Дата документу 02.11.2021 Справа № 315/1762/20
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №315/1762/20 Головуючий у 1 інстанції: Романько О.О.
Провадження № 22-ц/807/2648/21 Суддя-доповідач: Дашковська А.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«02» листопада 2021 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Дашковської А.В.,

суддів: Кримської О.М.,

Кочеткової І.В.,

секретар: Семенчук О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 на заочне рішення Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 21 січня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_3 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку, середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

В грудні 2020 року ОСОБА_3 звернувся до суду з вказаним позовом до ФОП ОСОБА_1 .

В обґрунтування позову зазначив, що з 18.11.2019 року був прийнятий на роботу до поштової компанії «Автолюкс Експрес Пошта» - ФОП « ОСОБА_4 » на посаду касира багажного з окладом 4200 грн. на місяць. При працевлаштуванні ним був підписаний трудовий договір в двох екземплярах, але екземпляр трудового договору йому не надали.

30.03.2020 року на вимогу керівника відділення, яка повідомила йому, що у зв`язку з оголошенням в країні карантину необхідно написати заяву про надання відпустки без збереження заробітної плати тривалістю 26 календарних днів, він написав таку заяву.

13.04.2020 року в телефонному режимі його повідомили, що з 28.02.2020 року його звільнено. Заробітну плату за березень 2020 року в розмірі 4750 грн. та компенсацію за невикористану відпустку не виплачено, трудову книжку та копію наказу про звільнення не видано.

14.04.2020 року він направив відповідачу рекомендованим листом заяву про звільнення його з посади за угодою сторін згідно з п.1 ст.36 КЗпП України, також просив виплатити невиплачену за березень заробітну плату та компенсацію за невикористану відпустку.

17.04.2020 року він звернувся зі скаргою на незаконні дії відповідача до Державної служби України з питань праці, на що отримав письмову рекомендацію звернутися за захистом своїх прав до суду. Також, 17.04.2020 року за фактом неповернення роботодавцем трудової книжки він звернувся до Бердянського ВП ГУНП в Запорізькій області.

Пенсійний фонд України на його електронне звернення повідомив, що в реєстрі застрахованих осіб наявні звітні відомості стосовно нього за період лютого та березня 2020 року, подані страхувальником ФОП ОСОБА_1 , згідно яких страхувальником в таблиці 5 додатка 4 звіту за лютий 2020 року вказана дата припинення трудових відносин - 28.02.2020 року. Крім цього у звітних відомостях за березень 2020 року страхувальником також вказана дата припинення трудових відносин, а саме 19.03.2020 року.

До кінця березня 2020 року він працював та виконував свої обов`язки, що підтверджується товарно-транспортними накладним, які містять відомості про виконавця - оператора ОСОБА_3 , його підпис та дату створення товарно-транспортних накладних - 21 березня 2020 року, 23 березня 2020 року.

В результаті незаконного звільнення, невиплати заробітної плати він залишився без заробітку, без засобів існування. Інших осіб у родині із самостійним заробітком немає. На його утриманні знаходяться малолітній син - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та дружина ОСОБА_6 , яка знаходиться у декретній відпустці по догляду за дитиною до 3-х років. Вся сім`я мала гостру потребу в коштах для придбання харчів та предметів догляду за дитиною. Він був вимушений позичати гроші, брати кредит в банку. Йому спричинено моральну шкоду, яку оцінив 42 029 гривень.

На підставі зазначеного просив: визнати незаконним та скасувати наказ, виданий ФОП ОСОБА_1 про його звільнення з посади касир багажний; поновити його на посаді касир багажний на ФОП ОСОБА_1 ; стягнути з відповідача на його користь невиплачену заробітну плату за березень 2020 року в розмірі 4750 грн., компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 1405,44 грн., середній заробіток за весь час вимушеного прогулу з 01.04.2020 року по 30.10.2020 року в розмірі 33 528,20 грн. та моральну шкоду в розмірі 42 029 грн., всього 81 712,64 грн., судові витрати покласти на відповідача.

Заочним рішенням Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 21 січня 2021 року позов задоволено.

Визнано незаконним наказ, виданий ФОП ОСОБА_1 , про звільнення ОСОБА_3 з посади касир багажний та скасовано його.

