У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 листопада 2021 року м.Тернопіль

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області у складі:

- головуючої судді Черніцької І.М.

- при секретарі судового засідання Скала В.І.

- з участю:

представника позивача адвоката Маланчук В.М.

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні у порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Маланчук Вікторія Миколаївна, до Головного Управління національної поліції в Тернопільській області про зняття арешту з майна,-

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Маланчук В.М., звернулась до суду із позовом в порядку цивільного судочинства, до Головного Управління національної поліції в Тернопільській області про зняття арешту з квартири за АДРЕСА_1 , що накладений постановою відділення СВ Тернопільського МВ УМВС України в Тернопільській області від 26.10.2010 року та виключити запис про арешт з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

В обґрунтування вимог позивач вказала, що вона є власником квартири за АДРЕСА_1 на підставі договору дарування від 14 грудня 2005 року, згідно якого ОСОБА_2 подарував їй спірну квартиру. У 2021 року з метою вчинення нотаріальних дій, вона звернулась до нотаріуса, який повідомив їй про наявність арешту на належну їй квартиру, згідно постановою відділення СВ Тернопільського МВ УМВС України в Тернопільській області від 26.10.2010 року. На її запит щодо реквізитів та стану кримінального провадження в межах якого накладено арешт на квартиру, Тернопільський МВ УМВС України повідомив, що кримінальна справа №1672802, порушена відносна ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , закрита згідно постанови слідчого від 10 червня 2011 року. З постанови про закриття кримінальної справи вбачається, що остання порушена з метою захисту прав позивача.

На її звернення до Головного управління Національної поліції щодо вжиття заходів стосовно скасування арешту з квартири, останні повідомили її про необхідність звернення до суду для зняття арешту.

Посилаючись на наведене та те, що на даний час потреба в арешті відсутня та іншого механізму захисту її прав не має, просила задовольнити позов.

22 жовтня 2021 року на адресу суду надійшов відзив на позов.

У відзиві представник відповідача просить закрити провадження у справі, так як вважає, що справа не підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства. В обґрунтування клопотання посилається на висновок Великої Палати Верховного Суду викладений у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі за № 461/233/17ц. Вказує, що арешт на квартиру накладено слідчим в межах кримінального провадження, відтак питання зняття арешт має вирішувати у порядку КПК України.

Присутній в судовому засіданні представник позивача заперечила щодо задоволення клопотання. Просила застосувати останній висновок Верховного суду викладений у постанові від 30 червня 2020 року у справі за № 727/2878/19. Вказала, що скасувати арешт даної квартири після закриття відповідної кримінальної справи за правила КПК в редакції 1960 року у порядку кримінального судочинства неможливо. Арешт майна за відсутності правових підстав для цього порушує право власності позивача. Крім цього, не заперечила щодо закриття підготовчого судового засідання.

Представник відповідача у судове засідання не з`явився, хоча про час та місце його був повідомлений належним чином. Подав клопотання про відкладення розгляду справи з причин, які суд визнав не поважними.

Суд, заслухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи, прийшов до наступних висновків.

З долучених до матеріалів справи документів встановлено, що постановою слідчого в ОВС СУ УМВС України в Тернопільській області ст. лейтенантом міліції Барабан Ю.М. винесено постанову про закриття кримінальної справи №1672805 порушеної відносно ОСОБА_3 та ОСОБА_2 за ознаками ч. 4 ст. 190 КК України за відсутністю в їх діях складу злочину.

Слідчим при винесенні даної постанови не вирішено питання про скасування арешту.

Із змісту постанови вбачається, що у 2010 року за заявою ОСОБА_1 порушено кримінальну справу відносно ОСОБА_2 та ОСОБА_3 за ч. 4 ст. 190 КК України, які шляхом обману, зловживаючи довірою заволоділи чужими коштами ОСОБА_1 на суму 66 000доларів США, які були отримані ними в якості плати за договором дарування квартири за АДРЕСА_1 , який у подальшому було визнано недійсним.

Згідно листа Слідчого відділу Тернопільського районного управління поліції ГУНП в Тернопільській області від 03 червня 2021 року вбачається, що кримінальну справу № 167805 було знищено згідно акту знищення №56 від 20.03.2017 року, а тому надати будь-які документи не є можливим.

Згідно інформації з державного реєстру речових прав за № 272386902 від 30 серпня 2021 року, ОСОБА_1 є власником квартири за АДРЕСА_1 , на підставі договору дарування ВСЕ 870498 від 14.12.2005 року.

Вказаний факт також підтверджується оглянутими в судовому засіданні оригіналами договору дарування квартири серії ВСЕ №870498 від 14.12.2005 року та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 20.02.2007 року.

