29.10.2021 Справа №607/5290/21

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 жовтня 2021 року м.Тернопіль

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі:

- головуючої судді Черніцької І.М.

- за участю секретаря судового засідання Скала В.І.

з участю: позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача адвоката Гулкевич Н.І.,

представника відповідача адвоката Кучмій М.Я.

розглянувши у порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні в місті Тернополі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Тернопільський радіозавод «Оріон» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом до Акціонерного товариства «Тернопільський радіозавод «Оріон» та просив стягнути з відповідача в його користь 1 576 211,20 грн. середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

В обгрунтування позовних вимог позивач вказав, що 14 березня 2019 року він був звільнений з роботи в Акціонерному товаристві «Тернопільський радіозавод «Оріон» та всупереч вимогам статті 116 КЗпП України відповідач не виплатив йому всі належні суми при звільненні. Тому, в силу вимог статті 117 КЗпП України просить стягнути з відповідача середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку за період з 14 березня 2019 року по 19 лютого 2021 року у розмірі 1 576 211,20грн., з розрахунку середньоденного заробітку 3249,68 грн., кількість днів прострочення 485.

Представник Акціонерного товариства «Тернопільський радіозавод «Оріон» подав суду відзив на позов в якому просив відмовити в задоволенні позовних вимог. Вважає, що заборгованість виникла в той час, коли позивач входив до керівного складу правління, яке зловживаючи своїм посадовим становищем незаконно затверджувало собі нарахування надбавок. У 2017-2018 рок заводом проводилась виробнича діяльність частково з метою забезпечення виконання невідкладних робіт, пов`язаних з життєдіяльністю заводу. Звернув увагу суду на практиву Верховного суду про те, що суд вправі зменшити розмір вішкодування передбаченого ст. 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.

Задоволення позову може призвести до зупинення роботи підприємства. Посилаючись на наведене, просив відмовити у позові.

Позивач подав відповідь на відзив. Зазначив, що кожен працівник, який при звільненні не отримав усіх належних сум до виплати має право на отримання відшкодування за затримку згідно вимог ст.ст. 116,117 КЗпП України. У червні 2019 року позивач звернувся до суду щодо невиплати та перерахунку заробітної плати. Незаконність дій відповідача підтверджена рішеннями суду. Відповідач не наводить жодних доказів наявності фактів для зменшення суми середнього заробітку. Посилаючись на наведене, просив задовольнити позов.

Ухвалою судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 30 березня 2021 року відкрито провадження у справі та призначено її до судового розгляду за правилами загального позовного провадження.

В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали з підстав, викладених у ньому.

Представник відповідача проти задоволення позову заперечив, з підстав, викладених у відзиві.

Судом встановлено, що позивач працював у АК «Тернопільський радіозавод «Оріон» та наказом №23 від 12 березня 2019 року позивача звільнено узв`язку із закінченням строку дії контракту за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію за ст.38 КЗпП України, з 14 березня 2019 року.

В день звільнення повний розрахунок з позивачем проведено не було.

10 червня 2019 року позивач подав до суду позов про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, що підтверджується матеріалами цивільної справи №607/13995/19, оглянутими в судовому засіданні.

Постановою Тернопільського апеляційного суду від 23 листопада 2020 року (справа 607/13995/19) скасовано рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 26 грудня 2019 року та ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Тернопільський радіозавод «Оріон» про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати задоволено частково. Стягнуто з АТ «Тернопільський радіозавод «Оріон» на користь ОСОБА_1 нараховану, але не виплачену заробітну плату в сумі 222 613 гривень 09 копiйок. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Судами, під час розгляду справи між тими ж сторонами встановлено, що в день звільнення та на час розгляду справи відповідач не виплатив позивачу належні йому до виплати суми в розмірі 222 613,09грн.

Згідно виписки по картковому рахунку ОСОБА_1 наданої ПАТ «Державний ощадний банк України» філія Тернопільського обласного управління, а також пояснень позивача та відповідача в судовому засіданні встановлено, що суму 222 613,09 на виконання рішення суду була перерахувана на рахунок позивача 19 лютого 2021 року.

Згідно із розрахунку позивача, виходячи із останніх двох місяців роботи, що передували місяцю звільнення, його середньоденний заробіток становив 3249,92грн.

Згідно розрахункового листа за січень 2019 року, заробітна плата позивача становить 38 052,50грн., яка включає оклад 11 731,50грн. та 26321 грн. надбавка за вислугу, кількість відпрацьованих днів-7.

Згідно розрахункового листа за лютий 2019 року, заробітна плата позивача становить 13 946,18грн., яка включає оклад 13 946.18грн., кількість відпрацьованих днів-9.

Відповідно до табелю обліку робочого часу за березень місяць 2019 року вбачається, що позивач в день звільнення не працював.

Суд, розглянувши справу, вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників судового розгляду, оцінивши в сукупності наявні у справі докази, вважає, що позов підлягає до частково задоволення, виходячи із наступних підстав.

В силу вимог ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Положеннями статтею 116 Кодексу законів про працю України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Судом встановлено, що відповідачем ні в день звільнення, ні після пред`явлення позову, отримання позову не виплачено заробітної плати .

У разі невиконання обов`язку передбаченого статтею 116 КЗпП України щодо виплати всіх сум, наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

Частина перша статті 117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.

Частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першійстатті 117КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Відповідні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц., а також у постанові від 26 лютого 2020 року, у справі № 821/1083/17.

Ураховуючи, що не проведення з вини власника, або уповноваженого ним органу, розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, у позивача наявне право на отримання відшкодування за затримку виплати заборгованості по заробітній платі на підставі статті 117 КЗпП України.

Відповідно до пункту 5 розділу ІV Порядку обчислення середньої заробітної плати затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100, основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час затримки розрахунку, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника.

Згідно з вимогами п. 8 даного Порядку, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Згідно із розрахунку позивача, виходячи із останніх двох місяців роботи, що передували місяцю звільнення, його середньоденний заробіток становив 3249,92грн.

Суд приймає до уваги вказаний розмір середньоденного заробітку позивача, оскільки він відповідає розміру отриманого заробітку позивача за останній дві місяці січень, лютий 2019 року та висновкам апеляційного суду щодо обґрунтованості та правомірності нарахування заробітної плати позивача, яка включає оклад та надбавку за вислугу років.

Згідно розрахункового листа за січень 2019 року, заробітна плата позивача становить 38 052,50грн., яка включає оклад -11 731,50 грн. та 26 321 грн. надбавка за вислугу, кількість відпрацьованих днів-7.

Згідно розрахункового листа за лютий 2019 року, заробітна плата позивача становить 13 946,18 грн., яка включає оклад 13 946.18грн., кількість відпрацьованих днів-9.

Відтак, середньоденна заробітна плата позивача за останні два місяці роботи перед звільнення становить 3249,92 грн., виходячи зі наступного розрахунку: 25 999,34грн. середня заробітна плата за останні два місяці роботи перед звільненням (38052,50грн. за січень+13 946,18грн. за лютий/2=25 999,34грн.), середня кількість відпрацьованих днів за два місяці перед звільненням 8 (7 -кількість робочих днів за січень+9 -кількість робочих днів за лютий/2=8), відповідно 25 999,34/8=3249,92грн.

Тому беручи до уваги кількість робочих днів, які мають бути оплачені середнім заробітком, за період з 10 червня 2019 року (день пред`явлення вимоги, подання позову, оскільки в день звільнення не працював) по 19 лютого 2021 року та середньоденний заробіток позивача перед звільненням, шляхом множення отримуємо суму за час затримки розрахунку, а саме 1 381 216 грн.( 3249,92*425).

Разом з тим, зважаючи на те, що на момент звільнення між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, який частково вирішений на користь робітника, а саме задоволено його вимогу в розмірі 222 613,09 грн. з 315 503,93 грн., а також зважаючи на розмір простроченої заборгованості, період прострочення, ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, те, що причиною прострочення, в тому числі був і майновий стан відповідача, виплата вказаної заборгованості в повному розмірі 19 лютого 2021 року, а тому суд вважає, що виплати згідно статті 117 КЗпП України слід зменшити до 100 000 гривень.

Таке зменшення відповідатиме принципу пропорційності у цивільному судочинстві.

Враховуючи вищенаведені вимоги закону та встановленні обставини справи, суд вважає, що позов підлягає до часткового задоволення шляхом стягнення з АТ «Тернопільський радіозавод «Оріон» на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 100 000 (сто) грн.

Суд не приймає до уваги наданий відповідачем середньоденний заробіток позивача, оскільки він суперечить висновкам апеляційного суду викладеним у постанові від 23 листопада 2020 року та розрахунковим листам.

Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, з відповідача підлягає стягненню на користь позивача судовий збір у розмірі 908 грн., пропорційно до задоволеної частини позовних вимог (100 000 * 11350: 1 576 211,20=720,08грн.) та виходячи із мінімального розмір судового збору.

Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Керуючись ст.ст.4, 5, 12, 13, 81, 223, 263-265, 268, 273, 354 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Тернопільський радіозавод «Оріон» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку задовольнити частково.

Стягнути з Акціонерного товариства «Тернопільський радіозавод «Оріон» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 100 000 (сто) грн.

У задоволенні решти вимог відмовити.

Стягнути з Акціонерного товариства «Тернопільський радіозавод «Оріон» на користь позивача судовий збір в сумі 908 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Тернопільського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1 , АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 .

Відповідач: Акціонерне товариство «Тернопільський радіозавод «Оріон», вул. 15 Квітня,6 м.Тернопіль, .

Повне судове рішення складено 01 листопада 2021 року.

Головуюча: І.М. Черніцька