Поновлено ОСОБА_3 на посаді касир багажний в ФОП ОСОБА_1 з 02.12.2020 року.

Стягнуто з ФОП ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 невиплачену заробітну плату за березень 2020 року в розмірі 4750 грн., компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 1405,44 грн., середній заробіток за весь час вимушеного прогулу з 01.04.2020 року по 30.10.2020 року в розмірі 33528,20 грн. та моральну шкоду в розмірі 42029 грн., всього 81712,64 грн.

Стягнуто з ФОП ОСОБА_1 в дохід держави судовий збір в сумі 2522,40 грн.

Допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі.

Допущено негайне виконання рішення суду в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми платежу за один місяць.

Ухвалою Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 27 травня 2021 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

Не погоджуючись із зазначеним заочним рішенням суду, ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на пропуск строку звернення до суду з позовом, неналежність доказів позивача щодо виконання ним трудових обов`язків у березні 2020 року, безпідставність вимоги про поновлення на роботі, не співмірність заявлених сум середнього заробітку, недоведеність спричинення моральної шкоди, недоплату позивачем судового збору, просив скасувати заочне рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову, судові витрати покласти на позивача.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

За приписами п.2 ч. 1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку, середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди в повному обсязі, суд першої інстанції виходив з доведеності позовних вимог.

Проте колегія суддів не може погодитись із вказаним висновком суду.

Статтею 21 КЗпП України визначено, що трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язуються виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

За приписами ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: 1) змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Статтею 47 КЗпП України визначено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов`язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника.

Згідно зі ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору ( стаття 117 КЗпП України ).

Судом першої інстанції встановлено та не заперечується сторонами, що 02.11.2019 року між Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 та ОСОБА_3 був укладений трудовий договір на невизначений строк з 18.11.2019 року, за умовами якого позивач зобов`язаний виконувати проведення розрахунків на посаді касира та іншу роботу відповідно до посадової інструкції, а відповідач зобов`язаний оплачувати працю у розмірі 4200 грн. на місяць (т.1, а.с.7).

З 18.11.2019 року позивач ОСОБА_3 був прийнятий на постійну роботу до поштової компанії «Автолюкс Експрес Пошта» - Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 на посаду касир багажний з окладом 4200 грн. на місяць на підставі заяви ОСОБА_3 від 07.11.2019 року, що підтверджується копією наказу №13-к від 12.11.2019 року та не заперечується відповідачем (т.1, а.с.8).

Судом також встановлено, що на вимогу керівника відділення у зв`язку з оголошенням в країні карантину 30.03.2020 року позивач написав заяву про надання відпустки без збереження заробітної плати тривалістю 26 календарних днів (т.1, а.с.19).

13.04.2020 року позивача в телефонному режимі повідомлено, що з 28.02.2020 року його звільнено, проте з наказом про звільнення його не ознайомлено

14.04.2020 року позивач направив відповідачу рекомендованим листом заяву про звільнення його з посади за угодою сторін згідно з п.1 ст.36 КЗпП України та виплату несплаченої за березень 2020 року заробітної плати та компенсації за невикористану відпустку. Трудову книжку просив надіслати на його поштову адресу (т.1, а.с.44-45).

03.07.2020 року позивач направив відповідачу рекомендованим листом звернення щодо підстав його звільнення, з проханням провести з ним остаточні розрахунки, виплатити нараховану, але невиплачену заробітну плату та компенсацію за невикористану відпустку, повернути трудову книжку ( т.1, а.с.31-32).

Матеріали справи містять відповідь Пенсійного фонду України на електронне звернення позивача, що в реєстрі застрахованих осіб наявні звітні відомості стосовно ОСОБА_7 за період лютого та березня 2020 року, які подані страхувальником ФОП ОСОБА_1 , згідно яких страхувальником в таблиці 5 додатка 4 звіту за лютий 2020 року вказана дата припинення трудових відносин - 28.02.2020 року, у звітних відомостях за березень 2020 року страхувальник вказав дату припинення трудових відносин - 19.03.2020 року (т.1, а.с.38-41).

