Справа №345/3514/21
Провадження № 2/345/1065/2021
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21.10.2021 р.

м.Калуш

Калуський міськрайонний суд Івано-Франківської області в складі головуючого судді Юрчака Л.Б., з участю секретаря судового засідання Мостової Ю.З., розглянувши у відкритому заочному судовому засіданні в залі судових засідань Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області №6 цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ТзОВ «Медкомп сервіс» про стягнення зарплати, розрахункових та середнього заробітку,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулась до суду із вищенаведеним позовом. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що у період часу з 10.04.2019 по 14.06.2021 працювала на посаді головного бухгалтера в ТзОВ «Медкомп сервіс». Однак, згідно наказу «Про внесення змін до наказу від 14.06.2021 №125/2021 «Про звільнення ОСОБА_1 » від 09.07.2021 №137/2021» та доповідної головного бухгалтера Жолобак М.П. від 09.07.2021, 14.06.2021 із позивачем не проведено розрахунок у відповідності до вимог ч. 1 ст. 116 КЗпП України.

ОСОБА_1 стверджує, що за період роботи з 10.04.2019 по 14.06.2021 їй передбачено 52 дні відпустки: з 10.04.2019 по 09.04.2020 24 дні; з 10.04.2020 по 09.04.2021 24 дні; з 10.04.2021 по 14.06.2021 4 дні. Позивач перебувала у відпустці з 17.08.2020 по 31.08.2020 14 днів, так як 24.08.2020 у день відпустки не входить, оскільки це святковий день згідно ч. 1 ст. 73 КЗпП України. Отже, при звільненні їй належить компенсація за 38 днів невикористаної відпустки, а не за 37 днів як нараховано в липні 2021 року головним бухгалтером ТзОВ «Медкомп сервіс» Жолобак М.П.

На підставі наведеного позивач просить суд стягнути з відповідача в її користь: середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку у відповідності до ч. 1 ст. 117 КЗпП України, у зв`язку із не проведенням з нею у день звільнення 14.06.2021 повного розрахунку (виплати всіх сум); розрахункові, які не були їй виплачені у день звільнення 14.06.2021, у відповідності до вимог ч. 1 ст. 47 КЗпП України, про нараховані суми яких її не було повідомлено 14.06.2021 всупереч вимог ч. 1 ст. 116 КЗпП України.

14.09.2021 на адресу суду надійшов письмовий відзив від представника відповідача, в якому він стверджує що позивач 10.04.2019 була прийнята на посаду головного бухгалтера згідно наказу № 18/2019 від 09.04.2019 року.

14.06.2021 року ОСОБА_1 було звільнено на підставі пункту 4 статті 40 КЗпП згідно наказу № 125/2021 від 14.06.2021 року та виплачено їй компенсацію за 33 дні невикористаної відпустки.

Однак, 09.07.2021 головним бухгалтером Жолобак М.П. було подано на ім`я директора ТОВ «МедКомп Сервіс» доповідну записку про те, що кількість днів невикористаної відпустки ОСОБА_1 складає 37 календарних днів. У своїй доповідній записці ОСОБА_2 пояснила, що розбіжність стосовно кількості календарних днів невикористаної відпустки ОСОБА_1 виникла у результаті того, що саме ОСОБА_1 , займаючи посаду головного бухгалтера, внесла в робочій програмі дані про дату свого прийняття, які не відповідали паперовим носіям, тобто, наказу про прийняття від 09.04.2019 .

На підставі доповідної записки головного бухгалтера ОСОБА_2 від 09.07.2021, директором ТОВ «МедКомп Сервіс» Демус О.М. було невідкладно прийнято рішення (наказ №137/2021 від 09.07.2021) про виплату компенсації за 4 дні відпустки ОСОБА_1 та виплату здійснено негайно - 12.07.2021 (10.07 та 11.07 вихідні дні).

Відповідач зазначає, що до обов`язків головного бухгалтера належить відображення достовірної інформації в регістрах бухгалтерського обліку в робочій програмі, тому саме ОСОБА_1 , займаючи посаду головного бухгалтера, було невірно внесено дату її прийняття на роботу в робочу програму, що у свою чергу призвело до недоплати їй компенсації за чотири дні відпустки. Згідно табеля обліку використання робочого часу, 14.06.2021 був останнім робочим днем ОСОБА_1 , тому вона, виконуючи обов`язки головного бухгалтера, зобов`язана була згідно посадової інструкції перевірити правильність розрахунку компенсації за невикористані дні відпустки при звільненні працівника.

Водночас, згідно відомостей цієї довідки сума недоплати на день звільнення ОСОБА_1 (14.06.2021 року) складала 403,00 грн., 12.07.2021 року згідно відомості по розподілу виплат ОСОБА_1 сплачено суму 618,67 грн. ( нараховано 768,54 грн. за мінусом обов`язкових податків). Тому по звільненому працівнику станом на сьогоднішній день виникла переплата у розмірі 365,54 грн.

