КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 жовтня 2021 року м. Київ

Справа № 753/19993/19

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді-доповідача Ящук Т.І.,

суддів Махлай Л.Д., Немировської О.В.,

за участю секретаря судового засідання Кравченко Н.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана представником ОСОБА_2 , на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 23 червня 2021 року, ухвалене у складі судді Цимбал І.К.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа - Служба у справах дітей Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації про стягнення аліментів та визначення місця проживання дитини,

встановив:

У жовтні 2019 року позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до відповідача ОСОБА_3 , третя особа: Служба у справах дітей Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації про стягнення аліментів та визначення місця проживання дитини.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що 22.07.2011 року між нею та відповідачем було укладено шлюб, від якого у них народилась донька ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Близько шести останніх років між подружжям почали виникати сімейні конфлікти, які призвели до фактичного припинення шлюбних відносин. Протягом тривалого часту сторони проживають окремо, при цьому дитина проживає з матір`ю. Відповідач матеріальної допомоги на утримання дитини не надає та не підтримує з нею стосунки.

Вказує, що за відповідачем зареєстровано право власності на дві земельні ділянки по АДРЕСА_1 та Ѕ частина житлового будинку за цією адресою, а тому, з огляду на майновий стан відповідача, позивач просить стягувати аліменти у твердій грошовій сумі в розмірі не менше одного прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку.

Також зазначає, що враховуючи тривалу відсутність матеріальної підтримки дитини з боку батька, доцільним є визначити місце проживання дитини з матір`ю, за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування з метою безперешкодного самостійного вирішення останньою питання тимчасового виїзду з дитиною за межі України у короткострокові поїздки з метою та в порядку, передбаченими ч. 5 ст. 157 СК України.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 23 червня 2021 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі 2500 грн., який підлягає індексації відповідно до закону, починаючи з 15.10.2019 року.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду в частині відмови у задоволенні позовної вимоги про визначення місця проживання дитини та ухвалити в цій частині нове судове рішення про задоволення позову у повному обсязі, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права.

В обґрунтування апеляційної скарги вказує, що звертаючись до суду з позовною вимогою про визначення місця проживання дитини, позивач чітко визначила мету такого звернення до суду, а саме, для отримання права самостійного вирішення питання тимчасового виїзду з дитиною за межі України у короткострокові поїздки. Позовна вимога про визначення місця проживання дитини є взаємопов`язаною з вимогою про стягнення з відповідача аліментів, оскільки внесені протягом 2017-2018 років зміни до сімейного законодавства обумовлюють надання такого права тому з батьків, з ким проживає дитина, належним виконанням другим з батьків свого обов`язку по утриманню дитини, а також в залежності від такого виконання чи невиконання дозволяє самостійно обирати шлях вирішення цього питання.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_2 підтримав доводи апеляційної скарги, просив рішення суду скасувати в частині відмови у задоволенні позовної вимоги про визначення місця проживання дитини та ухвалити в цій частині нове судове рішення про задоволення позову у повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_3 заперечував проти доводів апеляційної скарги, просив рішення суду залишити без змін, пояснивши, що дитина постійно проживає з матір`ю, і спорів з цього приводу немає.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, будучи повідомленими про день та час розгляду справи у встановленому законом порядку, про причини своєї неявки суд не повідомили, а тому колегія суддів вважала можливим розглянути справу за їх відсутності відповідно до вимог ч.2 ст. 372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, з`ясувавши обставини справи, вислухавши пояснення представника позивача та відповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на утримання дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 2500 грн., розмір яких є достатнім для мінімального забезпечення дитини з боку батька.

Відмовляючи у задоволенні позовної вимоги про визначення місця проживання дитини, суд першої інстанції виходив з того, що на час розгляду справи дитині сторін виповнилось 14 років, а тому, враховуючи положення ч.3 ст. 160 СК України та ч. 2 ст. 29 ЦК України, суд не має підстав для визначення її місця проживання, оскільки право обирати таке місце самостійно надано дитині законом і будь яке втручання у реалізацію такого права є неприпустимим.

Рішення суду в частині стягнення аліментів та їх розміру сторонами не оскаржується, а тому відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України судом апеляційної інстанції в цій частині не переглядається.

З висновками суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позовної вимоги про визначення місця проживання дитини, колегія суддів погоджується, оскільки висновки суду відповідають обставинам справи, наявним у матеріалах справи доказам та прийняті з дотримання норм матеріального та процесуального права.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, 22.07.2011 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було укладено шлюб, зареєстрований Відділом реєстрації актів цивільного стану Дарницького районного управління юстиції у м. Києві, про що зроблено відповідний актовий запис № 477 (а.с. 6) .

ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін народилась донька ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 (а.с. 7).

Встановивши, що донька сторін у справі ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , досягла чотирнадцяти років, а, відтак, з цього часу втратила статус малолітньої дитини, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність підстав для визначення її місця проживання.

