Справа № 357/5452/21
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

04 листопада 2021 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого судді - Орєхова О. І. ,

за участі секретаря - Сокур О. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в спрощеному провадженні в залі суду № 2 в м. Біла Церква цивільну справу за позовною заявою комунального підприємства Білоцерківської міської ради «Білоцерківтепломережа» до ОСОБА_1 про стягнення суми боргу, -

В С Т А Н О В И В :

В травні 2021 року позивач комунальне підприємство Білоцерківської міської ради «Білоцерківтепломережа» звернулося до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з позовною заявою до ОСОБА_1 про стягнення суми боргу, мотивуючи тим, що згідно особового рахунку № НОМЕР_1 відповідач, починаючи з 01.10.2017 року по 01.04.2021 рокумає заборгованість за теплову енергію в розмірі 14 040,18 грн.

Своїми діями боржник порушив статті 525, 526 Цивільного кодексу України, у відповідності до яких, зобов`язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або односторонні зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

КП БМР «БЦТМ» боржнику було надіслано попередження про наявність заборгованості з вимогою сплатити її протягом місяця, але боржник не відреагував на дану претензію та не сплатив заборгованості.

Просили суд стягнути з відповідача суму боргу в розмірі 14 040,18 гривень за послуги постачання теплової енергії та суму, на яку збільшилась заборгованість внаслідок інфляційних процесів в розмір 5 186,51 гривень, три відсотки річних в сумі 2 011,07 гривень, а також 2 270 гривень витрати на оплату судового збору (а.с. 1-2).

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 26 травня 2021 року головуючим суддею по справі визначений суддя Орєхов О.І. ( а. с. 19 ).

Відповідно до ч. 6 ст. 187 ЦПК України у разі якщо відповідачем у позовній заяві вказана фізична особа, яка не є суб`єктом підприємницької діяльності, суд не пізніше двох днів з дня надходження позовної заяви до суду звертається до відповідного органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання ( перебування ) такої фізичної особи.

27 травня 2021 року здійснено запит стосовно відомостей про реєстрацію місця проживання відповідача ( а. с. 23 ).

15 червня 2021 року за вх. № 27741 судом отримано з відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ЦМУ ДМС в Києві та Київській області щодо зареєстрованого місця проживання ( перебування ) відповідача ( а. с. 24 ).

Згідно інформації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно ч. 1 ст. 187 ЦПК України якщо відповідачем вказана фізична особа, яка не має статусу підприємця, суд відкриває провадження не пізніше наступного дня з дня отримання судом у порядку, передбаченому частиною восьмою цієї статті, інформації про зареєстроване у встановлено законом порядку місце проживання ( перебування ) фізичної особи - відповідача.

Ухвалою судді від 17 червня 2021 року прийнято позовну заяву до провадження та відкрито провадження у справі за позовною заявою комунального підприємства Білоцерківської міської ради «Білоцерківтепломережа» до ОСОБА_1 про стягнення суми боргу. Постановлено провести розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням ( викликом ) сторін. Призначено судове засідання у справі на 15 годину 00 хвилин 20 липня 2021 року ( а. с. 25-26 ).

Відповідно до ч. 4 ст. 19 ЦПК України, спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи. Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні.

Згідно до ч. 1 ст. 274 ЦПК України, у порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута малозначна справа.

Відповідно до п. 1 ч. 4 ст. 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів та поділ майна.

За клопотанням відповідача ( а. с. 29 ), судове засідання відкладено на 21 вересня 2021 року ( а. с. 31 ).

За клопотанням відповідача ( а. с. 34 ), судове засідання відкладено на 01 листопада 2021 року ( а. с. 40 ).

01 листопада 2021 року від ОСОБА_1 на адресу суду надійшли письмові пояснення ( а. с. 43-4 ) та заява про застосування строку позовної давності ( а. с. 45-46 ).

В судовому засідання, яке відбувалося 01.11.2021 року представник позивача ОСОБА_2 підтримала позовні вимоги, надала пояснення аналогічні викладеним в позовній заяві та просила вимоги КП БМР «Білоцерківтепломережа» задовольнити повністю.