Також на підтвердження того факту, що ОСОБА_1 підлягали компенсації саме 37 календарних днів невикористаної відпустки, а не 38 календарних днів є акт інспекційного відвідування Управління Держпраці в Івано-Франківській області про що свідчить Акт від 16.07.2021 року № ІФ 1958/539/АВ, в якому зазначено що при звільненні ОСОБА_1 належала компенсація за 37 календарних днів.

На підставі наведеного, відповідач просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1

23.09.2021 від позивача надійшла відповідь на відзив, у якій знову ж таки вказує, що при звільненні їй належить компенсація за 38 днів невикористаної відпустки, а не за 37 днів як нараховано в липні 2021 року головним бухгалтером ТзОВ «Медкомп сервіс» Жолобак М.П.

Хіцко В.Д. звертає увагу суду на те, що 14.06.2021 коли директор ТзОВ «Медкомп сервіс» Демус О.М. робив запис про її звільнення у трудовій книжці, неможливо було не помітити запису про прийняття її на роботу 10.04.2019. Також, про нараховані суми, які належать їй при звільнення не повідомлено, що свідчить про триваюче порушення відповідачем ч. 1 ст. 116 КЗпП України.

Крім того, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

04.10.2021 від відповідача надійшло заперечення на відповідь на відзив, в якому зазначено, що з відповіддю на відзив відповідач не погоджується, оскільки позивач у відповіді на відзив наводить виключно оціночні судження без зазначення та надання доказів на підтвердження своїх позовних вимог. Своїми судженнями позивач вводить суд в оману та вибірково трактує норми законодавства, її доводи є необґрунтованими, безпідставними та такими що не відповідають дійсності.

Так, 12.07.2021 ОСОБА_1 було здійснено виплату 618,67 грн., що і підтверджується Позивачем та доданою нею банківською випискою від 28.07.2021 з АТ КБ «ПРИВАТБАНК». Тобто, загальна сума усіх виплат, які отримала ОСОБА_1 становить 11048,29 грн. (без урахування обов`язкових платежів і зборів: ПДФО та ВЗ) цей факт підтверджує і позивач та зазначає про це у клопотанні про долучення письмових доказів по справі.

За червень 2021 року позивачу виплачено заробітну плату з урахуванням фактично відпрацьованого часу, оскільки з 01.06.2021 по 04.06.2021, а також 07.06.2021 і 10.06.2021 ОСОБА_1 була відсутня без поважної причини на своєму робочому місці у період з 14.00 до 18.00 год,. що підтверджується табелем обліку використання робочого часу та детальним розрахунком заробітної плати за червень 2021 рік.

Також, розрахунок середньої заробітної плати ОСОБА_1 було надіслано в якості додатків до відповіді на заяву, який вона не отримала, однак, даний розрахунок середньої заробітної плати з бухгалтерською довідкою позивачу було надіслано в якості додатків до відзиву на позовну заяву. У відповіді на відзив даний факт позивач замовчує та продовжує стверджувати що їй не відомі суми, які належать їй до виплати.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

За таких обставин суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних та доказів.

Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Суд, перевіривши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги не підлягають до задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 , 10.04.2019 була прийнята на посаду головного бухгалтера згідно наказу № 18/2019 від 09.04.2019 (а.с. 38).

14.06.2021 року позивача було звільнено на підставі пункту 4 статті 40 КЗпП України згідно наказу № 125/2021 від 14.06.2021 (а.с. 8).

ОСОБА_1 нараховано за червень 2021 року - 13724,59 грн., з них 3325,00 грн. заробітна плата за червень 2021 року та 10399,59 грн. компенсація за невикористані дні відпустки. У день звільнення позивачу виплачено 10429,62 грн. (за мінусом обов`язкових платежів і зборів) (а.с. 9).

09.07.2021 головним бухгалтером Жолобак М.П. подано на ім`я директора ТОВ «МедКомп Сервіс» доповідну записку про те, що кількість днів невикористаної відпустки ОСОБА_1 складає 37 календарних днів. В записці вказано, що розбіжність стосовно кількості календарних днів невикористаної відпустки ОСОБА_1 виникла у результаті того, що ОСОБА_1 , займаючи посаду головного бухгалтера, внесла в робочій програмі дані про дату свого прийняття, які не відповідали паперовим носіям, тобто наказу про прийняття від 09.04.2019 (а.с. 73).

Цього ж дня наказом №137/2021 від 09.07.2021 внесено зміни до наказу від 14.06.2021 №125/2021 «Про звільнення ОСОБА_1 », а саме в частині кількості днів невикористаної відпустки призначених для розрахунку суми компенсації невикористаної відпустки - кількість днів змінено з 33 на 37 календарних днів (а.с. 72).

Виплату дорахованої суми здійснено 12.07.2021 (а.с. 74).

Статтею 47 Кодексу Законів про працю України передбачено, що роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Конституційний Суд України в рішенні від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз`яснив, що за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку.

Аналіз наведених норм матеріального права з урахуванням висновків, що викладені в рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012, дає підстави вважати, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Такої ж думки й притримався ВСУ у постанові від 14.12.2016 року по справі № 428/7002/14-ц.

Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас, у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто, має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.

