ПОСТАНОВА

Іменем України

05 листопада 2021 року м. Кропивницький

справа № 390/1581/20

провадження № 22-ц/4809/1594/21

Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Мурашка С.І. (головуючий, суддя-доповідач), Єгорової С. М., Чельник О. І.,

учасники справи:

позивач Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач ОСОБА_1 ,

розглянув в порядку спрощеного (письмового) позовного провадження, без повідомлення учасників справи, цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Кіровоградського районного суду Кіровоградської області від 14 липня 2021 року у складі судді Бойко І. А. і

В С Т А Н О В И В :

В листопаді 2020 року Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі АТ КБ «ПриватБанк») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 та просило стягнути на свою користь заборгованість за кредитним договором про надання банківських послуг № б/н від 22.03.2012 у розмірі 38 570,17 грн станом на 05.10.2020, а також судові витрати в розмірі 2 102 грн.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_1 звернувся до позивача з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав заяву № б/н від 22.03.2012.

При підписанні анкети-заяви відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Тарифами», які викладнені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між ним та банком Договір про надання банківських послуг (далі Договір).

Заявою відповідача підтверджується той факт, що він був повністю проінформований про умови кредитування в АТ КБ «ПриватБанк», які були надані йому для ознайомлення в письмовій формі.

Відповідачу було відкрито кредитний рахунок із початковим кредитним лімітом, який у подальшому збільшився до 14 850 грн, та надано у користування кредитну картку.

Позивач свої зобов`язання за Договором виконав у повному обсязі, а саме надав відповідачу можливість розпоряджатись кредитними коштами на умовах, передбачених Договором та в межах встановленого кредитного ліміту.

Відповідач не надав своєчасну банку грошові кошти для погашення заборгованості за борговими зобов`язаннями, таким чиом в порушенням умов Договору та законодавчих норм не виконав зобов`язання.

У зв`язку з зазначеними порушеннями зобов`язань за Договором та з урахуванням внесених коштів на погашення заборгованості, відповідач, станом на 05.10.2020 має заборгованість в розмірі 38 570,17 грн, яка складається з:

-25 737,26 грн заборгованість за тілом кредита;

в т.ч.: 0,00 грн заборгованість за поточним тілом кредита;

-25 737,26 грн заборгованість за простроченим тілом кредита;

-0,00 грн заборгованість за нарахованими відсотками;

-12 832,91- грн заборгованість за простроченими відсотками;

-0,00 грн заборгованість за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625;

-0,00 грн нарахована пеня;

-0,00 грн нараховано комісії.

Відповідач продовжує ухилятись від виконання своїх обов`язків і не погашає заборгованість за Договором, що є порушенням законних прав та інтересів АТ КБ «ПриватБанк».

Рішенням Кіровоградського районного суду Кіровоградської області від 14 липня 2021 року в задоволені позовних вимог відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що АТ КБ «ПриватБанк» не довів свого права на стягнення з відповідача кредитних коштів за договором від 22.03.2012.

В апеляційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк» просить скасувати рішення Кіровоградського районного суду Кіровоградської області від 14 липня 2021 року та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги та стягнути судові витрати.

Апеляційна скарга мотивована тим, що при вирішенні справи судом першої інстанції неправильно визначений характер правовідносин між сторонами, неправильно застосовано закон, що їх регулює, неповно досліджено матеріали справи та не надано належну оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

Відповідно до укладеного договору від 22.03.2012, ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 14 850 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на кредитну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 3,6 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки (02/2023).

Відповідач не навів ніяких обставин та не надав будь-яких доказів, які б свідчили про те, що договір був укладений без вільного волевиявлення відповідача.

Вся необхідна інформація про умови отримання кредиту, тип відсоткової ставки, валютні ризики, процедура викоання договору, які передують виконанню договору була надана позичальнику, що убачається з умов кредитного договору.

Крім того відповідач міг відмовитися від одержання кредиту частково або в поновму обсязі, повідомивши про це кредитодавця.