Представник відповідача ОСОБА_3 в судому засіданні просила застосувати строк позовної давності та позовні вимоги позивача визнала частково. Визнала суму боргу за три роки в сумі 4 316,84 гривень та частково інфляційні нарахування та 3% річних за чотири місяці за період з 01.01.2021 року по 01.04.2021 року. Однак, просила оголосити перерву для надання розрахунку таких витрат.

У зв`язку з зазначеним, по справі було оголошено перерву до 04.11.2021 року ( а. с. 47-50 ).

04 листопада 2021 року представник позивача в судове засідання не з`явився, 03.11.2021 року за вх. № 51226 судом отримано клопотання про розгляд справи без участі представника КП БМР «Білоцерківтепломережа» за наявними в справі доказами.

Відповідач та її представник в судове засідання не з`явилися, 03.11.2021 року за вх. № 51275 судом отримано заяву від представника відповідача ОСОБА_3 , в якій остання просила справу, яка призначена на 04.11.2021 року розглядати у їх відсутність, позовні вимоги в частині заборгованості у розмірі 4 316,81 грн., яка виникла за 2021 рік визнають, щодо позовних вимог, а саме 3% річних та інфляційних нарахувань, зазначають, що на період дії карантину таке нарахування заборонено.

Додали розрахунок, в якому здійснено розрахунок 3% річних до запровадження карантину, де сума становить 32,29 гривень та за цей же період інфляційні витрати склали 174,93 гривень.

Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Отже, оскільки сторони не з`явились в судове засідання, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги позивача КП БМР «Білоцерківтепломережа» підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Судом встановлені фактичні обставини та зміст спірних правовідносин.

Встановлено, що згідно особового рахунку № НОМЕР_1 відповідач ОСОБА_1 за період з 01.10.2017 року по 01.04.2021 року має заборгованість за послуги з централізованого опалення та послуг з централізованого постачання гарячої води ( а. с. 7-8 ).

За відомостями відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ЦМУ ДМС в м. Києві та Київській ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ( а. с. 24 ).

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, квартира АДРЕСА_2 належить ОСОБА_1 , форма власності: приватна, частка власності: 1/1, підстава виникнення права власності: договір купівлі-продажу, 814, 27.03.2007, Білоцерківський приватний нотаріус Шелудченко ( а. с. 9-10 ).

Згідно рішення Білоцерківської міської ради Київської області від 23.12.2005 року № 388 КП БМР «Білоцерківтепломережа» визначена виконавцем послуг централізованого опалення та гарячого водопостачання у житловому фонді комунальної власності м. Біла Церква.

Звертаючись до суду з вказаними вимогами позивач посилається на те, що відповідач отримувала, як споживач послуги, однак їх не оплачувала, у зв`язку з чим виникла заборгованість, яку відмовляється погашати, тому така заборгованість повинна бути стягнута з останньої в судовому порядку.

Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом (ст. 13 ЦПК України).

Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно вимог ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 3 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства.

Згідно ст. 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить якщо інше не встановлене договором або законом.

Відповідно до п. 16 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» утримання будинків і прибудинкових територій - господарська діяльність, спрямована на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи щодо забезпечення експлуатації та/або ремонту жилих та нежилих приміщень, будинків і споруд, комплексів будинків і споруд, а також утримання прилеглої до них (прибудинкової) території відповідно до вимог нормативів, норм, стандартів, порядків і правил згідно із законодавством.

Згідно п. 1 ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору.

Згідно п. 5 частини 3 статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі (висновок Верховного Суду викладений у постанові від 14.02.2018 року у справі № 462/6393/15-ц).

Отже, слід вважати, що між позивачем та відповідачем існують відносини, згідно яких позивач КП БМР «Білоцерківтепломережа» надавав відповідачу послуги з централізованого опалення, а відповідач отримувала їх та зобов`язана здійснювати своєчасно оплату за надані послуги.

Частиною 2 статті 14 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що ціни/тарифи на комунальні послуги формуються і затверджуються національними комісіями, що здійснюють державне регулювання у відповідних сферах відповідно до їхніх повноважень, визначених законом.

Плата за комунальні послуги (централізоване опалення, централізоване постачання гарячої води) береться за затвердженими постановами Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики та комунальних послуг в установленому поряду тарифами та вноситься щомісячно.