ОСОБА_1 з 10.04.2019 року займала посаду головного бухгалтера. Згідно посадової інструкції розділу ІІ «Завдання та обов`язки» головний бухгалтер

2.1 забезпечує ведення бухгалтерського обліку, дотримуючись єдиних методологічних засад, встановлених Законом України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», з урахуванням особливостей діяльності підприємства та технології оброблення облікових даних;

2.3 забезпечує повне та достовірне відображення інформації, що міститься у прийнятих до обліку первинних документах, на рахунках бухгалтерського обліку.

2.4. вживає всіх необхідних заходів для запобігання несанкціонованому та непомітному виправленню записів у первинних документах і регістрах бухгалтерського обліку та збереження оброблених документів, регістрів і звітності протягом встановленого терміну.

До обов`язків головного бухгалтера належить відображення достовірної інформації в регістрах бухгалтерського обліку саме в робочій програмі, тому саме ОСОБА_1 , займаючи посаду головного бухгалтера, було невірно внесено дату її прийняття на роботу в робочу програму, що у свою чергу призвело до недоплати їй компенсації за чотири дні відпустки.

Крім того, згідно пункту 2.1 наказу «Про облікову політику ТОВ «МедКомп Сервіс» від 15.01.2019 року № 2/2019 Ведення бухгалтерського обліку і складання звітності покладається на бухгалтерію підприємства, яку очолює головний бухгалтер.

Згідно графіку документообігу (графа 13) чітко вказано, що саме головний бухгалтер відповідальний за формування та виконання розрахунково-платіжної відомості (зведена), а також головний бухгалтер (графа 5) відповідальний за накази з питань оплати праці, нарахування різних надбавок, доплат, матеріальної допомоги.

Крім того, згідно консультаційної довідки «Щодо відповідальності за ведення бухгалтерського обліку» Аудиторської компанії «АЛЬФА-АУДИТ ЛТД» від 04.08.2021 № 27 питання нарахування компенсації за невикористану відпустку належить до компетенції бухгалтерії на чолі з головним бухгалтером. За наслідками аналізу всіх установчих, організаційних та первинних документів аудитор дійшов до висновку: « відповідальність за порушення, виявлене Державною службою з питань праці, у відповідності до положень Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» повинна нести особа, яка забезпечує ведення бухгалтерського обліку підприємства, тобто в цьому конкретному випадку головний бухгалтер» (а.с. 86-87).

В даному випадку суд погоджується із твердженням відповідача, що саме з вини ОСОБА_1 їй не було вірно розраховано кількість днів невикористаної відпустки.

Крім того, за період роботи з 10.04.2019 р по 14.06.2021 р. ОСОБА_1 перебувала у відпустці без збереження заробітної плати тривалістю 10 календарних днів з 26.07.2019 по 04.08.2019 р. згідно наказу №33/2019 від 23.07.2019 (а.с. 98).

Абзацом 6 пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати затвердженого постановою КМУ № 100 від 08.02.1995 р. (далі по тексту - Порядок) передбачено, що час, протягом якого працівник згідно чинним законодавством або з інших причин не працював і за ним не зберігався заробіток або зберігався частково, виключається з розрахункового періоду. Зазначена норма стосується, зокрема, випадків коли працівникам надається відпустка без збереження заробітної плати в обов`язковому порядку відповідно до статті 25 та статті 26 Закону України «Про відпустки».

ОСОБА_1 була надана відпустка без збереження заробітної плати у зв`язку із сімейними обставинами згідно статті 26 Закону України «Про відпустки».

Також пунктами 3 і 4 даного Порядку передбачені виплати, які включаються та не включаються до розрахунку середньої заробітної плати.

Відповідно до пункту 2 Порядку Обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

На підтвердження того факту, що ОСОБА_1 підлягали компенсації саме 37 календарних днів невикористаної відпустки, а не 38 календарних днів є акт інспекційного відвідування Управління Держпраці в Івано-Франківській області про що свідчить Акт від 16.07.2021 року № ІФ 1958/539/АВ, в якому зазначено що при звільненні ОСОБА_1 належала компенсація за 37 календарних днів (аркуш 8 акта) (а.с. 88-97).

Позивачем не надано суду доказів того, що даний акт оскаржувався у встановленому законом порядку.

Положеннями ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог.

Відповідно до ч. 5 ст. 81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

За правилом ч.1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Статтею 77 ЦПК України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч.1, ч.3 ст. 12 ЦПК України одним із принципів цивільного судочинства є змагальність сторін і кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу для своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Враховуючи вищевикладене, суд не знаходить підстав для задоволення позову ОСОБА_1 про стягнення зарплати, розрахункових та середнього заробітку у зв`язку із недоведеністю позовних вимог.

Виходячи з наведеного, керуючись Конституцією України, Кодексом законів про працю України, Законом України «Про відпуски», ст.ст.6, 7, 10-13, 76-81, 89, 258,259,263-265,268, 273,274,279,352, 354 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ТзОВ «Медкомп сервіс» про стягнення зарплати, розрахункових та середнього заробітку відмовити.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до Івано-Франківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а особами, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення - протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя