УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 вересня 2021 року

м. Київ

справа № 489/1277/20

провадження № 61-12257ск21

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Ігнатенка В. М., Стрільчука В. А.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: державний реєстратор Радсадівської сільської ради Миколаївького району Миколаївської області Прасолова Людмила Михайлівна, Радсадівська сільська рада Миколаївського району Миколаївської області, Акціонерне товариство «Альфа-Банк»,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_2 ,

розглянувши касаційну скаргу Акціонерного товариства «Альфа-Банк», в інтересах якого діє адвокат Коваленко Ольга Леонідівна, на постанову Миколаївського апеляційного суду від 25 травня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до державного реєстратора Радсадівської сільської ради Миколаївького району Миколаївської області Прасолової Людмили Михайлівни, Радсадівської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області, Акціонерного товариства «Альфа-Банк», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_2 , про визнання неправомірним та скасування рішення про державну реєстрацію права власності, скасування запису в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2020 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до державного реєстратора Радсадівської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області Прасолової Л. М., Радсадівської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області, Акціонерного товариства (далі - АТ) «Альфа-Банк», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_2 , про визнання неправомірним та скасування рішення про державну реєстрацію права власності, скасування запису в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Рішенням Ленінського районного суду міста Миколаєва від 30 березня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.

Постановою Миколаївського апеляційного суду від 25 травня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, рішення Ленінського районного суду міста Миколаєва від 30 березня 2021 року скасовано і ухвалено нове судове рішення, яким позов задоволено частково.

Скасовано запис про державну реєстрацію права власності № 35237844 від 27 січня 2020 року державного реєстратора Радсадівської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області Прасолової Л. М. про державну реєстрацію права власності за АТ «Альфа-Банк» на квартиру АДРЕСА_1 .

Відновлено у Державному реєстрі іпотек записи № 35238043, № 35238013 про обтяження і заборони відчуження об`єкта нерухомого майна ОСОБА_1 , а саме квартири АДРЕСА_1 загальною площею 52 кв.м, що були внесені на підставі іпотечних договорів (із наступними змінами до них), укладених 6 травня 2008 року Акціонерним комерційним банком соціального розвитку (далі - АКБ СР) «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 , зареєстрованих за реєстраційними номерами 3720, 3722, посвідчених нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Машковою С. М.

Стягнено з АТ «Альфа-Банк» на користь ОСОБА_1 4 204 грн у відшкодування судових витрат.

Не погоджуючись із постановою Миколаївського апеляційного суду від 25 травня 2021 року, АТ «Альфа-Банк», в інтересах якого діє адвокат Коваленко О. Л., подало до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати зазначене судове рішення і залишити в силі рішення Ленінського районного суду міста Миколаєва від 30 березня 2021 року.

Ухвалою Верховного Суду від 30 липня 2021 року касаційну скаргу залишено без руху і надано заявнику десять днів з дня вручення цієї ухвали для усунення зазначених недоліків.

Заявникунеобхідно було подати до суду виправлену касаційну скаргу, оформлену у відповідності до вимог статті 392 Цивільного процесуального кодексу (далі - ЦПК) України, зазначивши у ній обов`язкові підстави касаційного оскарження, визначені частиною другою статті 389 ЦПК України; докази, які б підтвердили дату направлення заявником касаційної скарги на адресу Верховного Суду; докази сплати судового збору у розмірі 1 681,60 грн.

Вказані в ухвалі недоліки у встановлений судом строк усунено.

Вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження, суд дійшов наступних висновків.

Касаційна скарга містить клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження судового рішення, обґрунтоване отриманням копії постанови Миколаївського апеляційного суду 1 червня 2021 року. На підтвердження зазначеного заявником додано копію супровідного листа, який містить вхідний номер та дату отримання заявником копії оскаржуваного судового рішення.

Відповідно до статті 390 ЦПК України касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення. Строк на касаційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині третій статті 394 цього Кодексу.

Розглянувши клопотання, касаційний суд дійшов висновку, щовказана заявником причина пропуску строку на касаційне оскарження судових рішень підтверджена наданим доказом, що свідчить про пропуск процесуального строку з поважних причин.

Встановлені обставини є підставою для задоволення клопотання і поновлення АТ «Альфа-Банк» строку на касаційне оскарженняпостанови Миколаївського апеляційного суду від 25 травня 2021 року, оскільки касаційна скарга подана заявником протягом тридцяти днів з дня отримання копії оскаржуваної постанови.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Частиною другою статті 389 ЦПК України визначено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 392 ЦПК України у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга, з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав).

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.