Відповідно до ч. 4 ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» виконавцем послуг з центрального опалення та послуги з централізованого постачання гарячої води для об`єктів усіх форм власності є суб`єкт господарювання з постачання теплової енергії (теплопостачальна організація).

У відповідності до п. 3 ч. 2 ст. 6 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» № 2189-УІІ1 від 09.11.2017 року (діючого законодавства з 01.11.2019 року), виконавцями комунальних послуг з постачання теплової енергії є теплопостачальна організація.

У відповідності до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державне регулювання у сфері комунальних послуг» від 09.07.2010 року № 2479-V1, органом державного регулювання у сфері комунальних послуг є національна комісія, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 6 згаданого вище Закону, передбачено, що Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг бере участь у формуванні та реалізації державної політики у сфері теплопостачання і централізованого водопостачання та водовідведення.

Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 67 ЖК України плата за комунальні послуги (водопостачання, газ теплова енергія та інші послуги) береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами.

Відповідно до ст. 68 ЖК України наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги. Квартирна плата та плата за комунальні послуги в будинках державного і громадського житлового фонду вносяться щомісяця в строки.

Згідно до ст. 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно. Розмір плати за комунальні послуги розраховується виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку.

Як вбачається з матеріалів справи між сторонами відсутні чинні договори про надання послуг за опалення та підігрів води, однак відповідач є власником квартири АДРЕСА_2 , а отже суд вважає доведеним, що відповідачу надавалися послуги з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води, що підтверджується розрахунковим листом абонента за особовим рахунком № НОМЕР_1 , який закріплений за відповідачем ОСОБА_1 .

Відповідно до статті 1 Закону України «Про теплопостачання» місцева (розподільча) теплова мережа - сукупність енергетичних установок, обладнання і трубопроводів, яка забезпечує транспортування теплоносія від джерела теплової енергії, центрального теплового пункту або магістральної теплової мережі до теплового вводу споживача.

Згідно з пунктом 22 Правил № 630 точками розподілу у багатоквартирному будинку, в яких здійснюється передача послуги централізованого опалення від виконавця споживачеві, є відгалуження від стояків у межах квартири.

Підведення централізованого опалення до стояка в межах квартири відповідача свідчить про виконання послуг КП БМР «Білоцерківтепломережа». Таким чином, позивач виконав свої зобов`язання щодо надання послуг з централізованого опалення, а відповідач, незалежно від споживання цієї послуги або відмови від її споживання, зобов`язаний оплатити надані послуги. У разі наміру споживача не отримувати відповідні послуги він не позбавлений можливості у передбачений законом спосіб провести відключення квартири від мережі теплопостачання. Самовільне відключення від вказаної мережі не є підставою для звільнення від оплати за послуги з теплопостачання.

Викладене узгоджується з правовими висновками Верховного Суду України, наведеними у постановах від 11 листопада 2015 року у справах № 6-1192цс15 та № 6-1706цс15.

Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 серпня 2019 року у справі № 226/1437/16-ц, провадження № 61-29708св18.

В судовому засідання встановлено та не спростовано з боку представника відповідача, що відповідач ОСОБА_1 дійсно несвоєчасно та не в повному обсязі сплачувала отримані послуги, які були надані позивачем, а тому остання дійсно має заборгованість.

Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Отже, в судовому засіданні під час розгляду даної цивільної справи знайшло своє підтвердження тому, що дійсно відповідач, як власник квартири АДРЕСА_2 має заборгованість.

Вказане підтверджується і доданим з боку позивача розрахунковим листом абонента, в якому відображено всі нарахування та оплати здійснені відповідачем. Зазначений розрахунковий лист абонента було ретельно досліджено в судовому засіданні під час розгляду справи.

З боку відповідача не було надано належних та допустимих доказів в спростування зазначеному.

Отже, відповідачем не надано жодного доказу того, що остання не отримувала зазначені послуги, відключення її від системи центрального опалення, також не надано до суду доказів сплати за отримані та нараховані позивачем послуги.

Тому, враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що відповідач отримуючи послуги КП БМР «Білоцерківтепломережа» за централізоване опалення та послуг з централізованого постачання гарячої води дійсно має заборгованість перед позивачам за вказаний позивачем період, що підтверджується наявним в матеріалах справи розрахунком.