Відповідно до відомостей з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування ОСОБА_3 отримував заробітну плату у страхувальника податковий номер у 11 - 12 місяцях 2019 року та у 1-му місяці 2020 року, а також містяться відомості про несплату страхувальником страхових внесків за 2 та 3 місяць 2020 року (т.1, а.с.20-21).

Відповідно до відомостей з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків станом на 25.08.2020 року ОСОБА_3 отримував заробітну плату в СПД податковий номер у 4 кварталі 2019 в розмірі 4200 грн., у 1 кварталі 2020 року - в розмірі 4750 грн., дати звільнення ОСОБА_3 з роботи: 28.02.2020 року та 19.03.2020 року (т.1, а.с.22).

На підтвердження факту виконання трудових обов`язків до кінця березня 2020 року позивач надав суду товарно-транспортні накладні із зазначенням виконавця-оператора ОСОБА_3 , його підписом та датами створення зазначених документів: 05, 06, 09, 10, 11, 13, 19, 21, 23 березня 2020 року (т.1, а.с.9-16).

Факт звернення позивача 14.04.2020 року до відповідача із заявою про звільнення згідно зі п.1 ст.36 КЗпП України та проханням сплатити заробітну плату за березень 2020 року та компенсацію за невикористану відпустку підтверджується копією заяви, Описом вкладення до цінного листа, квитанцією ПАТ «Укрпошта» від 14.04.2020 року (т.1, а.с.44).

Матеріали справи також містять звернення ОСОБА_3 від 03 липня 2020 року до відповідача з проханням надати пояснення щодо підстав звільнення та надати копію його заяви про звільнення, провести остаточні розрахунки та повернути трудову книжку, а також докази направлення зазначеної заяви цінним листом з описом (т.1, а.с.32).

Відповідно до ст.233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - у місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки (частина перша статті 233 КЗпП України).

Зазначені строки звернення до суду застосовуються виключно щодо спорів, які за своєю юридичною природою належать до трудового права.

Під час розгляду справи у місцевому суді представник відповідача у відзиві на позовну заяву просив суд визнати пропущеним строк звернення до суду.

З урахуванням специфіки розгляду трудових спорів, строк звернення до суду за захистом трудового права є спеціальним строком для судового захисту трудових прав, встановленим положеннями статті 233 КЗпП України.

Оскільки при пропуску місячного і тримісячного строку у позові може бути відмовлено за безпідставністю вимог, суд з`ясовує не лише причини пропуску строку, а всі обставини справи права і обов`язки сторін.

Так, частина перша статті 233 КЗпП України підтверджує визнання тримісячного строку як загального строку для звернення за захистом суб`єктивних трудових прав працівників.

Разом з тим ця стаття встановлює виняток для спорів про звільнення.

Спір про звільнення - це спір за заявою про поновлення на роботі.

Для звернення з позовами про поновлення на роботі встановлено місячний строк.

Повторюючи загальне правило про те, що строк для звернення обчислюється з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, стаття 233 КЗпП України конкретизує це правило стосовно звільнення працівника.

У цьому разі строк обчислюється з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки із записом про звільнення.

Встановлені статтею 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. Ці строки не перериваються і не зупиняються.

Статтею 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.

Саме аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 22 вересня 2021 року у справі № 522/3473/19.

Відповідно до вимог частин 3 та 4 статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Відповідно до вимог статті 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. У випадку визнання поважними причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк суд може встановити додатковий строк для подання вказаних доказів. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

На підтвердження заперечень про те, що позивач ознайомлений з наказом про звільнення 28.02.2021 року та отримав остаточний розрахунок 28.02.2021 року та аналогічних за змістом доводів апеляційної скарги (пункт 3.1.8) (т.1, а.с.74) відповідачем не надано доказів, що є його обов`язком в розумінні положень ст.12, 83 ЦПК України.

З метою забезпечення повного та об`єктивного розгляду справи, ухвалою апеляційного суду від 05 жовтня 2021 року відповідача зобов`язано надати наказ про звільнення ОСОБА_3 та Довідку про розмір заробітної плати за останні 6 місяців.

В заяві від 27 жовтня 2021 року ОСОБА_1 зазначив, що зазначені документи на вимогу апеляційного суду надати не може у зв`язку з тим, що вони не збереглися (т.2, а.с.145).