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за № 272398136 від 30.08.2021 року, щодо даної квартири є обтяження арешт, накладений згідно постанови про накладення арешту на майно боржника від 26.10.2010 року, видавник: відділення СВ Тернопільського МВ УМВС України в Тернопільській області, начальник Барабан Ю.М.

Згідно з вимогами п. 1 ч.1 ст. 255 ЦПК України, суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Положення ст. 124 Конституції України передбачає, що юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Право на доступ до суду реалізується на підставах і в порядку, встановлених законом. Кожний із процесуальних кодексів встановлює обмеження щодо кола питань, які можуть бути вирішені в межах відповідних судових процедур. Зазначені обмеження спрямовані на дотримання оптимального балансу між правом людини на судовий захист і принципами юридичної визначеності, ефективності й оперативності судового процесу.

Судова юрисдикція - це інститут права, покликаний розмежувати між собою як компетенцію різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського й адміністративного.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є предмет спору, характер спірних матеріальних правовідносин і їх суб`єктний склад. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції судів, які розглядають справи за правилами цивільного, кримінального, господарського й адміністративного судочинства. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до його відання, тобто діяти в межах установленої законом компетенції.

Цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (частини перша та третя статті 3 ЦПК України).

Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства (частина перша статті 19 ЦПК України).

Приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення, як правило, майнового приватного права чи інтересу.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а, по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, у якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа. Отже, у порядку цивільного судочинства за загальним правилом можна розглядати будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін зазвичай є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.

Велика Палата Верховного Суду вказала на таке: що спір щодо звільнення майна з-під арешту є приватноправовим, якщо арешт накладений на майно особи, яка не була учасником кримінального провадження, розпочатого за Кримінально-процесуальним кодексом України (далі - КПК України 1960 року) та завершеного (вирок, постанова про закриття провадження) у порядку, передбаченому КПК України 1960 року (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 372/2904/17-ц) або КПК України 2012 року (постанова Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі № 2-3392/11). Залежно від суб`єктного складу учасників цього спору його слід розглядати за правилами цивільного чи господарського судочинства.

У постанові від 30 червня 2020 року у справі №727/2878/19 Велика палата Верховного Суду у п. 42 зазначила, що спори про звільнення майна з-під арешту, накладеного за правилами КПК України1960 року та незнятого за цим Кодексом після закриття кримінальної справи слід розглядати за правилами цивільного судочинства. Натомість питання про скасування арешту майна, накладеного за правилами КПК України 2012 року та нескасованого після закриття слідчим кримінального провадження, має вирішувати слідчий суддя за правилами кримінального судочинства.

Враховуючи вищенаведене та те, що арешт на спірну квартиру був накладений за правилами КПК України 1960 року та не знятий за цим Кодексом після винесення постанови про закриття кримінальної справи за правилами КПК 1960 року, доказів протилежного відповідачем не надано, суд приходить до висновку, що питання звільнення майна з під арешту слід розглядати за правилами цивільного судочинства.

Відтак, підстав за закриття провадження у справі суд не вбачає, а тому у задоволенні клопотання слід відмовити.

Суд не приймає до уваги посилання відповідача на висновок Великої Палати Верховного Суду викладений у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі за № 461/233/17ц, оскільки останній стосується інших правовідносин та обставин справи. Зокрема, у справі № 461/233/17 кримінальне провадження тривало, справа не була передана до суду, а тому питання скасування арешту вирішується за правила КПК.

Під час провадження в підготовчому судовому засіданні, вивчивши матеріали справи, судом було остаточно визначено предмет спору та характер спірних правовідносин, позовні вимоги та склад учасників судового процесу; з`ясовано заперечення проти позовних вимог; визначено обставини справи, які підлягають встановленню, та зібрано відповідні докази; вирішено питання про наявність відводів; визначено порядок розгляду справи; вчинено інші дії з метою забезпечення правильного, своєчасного і безперешкодного розгляду справи по суті.

Підстав для відкладення підготовчого судового засідання не має.

З врахуванням наведеного, суд вважає за можливе закрити підготовче провадження та призначити справу до судового розгляду по суті.

Керуючись ст. ст. 84, 128, 197, 198, 200, 223, 259, 260, 261, 353, 355 ЦПК України, суд-

У Х В А Л И В:

У задоволенні клопотання представника відповідача про закриття провадження у справі на підставі вимог п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК відмовити.

Закрити підготовче судове засідання.

Призначити справу до судового розгляду.

Відкласти судовий розгляд на 07 грудня 2021 року на 12 год. 00 хв.

Про час та місце судового засідання повідомити сторони спору.

Повна ухвала суду складена 01 листопада 2021 року.

Головуюча І.М. Черніцька