ОСОБА_1 не надав ніяких доказів на підтвердження того, що він був обмежений у праві вибору умов кредитування.

Судом першої інстанції залишено поза увагою висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 16 вересня 2020 року у справі № 200/564/7/18, в якій зазначено, що виписка по картковому рахунку, що міститься в матеріалах справи, може бути належним доказом щодо заборгованості відповідача, яка ровинна досліджуватися судом апеляційної інстанції.

Від адвоката Шепеленко А. О., яка представляє інтереси ОСОБА_1 , надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому вона просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги в поновму обсязі.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції справа розглядається апеляційним судом за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження з особливостями встановленими цією главою.

За приписами ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Оскільки ціна позову становить 38 570,17 грн, тобто менше ста розмірів прожиткового мінімуму (станом на 01.01.2021 становить 227 000 грн), апеляційна скарга розглядається без повідомлення учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення у встановлених статтею 367 ЦПК України межах, суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено, що 22.03.2012 ОСОБА_1 подано до ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», анкету-заяву про приєднання до Умов і правил надання банківських послуг в «ПриватБанк», якою висловив бажання приєднатись до умов надання банківських послуг. Вид банківської картки та бажаний кредитний ліміт в анкеті-заяві не вказано.

На підтвердження своїх вимог позивач також надав до суду Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, що розміщенні на сайті позивача, а також Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», однак вони підпису відповідача не містять.

Позивачем на підтвердження позовних вимог, в частині встановлення кредитного ліміту надана довідка про отримані ОСОБА_1 банківські картки, довідка про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної карти оформленої ОСОБА_1 , а також виписки по рахунку ОСОБА_1 , в яких відображено рух коштів.

Відповідно до вищевказаних документів вбачається, що ОСОБА_1 під час обслуговування в АТ «ПриватБанк» отримав кредитні картки: № НОМЕР_1 , дата відкриття 08.01.2014, термін дії 07.2017, № НОМЕР_2 , дата відкриття 12.09.2014, термін дії 12.2017, № НОМЕР_3 , дата відкриття 06.03.2015, термін дії 01.2018, № НОМЕР_4 , дата відкриття 11.01.2016, термін дії 01.2018, № НОМЕР_5 , дата відкриття 16.06.2015, термін дії 04.2018, № НОМЕР_6 , дата відкриття 13.05.2016, термін дії 04.2018, № НОМЕР_7 , дата відкриття 26.05.2016, строк дії 06.2018, № НОМЕР_8 , дата відкриття 10.12.2015, термін дії 09.2018, № НОМЕР_9 , дата відкриття 15.06.2015, строк дії 10.2018, № НОМЕР_10 , дата відкриття 23.12.2016, строк дії 05.2019, № НОМЕР_11 , дата відкриття 28.02.2018, строк дії 09.2021, № 737595, дата відкриття 13.04.2018, строк дії 03.2022, № 869857, дата відкриття 02.05.2018, строк дії 03.2022, 371167, дата відкриття 08.10.2018, строк дії 04.2022, № 896913, дата відкриття13.04.2019, строк дії 02.2023.

Згідно довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки № НОМЕР_1 , оформленої на ОСОБА_1 , рахунок по якій відкрито 08.01.2014, після встановлення 08.01.2014 кредитного ліміту в розмірі 300 грн, кредитний ліміт неодноразово змінювався, зокрема 31.03.2017 кредитний ліміт збільшено до розміру 14850 грн, та 19.12.2019 кредитний ліміт змінено до розміру 0,00 грн.

Із виписки по банківському рахунку вбачається проведення операцій за допомогою вищевказаних банківських карток щодо руху грошових коштів, а також встановлення кредитних лімітів.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.

Кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст.4 ЦПК).

Частинами 1 та 3 статті 13 ЦПК встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

У ч. 1 ст. 1055 ЦК України передбачено, що кредитний договір укладається у письмовій формі.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори).