Отже, як встановлено судом та не спростовано відповідачем, станом на день звернення до суду позивач не отримав ані наказу про звільнення, ані трудової книжки, ані розрахункових коштів, а тому доводи апеляційної скарги про те, що позивач пропустив встановлений законом строк звернення до суду колегія суддів вважає неприйнятними.

Враховуючи встановлені судом першої інстанції обставини, а саме: відомості, надані саме відповідачем до Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування та до Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків щодо припинення трудових відносин із застрахованою особою ОСОБА_3 , а також надані позивачем та не спростовані відповідачем письмові докази на підтвердження факту виконання трудових обов`язків у березні 2020 року, правильним є висновок суду в частині задоволення позовних вимог про визнання наказу про звільнення з 28 лютого 2021 року незаконним.

Проте позовні вимоги ОСОБА_3 в частині скасування наказу та поновлення на посаді касир багажний задоволенню не підлягають з огляду на те, що 20.10.2020 року ФОП ОСОБА_1 припинив підприємницьку діяльність, що підтверджується відомостями державного реєстру юридичних осіб-підприємців та громадських формувань, державна реєстрація припинення підприємницької діяльності за власним рішенням ОСОБА_1 була проведена 20.10.2020 року, реєстраційна дія №00303616 (т.2, а.с.89).

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для відмови в задоволенні позову в частині скасування наказу про звільнення та поновлення на посаді касир багажний, вважаючи ОСОБА_3 звільненим з підстав, пер бачених п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України з 20 жовтня 2020 року.

Щодо стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час вимушеного прогулу, компенсації за невикористану позивачем відпустку та моральної шкоди колегія суддів зазначає наступне.

Задовольняючи позовні вимоги про стягнення несплаченої під час звільнення заробітної плати за березень 2020 року в сумі 4750 грн. та компенсації за невикористану відпустку в розмірі 1405,44 грн., суд першої інстанції правильно виходив з недоведеності проведення відповідних розрахунків з працівником та не спростування відповідачем наданого позивачем розрахунку.

За приписами ст.235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

Відповідно до наданого позивачем розрахунку середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01 квітня 2020 року по 01 листопада 2020 року становить 33 528,20 грн. (середньоденна заробітна плата за останні 2 місяці (41 робочий день) - 9500 грн. / 41 день - 231,70 грн., період затримки заробітної плати з 01 квітня 2020 року по 01 листопада 2020 року, загальний розмір заробітку за весь час затримки складає 33 528,20 грн.).

Проте, як встановлено апеляційним судом, ФОП ОСОБА_1 припинив підприємницьку діяльність 20.10.2020 року, а отже, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні необхідно вираховувати, виходячи з розрахункового періоду з 01 квітня 2020 року по 20 жовтня 2020 року.

Отже, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01 квітня 2020 року по 20 жовтня 2020 року становить 31 674,60 грн. (середньоденна заробітна плата за останні 2 місяці (41 робочий день) - 9500 грн. / 41 день - 231,70 грн., період затримки заробітної плати з 01 квітня 2020 року по 20 жовтня 2020 року).

Статтею 237-1 КЗпП України визначено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

В обґрунтування спричинення відповідачем моральної шкоди позивач зазначив, що заробітна плата є єдиним джерелом його доходу, оскільки він має на утриманні малолітнього сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а його дружина ОСОБА_6 перебуває у відпустці по догляду за дитиною до трьох років, то вся його сім`я у зв`язку з втратою ним джерела доходу мала гостру потребу в коштах для придбання харчів та предметів догляду за дитиною, позивач був вимушений позичати гроші, брати кредит в банку, все це призвело до моральних страждань, душевних хвилювань, тим самим спричинило йому моральну шкоду.

Судом встановлено, що позивач одружений з ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копією свідоцтва про шлюбу серії НОМЕР_1 , виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Бердянську Бердянського міськрайонного управління юстиції у Запорізькій області від 24.10.2015 року (а.с.18), та має сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 , виданого Бердянським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області від 17.07.2019 року (т.1, а.с.17).

Відповідно до частини першої статті 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

За частиною першою статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Для настання цивільно-правової відповідальності необхідна наявність наступних елементів: протиправність дій, винність дій особи, яка завдала шкоди, наявність шкоди, причинно-наслідковий зв`язок між винними діями та наслідками, що настали.

