний, критий асбофанерою жилий будинок «А» з прибудовами загальною жилою пл. 175,1 кв. м, сараї «Б», «Е», «Ж», «И», гаражі «В», «Г», «З», уборна «Д», оглядова яма під «З», погріб «К», забор № 1, ворота з кал. №2, підпорна стіна № 3 (а.с. 3).

Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_1 вказував, що співвласник по договору дарування від 29 серпня 2017 року передала майнові права на частку житлового будинку ОСОБА_2 , а право власності на сільгоспземлю пл. 150 кв.м. ОСОБА_7 , чим порушено право позивача.

Будь-яких інших документів на підтвердження заявлених позовних вимог, крім договору дарування від 27 травня 1994 року позивачем суду не надано. Зокрема, матеріали справи не містять договір дарування від 29 серпня 2017 року укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 , ОСОБА_8 , що позбавляє можливості суд встановити як саму наявність такого договору так і правовідносини які виникли у зв`язку з його укладенням та перевірити його щодо законності.

Частинами 1,2,3 статті 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України).

Згідно з нормами частин 1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).

Згідно із практикою ЄСПЛ за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача; за таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом виключно спростування позивачем обґрунтованості заперечень відповідача, оскільки це не звільняє позивача від виконання ним його процесуальних обов`язків (Постанова КЦС ВС від 13 лютого 2019 року справа № 369/13976/15?ц).

Зі змісту позовних вимог ОСОБА_1 не вбачається яким саме чином і в чому порушені відповідачами права та інтереси позивача, в який спосіб та чим це підтверджено.

Таким чином, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що в підтвердження позовних вимог позивачем не було надано суду жодного належного, допустимого та достовірного доказу на підтвердження своїх доводів.

Відповідно до статті 257 ЦПК України суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо: 1) позов подано особою, яка не має цивільної процесуальної дієздатності; 2) позовну заяву від імені заінтересованої особи подано особою, яка не має повноважень на ведення справи; 3) належним чином повідомлений позивач повторно не з`явився в судове засідання або не повідомив про причини неявки, крім випадку, якщо від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності і його нез`явлення не перешкоджає розгляду справи; 4) у провадженні цього чи іншого суду є справа із спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав; 5) позивач до початку розгляду справи по суті подав заяву про залишення позову без розгляду; 6) між сторонами укладено угоду про передачу спору на вирішення до третейського суду, і від відповідача не пізніше початку розгляду справи по суті, але до подання ним першої заяви щодо суті спору надійшли заперечення проти вирішення спору в суді, якщо тільки суд не визнає, що така угода є недійсною, втратила чинність або не може бути виконана; 7) дієздатна особа, в інтересах якої у встановлених законом випадках відкрито провадження у справі за заявою іншої особи, не підтримує заявлених вимог і від неї надійшла відповідна заява; 8) провадження у справі відкрито за заявою, поданою без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, та не було сплачено судовий збір і позивач не усунув цих недоліків у встановлений судом строк; 9) позивач без поважних причин не подав витребувані судом докази, необхідні для вирішення спору; 10) позивач у визначений судом строк не вніс кошти для забезпечення судових витрат відповідача і відповідач подав заяву про залишення позову без розгляду; 11) після відкриття провадження судом встановлено, що позивачем подано до цього самого суду інший позов (позови) до цього самого відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з однакових підстав і щодо такого позову (позовів) на час вирішення питання про відкриття провадження у справі, що розглядається, не постановлена ухвала про відкриття або відмову у відкритті провадження у справі, повернення позовної заяви або залишення позову без розгляду; 12) між сторонами укладено угоду про передачу спору на вирішення суду іншої держави, якщо право укласти таку угоду передбачене законом або міжнародним договором України, за винятком випадків, якщо суд визнає, що така угода суперечить закону або міжнародному договору України, є недійсною, втратила чинність або не може бути виконана. Особа, позов якої залишено без розгляду, після усунення умов, що були підставою для залишення заяви без розгляду, має право звернутися до суду повторно. В ухвалі про залишення позову без розгляду можуть бути вирішені питання про розподіл між сторонами судових витрат, про повернення судового збору з державного бюджету.

В матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджували наявність обставин, визначених ст. 257 ЦПК України, тому посилання апелянта на статтю 257 ЦПК України є необґрунтованим.

За таких обставин, апеляційний суд не вбачає підстав для зміни чи скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 368, 374, 375,381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 08 вересня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про незаконне примусове відчуження власності без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом 30 днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови виготовлений 4 листопада 2021 року.

Судді