Тому позивач правомірно звернувся до суду з вищевказаним позовом до відповідача ОСОБА_1 про стягнення з останньої суми боргу за отримані послуги в розмірі 14 040,18 грн., зазначена сума боргу відповідача становить за період з 01.10.2017 року по 01.04.2021 року ( за вказаний період нараховано відповідачу всього 42 465,18 гривень за мінусом 29 123,84 гривень, які частково сплачувалися ).

01 листопада 2021 року судом отримано заяву про застосування строку позовної давності, яка підтримана і в судовому засіданні з боку представника відповідача.

В зазначеній заяві про застосування строку позовної давності зазначалося те, що позивачем заявлені вимоги про стягнення заборгованості, починаючи з 01.10 2017 року, тому за період з 01.10.2017 року по 01.04.2018 року є таким, що пред`явлені із порушенням строків позовної давності.

Позовна давність - це строк для захисту права за позовом особи, право якої порушене. Іншими словами, це строк протягом якого особа, право якої порушено, може вимагати захисту чи примусового здійснення свого права через суд.Сплив строку позовної давності є підставою для відмови в позові.

Строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення (ч. 1 ст. 251 ЦКУ).

Відповідно до ст. 257 Цивільного Кодексу України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Враховуючи те, що позивач звернувся до суду з позовними вимогами до відповідача 30.04.2021 року, що підтверджується направлення позову засобами поштового зв`язку ( а. с. 18 ), отримано судом 26.05.2021 року, що підтверджується відповідним штампом суду ( а. с. 1 ), в яких просив стягнути заборгованість за період з 01.10.2017 року по 01.04.2021 року, а відповідач просив суд застосувати строк позовної давності, то до стягнення підлягає заборгованість з період з 01.04.2018 року по 01.04.2021 року в межах строку позовної давності.

Отже, сума боргу зі сплати за централізоване опалення та послуг з централізованого постачання гарячої води за вищевказаний період ( з 01.04.2018 року по 01.04.2021 року ) становить 4 316,84 гривень, яку необхідно стягнути з відповідача на користь позивача ( розрахована сума згідно наявних в матеріалах справи документів ).

В судовому засіданні було встановлено, що дійсно з урахуванням нарахованої відповідачу суму за останні 3 роки, що передували звернення до суду з вказаними позовом та частковою сплатою з боку відповідача, сума боргу становить 4 316,84 гривень, що не було спростовано, а навпаки підтверджено з боку представника позивача в судовому засіданні, яке відбувалося 01.11.2021 року.

В даному судовому засіданні представник відповідача визнала зазначений боргу у сумі 4 316,84 гривень.

Також, визнання зазначеної суми підтверджується і отриманою судом 03.11.2021 року заявою.

Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Враховуючи неведене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача в частині стягнення з відповідача заборгованості підлягають частковому задоволенню та стягненню з останньої в розмірі 4 316,84 гривень.

Стосовно вимог позивача в частині стягнення з відповідача суми, на яку збільшилась заборгованість внаслідок інфляційних процесів в сумі 5 186,51 грн. та 3% річних в сумі 2 011,07 грн., то суд приходить до наступного.

Закріплена в пункті 10 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», правова норма щодо відповідальності боржника за несвоєчасне здійснення оплати за житлово-комунальні послуги у вигляді пені не виключає застосування правових норм, установлених у частині другій статті 6 ЦК України. Інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов`язані вираженого в національній валюті та трьох відсотків річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних витрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, тому ці кошти нараховуються незалежно від сплати ним неустойки (пені) за невиконання або неналежне виконання зобов`язання.

Отже, передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

При застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому сума боргу, яка сплачується з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з врахуванням цього місяця, а якщо сума боргу сплачується з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця. Аналогічно, якщо погашення заборгованості здійснено з 1 по 15 день відповідного місяця, інфляційні втрати розраховуються без врахування цього місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то інфляційні втрати розраховуються з врахуванням даного місяця. Для визначення індексу інфляції за будь-який період необхідно помісячні індекси, які складають відповідний період, перемножити між собою з урахуванням відповідних оплат.