Підставою касаційного оскарження постанови Миколаївського апеляційного суду від 25 травня 2021 року заявник вказує неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права, а саме застосування норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 522/2732/16-ц, у постановах Верховного Суду від 22 травня 2019 року у справі № 490/3505/17, від 29 серпня 2018 року у справі № 755/5691/16-ц (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Згідно з положеннями пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу і може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Згідно з частиною шостою статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

Зі змісту касаційної скарги та оскаржуваного судового рішення вбачається, що скарга заявника є необґрунтованою і наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності постанови суду апеляційної інстанції.

Ухвалюючи рішення і відмовляючи у задоволенні позову, Ленінський районний суд міста Миколаєва виходив із необґрунтованості та недоведеності позовних вимог.

Суд першої інстанції вказав, що умови укладеного сторонами іпотечного договору не пов`язують перехід права власності на іпотечне майно з моментом отримання іпотекодавцем письмової вимоги іпотекодержателя про виконання порушеного зобов`язання. Таке право пов`язується виключно із закінченням тридцятиденного строку, визначеного для виконання порушеного зобов`язання в письмовому повідомленні кредитора, направленому на адресу боржника.

Ленінський районний суд міста Миколаєва дійшов висновку про те, що надання банком реєстратору доказів направлення на адреси позичальника та поручителя повідомлень про правонаступництво, в яких також містилася інформація щодо звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі іпотечного договору у разі неусунення порушень і несплати заборгованості, свідчить про звернення стягнення на предмет іпотеки з дотриманням вимог законодавства і правомірність рішення державного реєстратора.

З висновками суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позову суд апеляційної інстанції не погодився з огляду на те, що судом першої інстанції при розгляді справи допущено неправильне застосування норм матеріального права та порушено норми процесуального права.

Суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що за відсутності доказів отримання іпотекодавцем письмової вимоги іпотекодержателя про усунення порушень і попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки, поданих державному реєстратору разом із заявою про реєстрацію за банком права власності на предмет іпотеки та виключення запису про іпотеку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, у державного реєстратора відсутні передбачені Порядком державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127, підстави для реєстрації права власності на зазначене нерухоме майно за АТ «Альфа-Банк».

Також апеляційний суд вказав, що направлені на адреси позичальника та іпотекодавця повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договорів іпотеки не містили інформації про вартість майна, за якою мало відбуватися зарахування вимог, проте ціна набуття права власності на предмет іпотеки є істотною обставиною і повинна погоджуватися з власником майна.

Приймаючи постанову, Миколаївський апеляційний суд врахував висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 306/2053/16-ц.

Судом апеляційної інстанції за матеріалами справи установлено, що 6 травня 2008 року ОСОБА_2 та АКБ СР «Укрсоцбанк» укладено кредитний договір № Ф080606П, відповідно до умов якого ОСОБА_2 отримав кредит у розмірі 29 000 доларів США, який зобов`язався повернути до 5 травня 2023 року, зі сплатою процентів за користування кредитними коштами у розмірі 11,4% річних.

Цього ж дня ОСОБА_2 та АКБ СР «Укрсоцбанк» укладено кредитний договір № Ф080607П, відповідно до умов якого ОСОБА_2 отримав кредит у розмірі 17 000 доларів США, який зобов`язався повернути до 5 травня 2023 року, зі сплатою процентів за користування кредитними коштами у розмірі 11,4% річних.

6 травня 2008 року у забезпечення виконання зазначених кредитних договорів АКБ СР «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 укладено іпотечні договори за реєстровими номерами 3722 та 3720, відповідно до умов яких ОСОБА_1 передала в іпотеку нерухоме майно, а саме квартиру АДРЕСА_1 .

Також судом встановлено, що з 3 грудня 2019 року правонаступником прав та обов`язків АТ «Укрсоцбанк» є АТ «Альфа-Банк».

У зв`язку з невиконанням ОСОБА_2 умов кредитних договорів та наявністю заборгованості, 18 жовтня 2019 року на адресу ОСОБА_2 та ОСОБА_1 АТ «Альфа-Банк» направило повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договорів іпотеки.

Судом апеляційної інстанції також установлено, що банк, визначивши суму боргу за кредитними договорами у розмірі 151 819,65 грн, вимагав у тридцятиденний строк сплатити заборгованість. Повідомлення містило застереження, що у разі невиконання цієї вимоги у тридцятиденний строк банк зверне стягнення на предмет іпотеки у порядку, передбаченому статтею 37 Закону України «Про іпотеку».

23 жовтня 2019 року суб`єктом оціночної діяльності Товариством з обмеженою відповідальністю (далі - ТОВ) «Незалежна експертна компанія» проведено оцінку предмета іпотеки, відповідно до якої ринкова вартість двокімнатної квартири АДРЕСА_1 склала 575 000 грн.

27 січня 2020 року за зверненням АТ «Альфа-Банк» державний реєстратор Радсадівської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області Прасолова Л. М. здійснила перереєстрацію права власності на іпотечне майно і зареєструвала право власності на нього за АТ «Альфа-Банк».

