Справа № 473/2301/21
РІШЕННЯ

іменем України

"25" жовтня 2021 р. Вознесенський міськрайонний суд Миколаївської області в складі: головуючого - судді Старжинської О.Є., при секретарі судового засідання - Ніколаєнко Г.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Вознесенську за правилами загального позовного провадження цивільну справи за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_5 , приватний нотаріус Вознесенського міського нотаріального округу Миколаївської області Кучерова Ганна Анатоліївна про застосування наслідків удаваного правочину, визнання недійсним

В С Т А Н О В И В

23.06.2021 року позивач ОСОБА_1 звернувся в суд з позовною заявою до відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_5 , приватний нотаріус Вознесенського міського нотаріального округу Миколаївської області Кучерова Г.А. про застосування наслідків удаваного правочину, визнання удаваного правочину недійсним.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначав, що 12.08.2020 року відповідачами було укладено нотаріально посвідчений договір про розірвання нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу нежитлового приміщення від 09.10.2018 року площею 128,4 кв.м по АДРЕСА_1 і вказаний договір є удаваним, фактично прихованим правочином, який насправді був вчинений є відчуження вказаного нерухомого майна ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 , ОСОБА_4 і він укладений з метою перешкоджання реалізації позивачем як орендарем частини вказаного нежитлового приміщення права переважного придбання у власність шляхом переведення прав та обов`язків покупця.

Посилаючись на необхідність поновлення порушеного права, позивач просив позов задовольнити.

Ухвалою від 29.06.2021 року було відкрито провадження по вказаній справі за правилами загального позовного провадження з призначенням справи до розгляду у підготовчому судовому засіданні.

До суду надійшла витребувана належним чином завірена копія нотаріальної справи щодо розірвання договору купівлі-продажу нежитлового приміщення (а.с. 42-64).

Від представника відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_6 подано відзив на позовну заяву (а.с. 65-89), де позов не визнається.

Короткий зміст фактичних обставин справи

Так, з матеріалів справи, вбачається, що відповідач ОСОБА_2 відповідно до договору купівлі-продажу від 09 жовтня 2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Вознесенського міського нотаріального округу Кучеровою Г.А., придбала нежитлове приміщення, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Право власності за нею було зареєстровано 09.10.2018року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Продавцями даного майна виступали ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , яким належало по 1/2 частці в праві власності на вказане приміщення.

На час укладення договору одним з приміщень на підставі договору оренди користувався позивач ОСОБА_1 .

В провадженні Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області перебуває цивільна справа № 473/4414/18 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання частково недійсним договору купівлі-продажу від 09 жовтня 2018 року та переведення прав та обов`язків покупця за вказаним договором купівлі-продажу.

Ухвалою Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 07 квітня 2020 року заяву ОСОБА_3 про заміну одного заходу забезпечення позову іншим була задоволена частково. Судом було допущено заміну заходу забезпечення позову, визначеного ухвалою Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області 29 листопада 2018 року, а саме з накладення арешту на нежитлове приміщення по АДРЕСА_1 на заборону ОСОБА_2 здійснювати дії по відчуженню нежитлового приміщення по АДРЕСА_1 до розгляду справи по суті та вступу в законну силу рішення суду.

12 серпня 2020 року ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 звернулися до нотаріуса з приводу посвідчення договору про розірвання договору купівлі-продажу від 09 жовтня 2018 року. Цього дня між вказаними сторонами було укладено договір про розірвання вказаного договору.

Мотиви, з яких виходить місцевий суд

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Всебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Всебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Надаючи оцінку аргументам, наведеним у позовній скарзі, відзиві на позовну заяву, суд виходить із такого.

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 ЦК України).

Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем, і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення та забезпечити поновлення порушеного права.

Згідно статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду.

Таке розуміння визнання правочину недійсним як способу захисту є усталеним у судовій практиці.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2020 року в справі № 761/26815/17 (провадження № 61-16353сво18) зроблено висновок, що"недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим".