Так, нормами чинного цивільного законодавства, зокрема, главою 4 підрозділу 1 розділу 2 Цивільного Кодексу України, визначено, що фізична особа, яка не досягла чотирнадцяти років, є малолітньою особою (ст.31 ЦК України), а фізична особа у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років є неповнолітньою особою (ст.32 ЦК України).

Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає (ч.4 ст.29 ЦК України).

У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом (ч.3 ст.29 ЦК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 29 ЦК України, фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Згідно зі статтею 161 СК України визначено порядок вирішення спору між матір`ю та батьком щодо місця проживання малолітньої дитини.

Частиною 3 ст. 160 СК України визначено, що якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Відповідно до роз`яснень, наданих Верховним Судом України в п.18 постанови Пленуму «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007року №11, при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з`ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Судам слід враховувати також положення ст.160 СК, якою передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, яка досягла десяти років, за спільною згодою батьків та самої дитини, а місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Отже, провівши системний аналіз вищезазначених норм матеріального права, колегія суддів звертає увагу на те, що в судовому порядку можливе вирішення спору щодо місця проживання лише малолітньої дитини, а місце проживання неповнолітньої дитини визначається нею самою.

Таким чином, пред`явлення до суду вимоги одним із батьків щодо визначення місця проживання неповнолітньої дитини не передбачено нормами чинного законодавства, а тому відсутні підстави для задоволення позовної вимоги про визначення місця проживання неповнолітньої дитини, оскільки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на момент ухвалення рішення у справі досягла чотирнадцятирічного віку, а, відтак, саме їй належить право самостійно обирати місце свого проживання.

Подібні правові висновки висловлені Верховним Судом у постановах від 12 листопада 2018 року по справі №344/16920/16-ц та від 25 січня 2018 року по справі № 537/5119/15-ц, зокрема про те, що оскільки дитина досягла чотирнадцяти років, то вправі самостійно обирати своє місце проживання, а тому відсутні правові підстави для визначення її місця проживання.

Доводи апеляційної скарги позивача про те, що саме частиною 5 ст. 157 СК України позивачу надано право і передбачено необхідність ухвалення судом рішення про визначення місця проживання дитини, з метою отримання на майбутнє можливості позивачу самостійно вирішувати питання короткострокових поїздок дитини за межі України, - колегія суддів вважає безпідставними, оскільки такі доводи ґрунтуються на невірному тлумаченні норм матеріального права.

Так, право батьків на визначення місця проживання дитини та порядок вирішення спору між матір`ю та батьком щодо місця проживання малолітньої дитини врегульовано статтями 160-161 Сімейного кодексу України.

Зокрема , частиною 2 ст. 160 СК України передбачено визначення місця проживання дитини, яка досягла десяти років, за спільною згодою батьків та самої дитини.

Частиною 1 ст. 161 СК України визначено, що у разі, якщо мати і батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватись органом опіки та піклування або судом.

Отже, положення статті 161 СК України щодо вирішення спору про визначення місця проживання дитини стосуються лише малолітніх дітей, тобто тих, які не досягли чотирнадцятирічного віку.

Частиною 3 ст. 160 СК України визначено, що якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

З огляду на викладене, Сімейним кодексом України не передбачено можливості та порядку вирішення спору щодо місця проживання неповнолітньої дитини ( тобто тієї, яка досягла 14 річного віку), оскільки законом надано право такій дитині самостійно визначати, з ким із батьків їй проживати.

Доводи апеляційної скарги про те, що метою звернення до судуз позовом про визначення місця проживання дитини є отримання права самостійного вирішення питання тимчасового виїзду з дитиною за межі України у короткострокові поїздки, колегія суддів відхиляє, оскільки у разі досягнення дитиною 14-річного віку підтвердження місця проживання дитини для подальшого вирішення питання її тимчасового виїзду за межі України регулюється Порядком провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної зі захистом прав дитини, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 24 вересня 2008 року № 866.

Відповідно до ч. 5 ст. 157 СК України, той із батьків, з яким за рішенням суду визначено або висновком органів опіки та піклування підтверджено місце проживання дитини, крім того з батьків, до якого застосовуються заходи примусового виконання рішення про встановлення побачення з дитиною та про усунення перешкод у побаченні з дитиною, самостійно вирішує питання тимчасового виїзду за межі України на строк, що не перевищує одного місяця, з метою лікування, навчання, участі дитини в дитячих змаганнях, фестивалях, наукових виставках, учнівських олімпіадах та конкурсах, екологічних, технічних, мистецьких, туристичних, дослідницьких, спортивних заходах, оздоровлення та відпочинку дитини за кордоном, у тому числі у складі організованої групи дітей, та у разі, якщо йому відомо місце проживання іншого з батьків, який не ухиляється та належно виконує батьківські обов`язки, інформує його шляхом надсилання рекомендованого листа про тимчасовий виїзд дитини за межі України, мету виїзду, державу прямування та відповідний часовий проміжок перебування у цій державі.