Установивши, що у матеріалах справи відсутні відомості про отримання ОСОБА_1 письмової вимоги іпотекодержателя про усунення порушення і попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття на нього права власності, в якому б містилася інформація про вартість майна, за якою предмет іпотеки набуто у власність, з урахуванням того, що ціна набуття права власності на предмет іпотеки є істотною обставиною і повинна погоджуватися з власником майна, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення позову.

Посилання заявника на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права, а саме застосування норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 522/2732/16-ц, у постановах Верховного Суду від 22 травня 2019 року у справі № 490/3505/17, від 29 серпня 2018 року у справі № 755/5691/16-ц, відхиляється касаційним судом, оскільки правовідносини у вказаних справах не є подібними із правовідносинами у справі № 489/1277/20.

У справі № 522/2732/16-ц судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що особа відмовилася від отримання письмової вимоги банку, що підтверджено підписом кур`єра, тому документи, на підставі яких реєстратором приймалося рішення про державну реєстрацію права власності, відповідали вимогам законодавства. У вказаній справі Верховним Судом розглядалася заява особи про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 2 листопада 2017 року, у задоволенні якої касаційним судом відмовлено.

У справі № 490/3505/17 судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що вимоги про дострокове погашення заборгованості повернулися на адресу іпотекодержателя з відміткою пошти «за закінченням терміну зберігання»; особа відправлень не отримувала. За таких обставин Верховний Суд дійшов висновку про недобросовісність іпотекодавця та порушення прав іпотекодержателя.

У справі № 755/5691/16-ц судами першої та апеляційної інстанцій також установлено, що поштове відправлення повернулося на адресу іпотекодержателя у зв`язку із «закінченням терміну зберігання». Верховний Суд дійшов висновку про правомірність та обґрунтованість судових рішень, оскільки позивачем (іпотекодавцем) не доведено своїх позовних вимог, а іпотекодержателем вжито всіх заходів для повідомлення боржника про заборгованість.

У справі № 489/1277/20 Миколаївський апеляційний суд встановив порушення вимог договору щодо процедури звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку. Судом апеляційної інстанції встановлено, що у матеріалах справи відсутні відомості про отримання іпотекодавцем письмової вимоги від іпотекодержателя про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття на нього права власності, інформацію щодо вартості майна, за якою відбулося зарахування вимог.

Крім того, Миколаївський апеляційний суд, дослідивши наявні у матеріалах справи докази, дійшов висновку про те, що ціна набуття права власності на предмет іпотеки є істотною обставиною і повинна погоджуватися з власником майна.

За таких обставин судові рішення ухвалені за інших установлених судами фактичних обставин справи.

Верховний Суд наголошує, що подібність правовідносин означає, зокрема, тотожність об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм. Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2018 року у справі № 373/1281/16-ц (провадження № 14-128цс18) зазначено, що «під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де тотожними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин».

З`ясування подібності правовідносин у рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається з урахуванням обставин кожної справи.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Виходячи зі змісту касаційної скарги та оскаржуваного судового рішення, касаційна скарга АТ «Альфа-Банк», в інтересах якого діє адвокат Коваленко О. Л., на постанову Миколаївського апеляційного суду від 25 травня 2021 року є необґрунтованою, а наведені у скарзі доводи не дають підстав для висновку про незаконність судового рішення.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, Верховний Суд виходить із того, що у даній справі сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних правовідносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 7 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. При цьому право на суд не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг, і такі обмеження не можуть зашкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 36 рішення у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom) від 21 лютого 1975 року та пункт 27 рішення у справі «Пелевін проти України» від 20 травня 2010 року.

Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

Оскільки оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції є законною і обґрунтованою, прийнятою із правильним застосуванням норм матеріального права та додержанням норм процесуального права й підстави для її скасування відсутні, у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою

АТ «Альфа-Банк», в інтересах якого діє адвокат Коваленко О. Л., на постанову Миколаївського апеляційного суду від 25 травня 2021 року суд відмовляє.

Керуючись статтями 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Поновити Акціонерному товариству «Альфа-Банк» строк на касаційне оскарження постанови Миколаївського апеляційного суду від 25 травня 2021 року у цій справі.

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Акціонерного товариства «Альфа-Банк», в інтересах якого діє адвокат Коваленко Ольга Леонідівна, на постанову Миколаївського апеляційного суду від 25 травня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до державного реєстратора Радсадівської сільської ради Миколаївького району Миколаївської області Прасолової Людмили Михайлівни, Радсадівської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області, Акціонерного товариства «Альфа-Банк», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_2 , про визнання неправомірним та скасування рішення про державну реєстрацію права власності, скасування запису в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: С. О. Карпенко

В. М. Ігнатенко

В. А. Стрільчук