Справа № 344/7702/20
Провадження № 22-ц/4808/1384/21
Головуючий у 1 інстанції Бабій О. М.
Суддя-доповідач Максюта
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 листопада 2021 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

головуючого (суддя-доповідач) Максюти І.О.,

суддів Василишин Л.В., Горейко М.Д.,

секретаря Пацаган В.В.,

з участю апелянта ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Державного міського підприємства «Івано-Франківськтеплокомуненерго» до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за послуги теплопостачання, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області, ухвалене суддею Бабій О.М. 20 липня 2021 року в м. Івано-Франківськ Івано-Франківської області, повний текст якого складено 26.07.2021 року,

в с т а н о в и в :

У червні 2020 року Державним міським підприємством «Івано-Франківськтеплокомуненерго» подано позов до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за послуги теплопостачання.

Позовні вимоги мотивовані тим, що ДМП «Івано-Франківськтеплокомуненерго» надає послуги теплопостачання споживачу ОСОБА_1 , що проживає за адресою АДРЕСА_1 . ДМП «Івано-Франківськтеплокомуненерго» оприлюднило договір про надання послуг централізованого опалення та підігріву води, як договір приєднання (офіційно опублікований на сайті www.tke.if.ua та в газеті «Західний кур`єр» від 13.12.2012), відповідно до ст.634 ЦК України. 05.10.2017 позивачем оприлюднено Публічний договір про надання послуг з централізованого опалення та гарячої води від 01.10.2017 (офіційно опублікований на сайті www.tke.if.ua та в газеті «Західний кур`єр» №40 (1613) від 05.10.2017). Цей договір є підставою для публічно-правових взаємовідносин підприємства з усіма без винятку споживачами, які підпадають під цю категорію.

Між ДМП «Івано-Франківськтеплокомуненерго» та відповідачем 16 січня 2018 укладено договір №11/18 про розстрочку погашення заборгованості за послуги теплової енергії, згідно якого остання визнала борг в сумі 12 876,64 грн, що утворився станом на 01.01.2018, та зобов`язалася його погасити до 16 січня 2019, а також до 20 числа кожного місяця протягом дії договору здійснювати оплату поточних нарахувань за надані комунальні послуги. Однак, взяті на себе зобов`язання згідно цього договору боржник не виконала, внаслідок чого станом на 01.06.2020 має заборгованість в розмірі 27 695,50 грн.

За заявою позивача Івано-Франківським міським судом видано судовий наказ №344/1159/20 від 19.02.2020р. про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за послуги теплопостачання у розмірі 21 954,80 грн та судового збору, який скасовано за заявою відповідачки 07.04.2020. Просить стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за послуги теплопостачання в розмірі 27 695,50 грн та судові витрати (а.с.1-2).

Заочним рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 23.09.2020 позов задоволено (а.с.34-36).

Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області за заявою ОСОБА_1 заочне рішення скасовано (а.с.66-67).

23.04.2021 року ДМП «Івано-Франківськтеплокомуненерго» подано заяву про уточнення позовних вимог, якою просили стягнути солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 заборгованість за послуги теплопостачання в розмірі 27 695,50 грн та судові витрати (а.с.91).

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 20 липня 2021 позов задоволено частково. Стягнуто в солідарному порядку із ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь Державного міського підприємства «Івано-Франківськтеплокомуненерго» заборгованість за надані послуги теплопостачання, станом на 01 червня 2020 року, в розмірі 27 696 гривень 50 копійок, та судові витрати. В задоволенні решти вимог позову відмовлено (а.с.106-109).

Не погодившись з рішенням суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, у якій посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апелянт вказує, що судом не враховані положення законодавства та суд помилково прийшов до висновку, що оскільки співвласники квартири ОСОБА_4 та ОСОБА_5 не зареєстровані та не проживають у квартирі АДРЕСА_2 , тому у них немає обов`язку по сплаті послуг з теплопостачання.

Зазначає, що судом помилково не взято до уваги, що витрати на центральне опалення пов`язані з витратами на управління, утримання та збереження квартири у розумінні ст. 360 ЦК України та є об`єктивно необхідними, і саме всі співвласники мають нести тягар утримання належного їм майна. При цьому норми цивільного кодексу не ставлять виконання обов`язку щодо утримання майна в залежність від місця проживання співвласників. В даному випадку співвласниками майна є вона ( ОСОБА_1 ), ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 .

На думку апелянта, судом не враховано положення ч.1 розділу 1 «Порядку відключення споживачів від систем централізованого опалення та постачання гарячої води», який не надає можливості власнику (співвласнику) квартири відключити її від постачання теплової енергії виключно за власним бажанням.

Також судом не враховано позицію Верховного Суду, викладену у постановах від 19.08.2020 у справі №703/2200/15-ц та від 13.03.2019 у справі № 521/3743/17-ц про те, що кожен співвласник зобов`язаний брати участь у витратах щодо утримання майна, що є у спільній частковій власності, незалежно від того, хто здійснює фактичні дії, спрямовані на утримання спільного майна.