За змістом ч. ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

У ч. 1 ст. 634 ЦК України передбачено, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Матеріалами справи підтверджується, що звертаючись до суду з позовом, АТ КБ «ПриватБанк» просило стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором № б/н від 22.03.2012, яка станом на 05.10.2020 становила 38 570,17 грн, з яких прострочене тіло кредиту в розмірі 25 737,26 грн та заборгованість за простроченими відсотками в розмірі 12 832,91 грн.

На підтвердження обставин, якими обґрунтовано позовні вимоги, позивачем було надано до суду першої інстанції письмові докази, зокрема:

1) анкету-заяву ОСОБА_1 від 22.03.2012 про його згоду на приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанк (а. с. 17);

2) витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», в якому відсутній підпис ОСОБА_1 (а.с.18);

3) копію Умов та правил надання банківських послуг (19-51).

4) розрахунки заборгованості за договором № б/н від 22.03.2012, укладеного між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 (а.с. 5-14);

5) довідку про надані банком ОСОБА_1 кредитні картки (а.с.16);

6) довідку про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки оформленої на ОСОБА_1 (а.с. 15);

7) виписку за договором № б/н станом на 07.10.2020 на ім`я ОСОБА_1 (а. с. 52-77).

Аналізуючи надані позивачем докази, суд дійшов висновку, що вказані документи не підтверджують наявність між сторонами кредитних відносин та наявність заборгованості, з огляду на таке.

Так, анкета-заява містить лише анкетні дані відповідача, його контактну інформацію, відомості про майновий стан та трудову діяльність.

Разом з тим, вказана анкета-заява не містить даних про розмір наданих кредитних коштів та погодженої суми/ліміт кредиту, про отримання якого сторони дійшли згоди, а також відсутні відомості про те, що відповідач отримав платіжну картку та відомості про строк її дії.

Обгрунтовуючи позовні вимоги в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ «ПриватБанк» заборгованості за простроченими відсотками, позивач посилався на анкету-заяву, витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Умови та правила надання банківських послуг, до яких приєднався відповідач, підписавши анкету-заяву.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Таким чином, в разі укладення договору кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Зкрема, в анкеті-заяві від 22.03.2012 умови щодо стягнення відсоків відсутні (а. с. 17).

Частина 4 ст. 263 ЦПК України передбачає, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, провадження № 14-131цс19, зауважила на тому, що роздруківка із сайту позивача не може бути належним доказом, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачці Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена щодо укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

При цьому, копії додатків, а саме витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Умови та правила надання банківських послуг, що долучені позивачем до матеріалів позовної заяви, підписів відповідача не містять, що свідчить про недоведеність факту ознайомлення відповідача саме з цими Тарифами і Умовами та правилами надання банківських послуг.

Тобто, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Тарифи та витяг з Умов та правил налання банківських послуг розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, а також те, що вказаний документ станом на 22 березня 2012 року містив умови, зокрема й щодо сплати відсотків.

Враховуючи зазначене помилковими є посилання апеляційної скарги на те, що вся необхідна інформація про умови отримання кредиту, тип відсоткової ставки, валютні ризики, процедура виконання договору, які передують виконанню договору була надана позичальнику, що убачається з умов кредитного договору.

Вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання, з підстав та у розмірах встановлених актами законодавства, зокрема статтями 625, 1048 ЦК України позивач не пред`явив.

Враховуючи викладене, позивачем не доведено, що між сторонами було досягнуто згоди при укладенні кредитного договору, щодо стягнення відсотків, що є підставою для відмови в стягненні зазначених коштів.

Також, надані позивачем розрахунки кредитної заборгованості не є доказом існування між сторонами договірних відносин та розміру боргу, оскільки позивачем не доведено укладання кредитного договору на заявлених позивачем умовах, а їх аналіз свідчить про те, що до розміру заборгованості, який вказаний позивачем в позові, безпідставно включено відсотки за користування кредитом, сплату та стягнення яких не було узгоджено між сторонами.