Тлумачення статті 235 ЦК України свідчить, що удаваним є правочин, що вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Тобто сторони з учиненням удаваного правочину навмисно виражають не ту внутрішню волю, що насправді має місце. Відтак, сторони вчиняють два правочини: один удаваний, що покликаний "маскувати" волю осіб; другий - прихований, від якого вони очікують правових наслідків.

У постанові Верховного Суду України від 07 вересня 2016 року у справі № 6-1026цс16 зроблено висновок, що "за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемним або про визнання його недійсним. Відповідно до вимог статті 60 ЦПК України позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: 1) факт укладення правочину, що, на його думку, є удаваним; 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; 3) настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином".

За змістом статті 214 ЦК України законом передбачається відмова осіб, які вчинили правочин, від нього, навість і в тому разі, якщо його умови повністю ними виконані. Відмова від правочину вчиняється у такій самій формі, в якій було вчинено правочин.

За частиною першою статті 651 ЦК України зміни або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною другою статті 653 ЦК України встановлено, що у разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються.

Ураховуючи наведене, суд прийшов до висновку, що оскільки законом та договором не обмежено право сторін за спільною згодою розірвати правочин, які вони раніше вчинили, в незалежності від наявності підстав для його оспорюванності, підстави для визнання його недійсним за частинами 3 і 5 статті 203, 215 ЦК України відсутні, так як волевиявлення сторін було направлено саме на припинення зобов`язань за попередньо укладеним договором дарування, а мотиви здійснення цього договору значення не мають.

Змагальність сторін є одним із основних принципів цивільного судочинства, зміст якого полягає у тому, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, тоді як суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, зобов`язаний вирішити спір, керуючись принципом верховенства права.

Суд приходить до висновку про відсутність порушення права позивача фактом розірвання відповідачами раніше укладеного договору купівлі-продажу.

Відповідно до приписів ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

За змістом ч.1 ст.202, ч.3 ст. 203 ЦК України головним елементом правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків. Отже, основним юридичним фактом, який підлягав встановленню судом у цій справі є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору про розірвання договору купівлі-продажу та з`ясування питання про те, чи не укладений цей правочин з метою приховати інший та який саме.

Змагальність сторін є одним із основних принципів господарського судочинства, зміст якого полягає у тому, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, тоді як суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, зобов`язаний вирішити спір, керуючись принципом верховенства права.

Перекладення на сторону обов`язку доказати певний факт або спростувати його в умовах, коли такий обов`язок об`єктивно спроможна виконати лише інша сторона, може призвести до необґрунтованого свавільного рішення.

За загальним правилом тягар доказування удаваності правочину покладається на позивача.

Специфіка удаваного правочину полягає в тому, що він, існуючи в парі з іншим правочином, який ним прикривається, є завжди таким, що не відповідає положенням Цивільного кодексу України, тобто є удаваним. Другий же правочин (прихований) може бути як дійсним, так і недійсним, залежно від того, наскільки він відповідає вимогам чинності правочинів, що містяться у ст. 203 ЦК України.

Прихований правочин завжди підлягає оцінці з точки зору відповідності його загальним умовам чинності правочину, однак сам факт прикриття його іншим правочином не може бути підставою його недійсності.

Закон не передбачає недійсність удаваного правочину, а лише пропонує застосувати до відносин сторін норми, що регулюють той правочин, який сторони дійсно мали на увазі.

Заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, позивач має довести:

1. факт укладання правочину, що на його думку є удаваним;

2. спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж приховати інший правочин;

3. настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином.

Основним юридичним фактом, який підлягає встановленню судом, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору та з`ясування питання про те, чи не укладено цей договір з метою приховання іншого договору та якого саме. За таких обставин, для визнання правочину удаваним позивачу необхідно надати відповідні докази, а суду встановити, що обидві сторони договору діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, їх дії були направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників.

Під час розгляду справи позивач не надав належних та допустимих доказів спрямованості волі сторін спірного договору про розірвання договору купівлі-продажу на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, які передбачені цим договором, та настанні між сторонами такого договору інших прав та обов`язків, ніж ті, що передбачені договором купівлі-продажу.