З цих підстав просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог (а.с.119-122).

Правом на подання відзиву сторони не скористались, що відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку.

У судове засідання не з`явилися представник позивача ДМП «Івано-Франківськтеплокомуненерго», відповідачі ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , про причини неявки не повідомили, хоча про день місце та час розгляду справи повідомлені належним чином шляхом направлення рекомендованої кореспонденції.

Приймаючи до уваги, що неявка осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, не перешкоджає апеляційному розгляду справи, апеляційним судом виконаний обов`язок щодо повідомлення осіб, які беруть участь у справі, про день, місце та час судового засідання, тому колегія суддів розглянула справу у їх відсутності.

Згідно статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Вислухавши пояснення апелянта ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2 , суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає її обґрунтованою, виходячи з таких підстав.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з положень ст.ст. 264, 267, 526, ЦК України, ст. 1, 7, 9, Закону України «Про житлово-комунальні послуги», Правил надання послуг із централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою КМУ від 21.07.2005 №630 виходив з того, що відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в спірній квартирі не проживають та не користуються послугами теплопостачання, а тому вищезазначені послуги споживалися лише відповідачами ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , з яких слід стягнути заборгованість на надані послуги теплопостачання. Також суд першої інстанції вказував на те, що використання послуг теплопостачання мало місце лише для потреб відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , а не для утримання самої квартири, а тому вони не є витратами в розумінні статті 360 ЦК України.

З таким висновком не погоджується апеляційний суд, виходячи з наступного.

Встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 11 березня 1999 року, власниками квартири АДРЕСА_2 є ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 в рівних частках (а.с.59).

Державне міське підприємство «Івано-Франківськтеплокомуненерго» є виконавцем послуг з централізованого опалення щодо вищевказаної квартири.

На підтвердження позовних вимог позивачем надано копію договору про надання послуг з централізованого опалення та підігріву води від 13 грудня 2012 та публічного договору з централізованого опалення та постачання гарячої води від 01.10.2017 року ( без підписів сторін) (а.с.7-8, 9-10).

За даними виписки № 0695 КП «Дирекція замовника» з будинкової книжки про реєстрацію та склад сім`ї від 18 квітня 2019 року, у даній квартирі зареєстровані ОСОБА_3 (уповноважений власник) з 26.03.2002, ОСОБА_6 (син) - ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_7 (племінниця) ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_1 (сестра) з 30.01.2002 (а.с.60).

16 січня 2018 року між Державним міським підприємством «Івано-Франківськтеплокомуненерго» та ОСОБА_1 укладено договір № 11/18 про розстрочку погашення заборгованості за поставлену теплову енергію, пунктом 4 якого відповідач зобов`язалась погасити борг до 16 січня 2019 року (а.с.11).

За заявою позивача Івано-Франківським міським судом видано судовий наказ №344/1159/20 від 19.02.2020р. про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за послуги теплопостачання у розмірі 21 954,80 грн та судового збору, який скасовано Івано-Франківським міським судом Івано-Франківської області за заявою відповідачки 07.04.2020 (а.с.4).

Внаслідок неналежного виконання зобов`язання по оплаті наданих послуг, станом на 01 червня 2020 року виникла заборгованість перед позивачем в загальній сумі 27 696 грн 50 коп, що підтверджується розрахунком боргу за період з 01.06.2017 по 01.06.2020 (а.с.3).

Статтею 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено, що житлово-комунальні послуги це результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг.

До житлово-комунальних послуг належать, зокрема, комунальні послуги - послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, поводження з побутовими відходами (пункт 2 частини 1 статті 5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»).

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач має право одержувати своєчасно та належної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством і умовами укладених договорів.

Цьому праву споживача кореспондує обов`язок оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами (пункт 5 частини 2 статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»).

Відповідно до ч. 1 ст. 9 цього закону споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору.

Відносини, що виникають у зв`язку з виробництвом, транспортуванням, постачанням і використанням теплової енергії, державним наглядом (контролем) у сфері теплопостачання, експлуатацією теплоенергетичного обладнання та виконанням робіт на об`єктах у сфері теплопостачання суб`єктами господарської діяльності незалежно від форми власності, врегульовані Законом України «Про теплопостачання».

Відповідно до частини 1 статті 24 Закону України «Про теплопостачання» споживач теплової енергії має право на отримання обсягів теплової енергії згідно з параметрами відповідно до договорів, а також норм і правил.

Згідно з частиною 6 статті 19 Закону України «Про теплопостачання» споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.

В силу положень ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», споживач житлово-комунальних послуг зобов`язаний оплачувати такі послуги у строки, встановлені договором або законом.

За змістом п. 8 Правил надання послуг із централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630, послуги надаються споживачеві згідно із договором, що оформляється на основі типового договору про надання послуг із централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення.