Згідно з п. 72-1 Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної зі захистом прав дитини, для підтвердження місця проживання дитини під час вирішення питання її тимчасового виїзду за межі України з метою, визначеною частиною п`ятою статті 157 Сімейного кодексу України (лікування, навчання, участі дитини в дитячих змаганнях, фестивалях, наукових виставках, учнівських олімпіадах та конкурсах, екологічних, технічних, мистецьких, туристичних, дослідницьких, спортивних заходах, оздоровлення та відпочинку дитини за кордоном, у тому числі у складі організованої групи дітей), той з батьків, з ким проживає дитина, подає до служби у справах дітей за місцем проживання дитини такі документи: заяву; копію паспорта заявника; копію паспорта дитини (у разі наявності); довідку про реєстрацію місця проживання заявника (у разі коли в паспорті відсутні дані про реєстрацію місця проживання); довідку про реєстрацію місця проживання дитини; копію свідоцтва про народження дитини; копію рішення суду про розірвання шлюбу (у разі наявності); підтвердження про відправлення рекомендованого листа згідно з вимогами, передбаченими абзацом першим частини п`ятої статті 157 Сімейного кодексу України (у разі наявності); копію документа, виданого лікарсько-консультативною комісією лікувально-профілактичного закладу, в порядку та за формою, встановленими МОЗ (подається для тимчасового виїзду за межі України дитини з інвалідністю, дитини, яка хворіє на тяжкі перинатальні ураження нервової системи, тяжкі вроджені вади розвитку, рідкісне орфанне захворювання, онкологічні, онкогематологічні захворювання, дитячий церебральний параліч, тяжкі психічні розлади, цукровий діабет I типу (інсулінозалежний), гострі або хронічні захворювання нирок IV ступеня, або на утримання дитини, яка отримала тяжкі травми, потребує трансплантації органа або паліативної допомоги).

Служба у справах дітей за результатами розгляду зазначених документів, відвідування дитини за місцем її проживання, проведення бесіди з тим із батьків, хто проживає окремо від дитини (у разі можливості її проведення), або бесіди з дитиною, яка досягла 14 років, готує висновок про підтвердження місця проживання дитини для її тимчасового виїзду за межі України за формою згідно до додатком 13 та один з таких проектів рішень/розпоряджень районної, районної у мм. Києві та Севастополі держадміністрації, виконавчого органу міської, районної у місті (у разі утворення) ради, сільської, селищної ради об`єднаної територіальної громади: про затвердження висновку служби у справах дітей про підтвердження місця проживання дитини для її тимчасового виїзду за межі України; про відмову у затвердженні такого висновку.

Підставами для відмови у затвердженні висновку про підтвердження місця проживання дитини для її тимчасового виїзду за межі України є: неподання заявником документів, передбачених цим пунктом; наявність рішення суду, в якому визначено місце проживання дитини з іншим із батьків або відкриття провадження у справі щодо визначення місця проживання дитини; встановлення під час відвідування дитини, бесіди з дитиною, яка досягла 14 років, недостовірних відомостей, поданих заявником, щодо місця її проживання.

Районна, районна у мм. Києві та Севастополі держадміністрація, виконавчий орган міської, районної у місті (у разі утворення) ради, сільської, селищної ради об`єднаної територіальної громади протягом семи робочих днів з дня подання заяви приймає рішення/розпорядження про затвердження висновку служби у справах дітей про підтвердження місця проживання дитини для її тимчасового виїзду за межі України за формою згідно з додатком 14 або відмову в його затвердженні, яке оформлюється на бланку органу, який його видає.

У разі коли протягом десяти робочих днів з дня прийняття рішення/розпорядження його не оскаржено, воно набирає законної сили і його копія, завірена в установленому порядку, видається заявнику для пред`явлення під час перетинання державного кордону України.

Рішення/розпорядження діє протягом одного року з дня набрання ним законної сили.

Отже, враховуючи вищенаведені положення чинного законодавства, позивач з метою вирішення питання тимчасового виїзду за межі України дитини, яка досягла 14 річного віку, має можливість звернутись до відповідного органу опіки та піклування для отримання висновку про підтвердження місця проживання дитини.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про незаконність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції є безпідставними, спростовуються матеріалами справи та висновками суду, викладеними в рішенні суду.

Інших доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції чи доводили б порушення ним норм цивільного або цивільно-процесуального законодавства, апеляційна скарга не містить.

Згідно зі ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Отже, оскаржуване рішення ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 374-376, 381-383 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана представником ОСОБА_2 , - залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 23 червня 2021 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 02 листопада 2021 року.

Суддя - доповідач: Ящук Т.І.

Судді: Махлай Л.Д.

Немировська О.В.