Частиною 1 статті 612 ЦК України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно з частиною 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 ЦК України розміщена в розділі "Загальні положення про зобов`язання" книги 5 ЦК України, відтак визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання і поширює свою дію на всі види грошових зобов`язань, незалежно від підстав їх виникнення (наведену правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 у справі №686/21962/15-ц).

Відповідно до статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникає з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Відповідно до частин 1, 5 статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.

Отже, системний аналіз положень статей 11, 509, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що обов`язок відшкодувати інфляційні втрати за невиконання зобов`язання не є зобов`язанням у розумінні статті 509 цього Кодексу.

Разом з тим у постанові Верховного Суду від 27.05.2019 по справі № 910/20107/17 викладений наступний правовий висновок:

"З огляду на вимоги статей 79, 86 Господарського процесуального кодексу України господарський суд має з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв`язку з порушенням грошового зобов`язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру заборгованості. Якщо з поданого позивачем розрахунку неможливо з`ясувати, як саме обчислено заявлену до стягнення суму, суд може зобов`язати позивача подати більш повний та детальний розрахунок. При цьому суд в будь-якому випадку не позбавлений права зобов`язати відповідача здійснити і подати суду контррозрахунок (зокрема, якщо відповідач посилається на неправильність розрахунку, здійсненого позивачем).".

Аналогічні правові висновки викладені також в постановах Верховного Суду від 21.05.2019 по справі № 916/2889/13, від 16.04.2019 по справам № 922/744/18 та № 905/1315/18, від 05.03.2019 по справі № 910/1389/18, від 14.02.2019 по справі № 922/1019/18, від 22.01.2019 по справі № 905/305/18, від 21.05.2018 по справі № 904/10198/15, від 02.03.2018 по справі № 927/467/17.

У постанові об`єднаної плати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 26.10.2018 у справі № 922/4099/17 зазначено, що відповідно до статті 264 Цивільного кодексу України визнання боржником основного боргу, в тому числі і його сплата, саме по собі не є доказом визнання ним також і додаткових вимог кредитора (зокрема, щодо неустойки, процентів за користування коштами), а так само й вимог щодо відшкодування збитків і, відтак, не може вважатися перериванням перебігу позовної давності за зазначеними вимогами. Згідно зі статтею 625 Цивільного кодексу України стягнення 3% річних та інфляційних витрат можливе до моменту фактичного виконання зобов`язання та обмежується останніми 3 роками, які передували подачі позову.

Верховний суд (в рамках цієї справи) наголошує, що положення статей 3, 509, 625 ЦК України, передбачають нарахування інфляційних втрат і 3% річних на суму основного боргу, а не на інфляційні втрати і 3% річних, нараховані за попередній період, таким чином помилковим є твердження, що під час нарахування інфляційних втрат урахуванню (обчисленню) підлягає не тільки основний борг, а й сума, на яку збільшився цей борг за попередні періоди внаслідок інфляційних процесів.

Наведену правову позицію також викладено у постанові Верховного Суду від 21.05.2019 у справі №916/2889/13.

Між тим, у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 05.07.2019 у справі №905/600/18 (ЄДРСРУ № 82887781), з урахуванням правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 04.06.2019 у справі № 916/190/18, зазначено, що нарахування інфляційних втрат за наступний період з урахуванням збільшення суми боргу на індекс інфляції попереднього місяця є обґрунтованим, оскільки інфляційні втрати не є штрафними санкціями, а входять до складу грошового зобов`язання.

Серед іншого правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 04 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18).

Отже, для стягнення 3% річних та інфляційних суд приводить наступний розрахунок.

Розрахунки за період з 01.01.2021 року по 01.04.2021 року на заборгованість в розмірі 4 316,84 грн.

За період з 01.04.2018 по 01.04.2021 нараховуються 3% річних в розмірі -388,88 грн.

Розраховується за формулою:

[Проценти] = [Сума боргу] * [Процентна ставка (%)] / 100% * [Кількість днів] / [Кількість днів у році]

Де:

[Сума боргу] - сума простроченого боргу;

[Процентна ставка (%)] - проценти річних;

[Кількість днів] - кількість днів прострочення зобов`язання;

[Кількість днів у році] - кількість днів у календарному році.