Сам розрахунок заборгованості є внутрішнім документом банку та не містить відомостей, що дозволили б суду перевірити, чи видавалася кредитна картка, на який строк, а також, зробити висновок, що ця заборгованість виникла саме внаслідок порушення відповідачем умов кредитного договору від 22 березня 2012 року, та неможливо встановити, які саме умови спірного договору порушені відповідачем.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у своїй постанові від 13 травня 2020 року, справа №219/1704/17, провадження №61-1211св19.

Суд зауважує, що доказами, які можуть підтверджувати наявність кредитної заборгованості боржника перед Банком та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність».

Згідно з вказаними положеннями закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи.

Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.

Виписка по картковому рахунку може бути належним доказом щодо заборгованості відповідача за тілом кредиту, яка повинна досліджуватися судами у сукупності з іншими доказами.

До такого правового висновку дійшов Верховний Суд при розгляді цивільної справи № 200/5647/18 в постанові від 16 вересня 2020 року.

Разом з тим, надана банком виписка по рахунку не містить інформації про те, що вона стосується саме кредитного договору № б/н від 22 березня 2012 року, укладеного між сторонами, а відображає тільки інформацію про рух коштів в період з 08.01.2014 по 01.03.2020.

Надані позивачем довідка про отримані банківські картки та довідка про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної карти оформленої на ОСОБА_1 , також містять інформацію по рахунку відповідача який відкритий починаючи з 08.10.2014.

Враховуючи викладене, з аналізу наданих позивачем доказів вбачається, що саме з 08.10.2014 відбувались встановлення і зміна кредитних лімітів, проте згідно анкети-заяви, ОСОБА_1 приєднався до банківського обслуговування 22.03.2012.

Належні, допустимі та достовірні докази на підтвердження того, що відкриття карткового рахунку 08.01.2014 і встановлення кредитних лімітів, здійснені банком на виконання анкети-заяви від 22.03.2012, позивачем суду не надано.

Враховуючи викладене, відсутні підстави вважати, що нарахована кредитна заборгованість фактично виникла на підставі вказаної анкети-заяви від 22.03.2012, а тому АТ КБ «ПриватБанк» не доведено свого права на стягнення з відповідача кредитних коштів в зазначеному в позові розмірі за договором від 22.03.2012.

Враховуючи викладене, є безпідставними та такими, що не грутуються на матеріалах справи, дододи апеляційної скарги про те, що відповідно до укладеного договору від 22.03.2012, ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 14 850 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на кредитну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 3,6 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки (02/2023).

Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом 3 вказаної частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості.

Принцип змагальності під час розгляду справи судом визначає можливості й обов`язки сторін щодо доказування.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Доведення позивачем умов кредитування і наявності заборгованості є обов`язком позивача, виходячи з принципу змагальності сторін, закріпленого статтею 12 ЦПК України.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 18 березня 2019 року у справі № 61-28582ск18.

Тому суд не бере до уваги доводи апеляційної скарги про те, що відповідач не навів ніяких обставин та не надав будь-яких доказів, які б свідчили про те, що договір був укладений без вільного волевиявлення відповідача, а останній міг відмовитися від одержання кредиту частково або в поновму обсязі, повідомивши про це кредитодавця.

Безпідставними є посилання в апеляційній скарзі на висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 16 вересня 2020 року у справі № 200/564/7/18, з огляду на те, що у справі, що переглядається, надана позивачем виписка не є належним доказом, оскільки з її змісту не можна встановити, що інформація, яка в ній зазначена, стосується кредитного договору, укладеного між сторонами 22 березня 2012 року.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно зі статтями 76-78, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права та по суті дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Оскільки суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 382 - 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення, а рішення Кіровоградського районного суду Кіровоградської області від 14 липня 2021 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду у випадках передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий суддя С. І. Мурашко

Судді С. М. Єгорова

О. І. Чельник