Під моральною шкодою слід розуміти витрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Крім того, згідно з частиною першою, пунктом 2 частини другої статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, яка полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої.

Вирішуючи питання щодо відшкодування моральної шкоди, суд повинен з`ясувати чим підтверджується факт завдання моральних страждань, або втрат немайнового характеру, за яких обставин вони завдані, в якій грошовій сумі позивач оцінює завдану йому шкоду та з чого він при цьому виходить.

Відповідно до вимог частин 3 та 4 статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Отже, позивачем надано докази того, що на його утриманні знаходиться малолітній син ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та дружина ОСОБА_6 , яка перебуває у відпустці по догляду за дитиною до трьох років.

Проте, матеріали справи не містять та позивачем не надано доказів на підтвердження тих обставин, на які він посилається в позові, зокрема, що він позичав гроші, брав кредит в банку, що є його обов`язком в розумінні ст.12 ЦПК України.

Керуючись статтею 237-1 КЗпП України, нормами статей 23, 1167 ЦК України, на підставі роз`яснень постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо завдання відповідачем позивачу певної моральної шкоди діями, які потягли зміну його звичного способу життя внаслідок незаконного звільнення, необхідність вжиття додаткових заходів для відновлення порушеного права на працю, разом з тим, враховуючи часткову обґрунтованість доводів апеляційної скарги, вимоги розумності, виваженості та справедливості, визнає доцільним та об`єктивним у цій частині рішення суду першої інстанції змінити, частково задовольнивши скаргу в цій частині та визначивши до стягнення у відшкодування моральної шкоди суму у 5 000,00 грн.

З огляду на положення ст.52 ЦК України щодо відповідальності фізичної особи-підприємця за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю усім своїм майном, доводи апеляційної скарги щодо відсутності підстав для стягнення з відповідача заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди з підстав припинення ФОП ОСОБА_1 підприємницької діяльності не заслуговують на увагу.

Враховуючи викладене, рішення суду в частині задоволення позову про визнання незаконним наказу про звільнення ОСОБА_3 з посади касир багажний підлягає залишенню без змін. Рішення суду в частині задоволення позову про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку, середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди згідно з п.2,4 ч.1 ст.376 ЦПК України підлягає скасуванню з прийняттям в цій частині нової постанови про відмову в задоволенні позову про скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі на посаді касир багажний, вважаючи ОСОБА_3 звільненим за п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України, стягнення з ФОП ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 невиплаченої заробітної плати за березень 2020 року в розмірі 4750 грн., компенсації за невикористану відпустку у розмірі 1405 гривень 44 копійок, середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу з 01.04.2020 року по 20.10.2020 року в розмірі 31874 гривні 60 копійок та моральної шкоди в розмірі 5000 гривень. Решта позовних вимог підлягає залишенню без задоволення.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 задовольнити частково.

Заочне рішення Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 21 січня 2021 року у цій справі в частині позовних вимог ОСОБА_3 про визнання незаконним наказу про звільнення з посади касир багажний залишити без змін.

Заочне рішення Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 21 січня 2021 року у цій справі в частині позовних вимог ОСОБА_3 про скасування наказу про звільнення, про поновлення його на посаді, стягнення невиплаченої заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку, середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу та моральної шкоди скасувати та прийняти в цій частині нову постанову наступного змісту.

В задоволенні позову ОСОБА_3 про скасування наказу про звільнення та про поновлення на роботі відмовити. Вважати ОСОБА_3 звільненим з 20 жовтня 2020 року за п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України.

Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 невиплачену заробітну плату за березень 2020 року в розмірі 4750 (чотири тисячі сімсот п`ятдесят) гривень, компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 1405 (тисяча чотириста п`ять) гривень 44 копійки, середній заробіток за весь час вимушеного прогулу з 01 квітня 2020 року по 20 жовтня 2020 року в розмірі 31 674 (тридцять одна тисяча шістсот сімдесят чотири) гривни 60 копійок та моральну шкоду в розмірі 5000 (п`ять тисяч) гривень.

В решті позовних вимог ОСОБА_3 відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 04 листопада 2021 року.

Головуючий А.В. Дашковська

Судді: О.М. Кримська

І.В. Кочеткова