Розрахунок відсотків річних:Періодрозрахунку: з 01.04.2018 року по 31.12.2018 року - 275 днів[Проценти] = 4 316,84 грн. (сума боргу) * 3,000% (процентна ставка) / 100% * 275 (кількістьднів) / 365 (днів у році) = 97,57 грн.

Періодрозрахунку: з 01.01.2019 року по 31.12.2019 року - 365 днів

[Проценти] = 4 316,84 грн. (сума боргу) * 3,000% (процентна ставка) / 100% * 365 (кількістьднів) / 365 (днів у році) = 129,51 грн.

Періодрозрахунку: з 01.01.2020 року по 31.12.2020 року - 366 днів

[Проценти] = 4 316,84 грн. (сума боргу) * 3,000% (процентна ставка) / 100%* 366 (кількістьднів) / 366 (днів у році) = 129,51 грн.

Періодрозрахунку: з 01.01.2021 року по 01.04.2021 року - 91 день

[Проценти] = 4 316,84 грн. (сума боргу) * 3,000% (процентна ставка) / 100% * 91 (кількістьднів) / 365 (днів у році) = 32,29 грн.

Інфляційні нарахування з 01.04.2018 по 01.04.2021 складають -885,95 гривень.

Розраховується за формулою:[Інфляційні нарахування] = [Сума боргу] * [Сукупний індекс інфляції] / 100% - [Сума боргу]

Де:[Сума боргу] - сума простроченого боргу.

[Сукупний індекс інфляції] - добуток щомісячних індексів за відповідний період.

[Сукупний індекс інфляції] = 100,80% * 100,00% * 100,00% * 99,30% * 100,00% * 101,90% * 101,70% * 101,40% * 100,80% *101,00% * 100,50% * 100,90% * 101,00% * 100,70% * 99,50% * 99,40% * 99,70% * 100,70% * 100,70% * 100,10% * 99,80% * 100,20% * 99,70% * 100,80% * 100,80% * 100,30% * 100,20% * 99,40% * 99,80% * 100,50% * 101,00% * 101,30% * 100,90% * 101,30% * 101,00% * 101,70% = 120,523% (за період Квітень 2018 - Березень 2021)

[Інфляційні нарахування] = 4 316,84 грн. (сума боргу) * 120,523% (сукупний індекс інфляції) / 100% - 4 316,84 грн. (сума боргу) = 885,95 грн.

Отже, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 3% річних в сумі 388,88 гривень та інфляційні в розмірі 885,95 гривень, оскільки відповідач прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми.

Представник відповідача направляючи до суду 03.11.2021 року заяву про розгляд справи за відсутності відповідача та її представника додала письмові пояснення, в яких зазначала, що позивач не мав права нараховувати інфляційні та 3% річних на період карантину, так як пунктом 4 частини 3 розділу Прикінцеві положення Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню короновірусної хвороби від 17 березня 2020 року, встановлено, що на період дії карантину або обмежувальних заходів, пов`язаних із поширенням короновірусної хвороби, та протягом 30 днів з дня його відміни забороняється нарахування та стягнення неустойки ( штрафів, пені за несвоєчасне здійснення платежів за житлово-комунальні послуги.

Однак, суд відхиляє доводи відповідача в цій частині, виходячи з наступного.

В Постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.11.2019 р. по справі №127/15672/16, зазначено, що «статтею 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Формулювання статті 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується іззастосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3 % річних не є неустойкою у розумінні положень статті 549 цього Кодексу. Отже, за змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові».

Таким чином, заявлені позивачем вимоги про стягнення 3% річних, нарахованих на заборгованість, не є неустойкою (штрафними санкціями, як то зазначає відповідач), а є особливою формою відповідальності відповідачів за прострочення повернення кредиту.

Встановивши, що правові наслідки невиконання грошового зобов`язання, визначені ч.2 ст.625 ЦК України, у вигляді 3% річних не є неустойкою, до них застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки (ст.257 цього Кодексу).

Главою 19 ЦК України визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ст.267 ЦК України).

Порядок відліку позовної давності наведено у ст.261 ЦК України, яка вказує на те, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Враховуючи, що внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених ст.625 цього Кодексу, за весь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення 3% річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

Згідно з ч.1 ст.259 ЦК України, позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

Отже, до позовних вимог щодо застосування відповідальності, передбаченої ч.2 ст.625 ЦК України, суд застосовує за заявою відповідача загальний строк позовної давності тривалістю у три роки.