В судовому засіданні були досліджені матеріали цивільної справи №473/858/20 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , приватний нотаріус Вознесенського міського нотаріального округу Миколаївської області Кучерова Г.А. про розірвання договору купівлі-продажу нерухомого майна, стягнення збитків, згідно якої така позовна заява надійшла до суду 16.03.2020 року і ухвалою суду від 28.10.2020 року (а.с. 5, том. 2) провадження у справі було закрито у зв`язку з задоволенням позовних вимог відповідачами після пред`явлення позову, що вказує на дійсну спрямованість сторін розірвати укладений договір, яким також, крім розірвання, було вирішено питання про відшкодування завданих збитків.

Також позивачем та його представником в судовому засідання не надано доказів стосовно наявності підстав визнання оспорюваного правочину недійсним.

Представником відповідача ОСОБА_2 - адвокатом Вуїв О.В. - надані докази понесення відповідачем в майбутньому судових витрат на правову допомогу в сумі 8000 грн., згідно Договору про надання правової допомоги від 30.06.2021 року з зазначенням обсягу наданих послуг.

У відповідності до ч. 2 ст. 141 ЦПК України, у разі відмови у задоволенні позову, судові витрати пов`язані з розглядом справи покладаються на позивача.

Частиною 3 ст. 133 ЦПК України передбачено, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Витрати на правничу допомогу складаються з гонорару адвоката за представництво в суді; іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо,які визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою (частина 2 статті 137 ЦПК).

Розмір витрат на правничу допомогу є фіксованим і складає 8000грн. На підтвердження фактичних витрат на правничу допомогу представником відповідача надані: копія договору про надання правничої допомоги від 30.06.2021 року та опис наданих послуг.

Розмір винагороди за надання правової допомоги визначений у Договорі у вигляді фіксованої суми, не змінюється в залежності від обсягу послуг та витраченого адвокатом часу.

Матеріалами справи підтверджується факт отримання відповідачем ОСОБА_2 послуг адвоката та понесення нею витрат в майбутньому, а саме представником відповідача складені та підписані наступні документи: відзив на позовну заяву, клопотання про долучення до матеріалів справи доказів, клопотання про об`єднання провадження у справі, вона ознайомилася з позовною заявою ОСОБА_1 та додатками до неї, приймала участь у судових засіданнях у суді першої інстанції.

Суд також враховує положення частини 6 статті 137 ЦПК України за якими обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Позивач та його представник в судовому засідання таке клопотання не заявляли.

Суд з огляду на умови договору про надання правової допомоги, враховуючи складання і підписання адвокатом всіх процесуальних документів від імені і в інтересах позивача, дійшов висновку, що в даній конкретній справі витрати на правову допомогу в сумі 8000 грн є реальними, підтвердженими матеріалами справи. Суд звертає увагу на зміст ч.3 ст. 137 ЦПК України, яка запроваджена "для визначення розміру витрат", в той час як в межах цієї справи розмір гонорару адвоката встановлений сторонами договору у фіксованому розмірі, не залежить від обсягу послуг та часу витраченого представником відповідача ОСОБА_6 , а отже є визначеним.

Зважаючи на наведене, суд дійшов висновку про наявність підстав для повного відшкодування відповідачу витрат на професійну правничу допомогу, з урахуванням принципів справедливості, обґрунтованості, співмірності та пропорційності, у розмірі 8000 грн.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 258-259, 263-265, 268 ЦПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_5 , приватний нотаріус Вознесенського міського нотаріального округу Миколаївської області Кучерова Ганна Анатоліївна про застосування наслідків удаваного правочину, визнання недійсним відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 , ідент. номер НОМЕР_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати у вигляді оплати правової (правничої) допомоги в сумі 8000 (вісім тисяч) грн.

Рішення може бути оскаржене в Миколаївський апеляційний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з часу виготовлення рішення суду в повному обсязі.

Рішення суду в повному обсязі виготовлено 03.11.2021 року.

Суддя: О.Є. Старжинська