ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/9253/21 Справа № 199/1364/21 Суддя у 1-й інстанції - Подорець О. Б. Суддя у 2-й інстанції - Демченко Е. Л.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 листопада 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Демченко Е.Л.

суддів Куценко Т.Р., Макарова М.О.

при секретарі Кругман А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 21 липня 2021 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Четверта дніпровська державна нотаріальна контора, про зняття арешту з майна, -

в с т а н о в и л а:

У лютому 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа Четверта дніпровська державна нотаріальна контора, про зняття арешту з майна, мотивуючи його тим, що вона є спадкоємцем померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 , яка була її матір`ю, та після смерті якої відкрилася спадщина у вигляді домоволодіння АДРЕСА_1 .

Зазначала, що постановою державного нотаріуса Четвертої дніпровської державної нотаріальної контори від 12 листопада 2020 року їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв`язку із накладенням арешту на спадкове майно ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 24 травня 1999 року.

Посилаючись на те, що наявність безпідставного арешту порушує її спадкові права, а тому просила суд ухвалити рішення, яким скасувати арешт та заборону на відчуження відносно будинку АДРЕСА_1 , який зареєстрований в КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» ДМР» на підставі ухвали Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 24 травня 1999 року та стягнути судові витрати і витрати на правову допомогу.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 21 липня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове, яким її позов задовольнити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції неправомірно відмовив у задоволенні позову, зазначала, що вона є спадкоємцем власника нерухомого майна, на яке безпідставно було накладено арешт ухвалою суду. Вказувала, що арешт було накладено на майно боржника ОСОБА_2 , втім він не має жодного відношення до домоволодіння та ніколи не мав. До апеляційної скарги було додано клопотання про витребування доказів.

18 жовтня 2021 року відповідач ОСОБА_2 надав відзив на апеляційну скаргу, в якому, зазначаючи про законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, просив залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Вказував, що відповідачем повинна бути особа, в інтересах якої накладено арешт. Позивачем не доведено, що він є належним відповідачем. Заперечував проти клопотання про витребування доказів, з зазначенням того, що суд не збирає докази у справі та саме позивач повинен доводити заявлені ним позовні вимоги.

Позивач, або її адвокат, які сповіщені належним чином (а.с.115,116) у судове засідання не з`явились, клопотання про витребування доказів не підтримали, у зв`язку з чим клопотання про витребування письмових доказів не може бути задоволене.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів не находить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду.

Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Встановлено судом і підтверджується матеріалам справи, що домоволодіння АДРЕСА_1 в цілому належить на праві власності ОСОБА_3 1/6 частина на підставі свідоцтва про право на спадщину, 1/2 частина на підставі свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя, 2/6 частки на підставі договору дарування (а.с.63).

ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданий Амур-Нижньодніпровським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис №1640 (а.с.10).

Постановою державного нотаріуса Четвертої ДДНК від 12 листопада 2020 року відмовлено у видачі свідоцтво про право на спадщину у зв`язку із накладенням арешту ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 24 травня 1999 року (а.с.11).

Судом також встановлено, що в провадженні Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська перебувала на розгляді цивільна справа №2-1118 за 1999 рік за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення боргу.

Ухвалою судді Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 24 травня 1999 року, під час розгляду цивільної справи за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення боргу, накладено арешт на квартиру АДРЕСА_2 , яка належить ОСОБА_2 , заборонив здійснювати дії направлені на відчуження будь-яким способом (а.с.55).

Водночас, листом КП «Дніпровського міського бюро технічної інвентаризації» Дніпровської міської ради» від 12 травня 2021 року №5317 підтверджено, що будинок АДРЕСА_1 в цілому належить ОСОБА_3 і не поділяється на квартири (а.с.63).

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що під час розгляду справи позивачем не надано доказів, а судом не встановлено, що саме ОСОБА_2 , який проживає по АДРЕСА_3 , був відповідачем, а в подальшому на стадії виконання рішення суду боржником по цивільній справі №2-1118/1999. Крім того, не надано доказів того, що відповідач ОСОБА_2 під час розгляду цивільної справи №2-1118/1999 проживав по АДРЕСА_4 та/або був власником зазначеного нерухомого майна.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції у зв`язку з наступним.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права та є різновидом негаторного позову (пункт 55 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі №372/2904/17-ц, провадження №14-496цс18).

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

За правилами статей 12,81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Колегія суддів звертає увагу на те, що позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Відповідачами в справі є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках - особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. Як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, має бути залучено відповідний орган державної виконавчої служби (п.2 постанови Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 червня 2016 року №5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна»).

У постанові Верховного Суду від 26 вересня 2019 року у справі №607/3894/17 (провадження №61-34202св18) вказано, що вимоги інших осіб щодо належності їм, а не боржникові майна, на яке накладено арешт, вирішуються шляхом пред`явлення ними відповідно до правил судової юрисдикції позову до боржника та особи, в інтересах якої накладено арешт, про визнання права власності на це майно і зняття з нього арешту. У такому ж порядку розглядаються вимоги осіб, які не є власниками майна, але володіють ним на законних підставах.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі, не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджені письмовими матеріалами справи та поясненнями учасників процесу.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального й процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволенні, а рішення суду має бути залишено без змін.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381-383 ЦПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 21 липня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Куценко Т.Р.

Макаров М.О.