Оскільки нараховані 3% річних та інфляційні за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання не є штрафними санкціями в розумінні положень вищевказаних Законів України, а стосується заборони нараховування неустойки (штраф, пеня), та звільнення від обов`язків її сплати.

У вищезгаданому поясненні, відповідач фактично визнав 3% річних та інфляційні нарахування за період з 01.01.2021 року по 01.04.2021 року, надав розрахунок.

Крім того, в судовому засіданні 01.11.2021 року представник відповідача також заначила, що визнає 3% річних та інфляційні нарахування саме за період з 01.01.2021 року по 01.04.2021 року.

Однак, суд не може погодитися з зазначеним, так як відповідач має заборгованість з 01.01.2021 року по 01.04.2021 року, тому право на позов у позивача про стягнення 3% річних та інфляційних нарахувань виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

Як встановлено в судовому засіданні та не спресовано з боку відповідача, остання має порушення грошового зобов`язання перед позивачем.

Таким чином, суд приходить до висновку, що в межах строку позовної давності з відповідача на користь позивача має бути стягнута заборгованість за послуги опалення та підігріву води за період з 01.04.2018 року по 01.04.2021 року на загальну суму 5 591,67 грн., з яких: заборгованості за надані послуги централізованого опалення в розмірі 4 316,84 грн., сума на яку збільшилась заборгованість внаслідок інфляційних процесів в розмірі 885,95 грн., три відсотки річних в сумі 388,88 грн.

Отже, будучи власником вищезазначеного майна, відповідач повинен утримувати його в належному стані та нести витрати.

А тому, виходячи з вищевикладеного, суд вважає, що позовні вимоги комунального підприємства Білоцерківської міської ради «Білоцерківтепломережа» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості є такими, що підлягають до часткового задоволення.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно із п. 1 ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на - відповідача.

При зверненні до суду з позовними вимогами КП БМР «Білоцерківтепломережа» сплатило судовий збір в розмір 2 270 грн., що підтверджується наявним в матеріалах справи платіжним дорученням № 1353 від 19 квітня 2021 року ( а. с. 3 ).

За такого рішення, на підставі ч. 1 ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути 2 270 грн. судових витрат, що складаються із судового збору та понесення яких документально підтверджується наявним платіжним дорученням на вищезазначену суму (а. с. 3).

На підставі вищевикладеного та керуючись ст. ст. 67, 68 ЖК України, ст.ст. 6, 11, 251, 257, 322, 509, 526, 612, 625 ЦК України, ст. ст. 2, 4, 19, 81, 82, 133, 141, 263-265, 273, 274, 353-355 ЦПК України, Законом України «Про житлово-комунальні послуги», суд,-

У Х В А Л И В :

Позовні вимоги комунального підприємства Білоцерківської міської ради «Білоцерківтепломережа» до ОСОБА_1 про стягнення суми боргу, - задовольнити частково.

Стягнути з відповідача ОСОБА_1 на користь позивача комунального підприємства Білоцерківської міської ради «Білоцерківтепломережа» заборгованість в розмірі 5 591,67 гривень, інфляційні витрати в розмірі 885,95 гривень, три відсотки річних в сумі 388,88 гривень та судові витрати в розмірі 2 270 гривень, загалом 9 136,50 гривень ( дев`ять тисяч сто тридцять шість гривень п`ятдесят копійок ).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до Київського апеляційного протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому рішення суду.

Позивач: Комунальне підприємство Білоцерківської міської ради «Білоцерківтепломережа» (адреса місцезнаходження: 09117, Київська область, м. Біла Церква, вул. Мережна буд. 3, на р/р № НОМЕР_2 , в ТВБВ № 10026/0877 Головного управління по м. Києву та Київській області АТ «Ощадбанк», МФО - 322669, код ЄДРПОУ - 04654336);

Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ( адреса реєстрації та проживання: АДРЕСА_3 , РНОКПП: НОМЕР_3 ).

Повний текст судового рішення виготовлено 04 листопада 2021 року.

Рішення надруковано в нарадчій кімнаті в одному примірнику.

СуддяО. І. Орєхов