Відповідно до п. 20 Правил надання послуг із централізованого опалення плата за надані послуги вноситься споживачем відповідно до показань засобів обліку води і теплової енергії або затверджених нормативів (норм) споживання на підставі платіжного документа (розрахункової книжки, платіжної квитанції, тощо) або відповідно до умов договору на встановлення засобів обліку.

Відповідно до ч. 3 ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг.

За змістом статей 64,156 ЖК України члени сім`ї власника квартири та інші особи, які проживають в жилому приміщенні, користуються жилим приміщенням нарівні з власником квартири (будинку) та зобов`язані брати участь у витратах по утриманню квартири (будинку) та прибудинкової території.

Згідно зі статтею 322 ЦК України, власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

У ст. 360 ЦК України визначено, що співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном.

Відповідно до частини 2 статті 205 ЦК України правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю для настання відповідних правових наслідків.

Згідно зі статтею 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або він не визнаний судом недійсним.

У відповідності до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання повинні виконуватися належним чином і у встановлений строк відповідно до вказівок договору або закону.

Тлумачення наведених норм права дає підстави зробити висновок, що кожен співвласник зобов`язаний брати участь у витратах щодо утримання майна, що є у спільній частковій власності, незалежно від того, хто здійснює фактичні дії, спрямовані на утримання спільного майна.

Якщо хтось із співвласників відмовляється брати участь у витратах, інші співвласники можуть здійснити їх самостійно і вимагати від цього співвласника відшкодування понесених витрат у судовому порядку або ж безпосередньо звернутись до суду з позовом про примусове стягнення з співвласника, який відмовився нести тягар утримання спільного майна, коштів для цієї мети.

Аналогічний правовий висновок висловлено Верховним Судом у постановах від 13 березня 2019 року у справі №521/3743/17-ц, від 19 серпня 2020 року у справі №703/2200/15-ц, від 15 квітня 2021 року у справі №638/5001/17.

Згідно інформації Управління Державної міграційної служби України в Івано-Франківській області, за обліками відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання Управління, ОСОБА_1 зареєстрована по АДРЕСА_1 з 30.01.2002 року, ОСОБА_3 за вказаною адресою зареєстрована з 26.03.2002 року. ОСОБА_4 та ОСОБА_5 зареєстрованими по Івано-Франківській області не значаться.

Згідно інформації Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області місце проживання ОСОБА_5 зареєстровано за адресою АДРЕСА_3 з 30.09.2006 року, ОСОБА_4 зареєстрованою/знятою з реєстрації місця проживання по Чернігівській області не значаться.

Згідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта ОСОБА_1 , відомості за вказаними параметрами запиту в зазначених Реєстрах відсутні.

Однак, згідно ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Отже реєстрація права власності є адміністративним актом, тобто елементом зовнішнім щодо підстав виникнення такого права.

Стягуючи солідарно розмір заборгованості за послуги теплопостачання з відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , судом першої інстанції не встановлювалися обставини щодо усіх співвласників квартири, які є визначальними для застосування норм матеріального права у цих правовідносинах.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що сторони є співвласниками оспорюваної квартири і відповідно до закону зобов`язані оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Послуги, вартість яких не залежить від кількості осіб, які зареєстровані у квартирі або від кількості співласників, в тому числі послуги з теплопостачання, повинні оплачуватися співвласниками відповідно до розміру своєї частки у нерухомому майні.

Як встановлено із матеріалів справи (свідоцтва про право власності на житло від 11.03.1999), кожен із відповідачів є власником 1/4 частини (в рівних частках) квартири АДРЕСА_2 , тобто є співвласниками вказаної квартири, між ними не укладено будь-яких договорів щодо утримання спільної квартири, а тому всі співвласники повинні виконувати обов`язок по утриманню майна відповідно до розміру своєї частки у нерухомому майні та нести тягар відповідальності перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними з цим майном.

З огляду на зазначене, висновок суду першої інстанції про обмеження обов`язку співвласників по оплаті послуг теплопостачання виключно зареєстрованими та фактично проживаючими у квартирі дієздатними особами ( ОСОБА_1 та ОСОБА_3 ), є необґрунтованим та не ґрунтується на вимогах вищенаведених норм права, доводи апеляційної скарги в цій частині заслуговують на увагу.

Суд помилково не прийняв до уваги посилання відповідача на положення ст.360 ЦК України як на підставу стягнення заборгованості з усіх співвласників.

Так, незалежно від факту проживання у іншому місці відповідачів ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , це не позбавляє їх права спільної власності (спільного майна) та одночасно у них наявний обов`язок з утримання цього майна.

Стаття 322 ЦКУ встановлює обов`язок власника утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Оскільки майно, яке перебуває на праві спільної часткової власності, належить усім співвласникам, цілком очевидно, що останні зобов`язані нести витрати щодо управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів та інших обов`язкових платежів та нести відповідальність за зобов`язаннями, пов`язаними зі спільним майном, що передбачено ст. 360 ЦК України.

Відповідно до ст.541 ЦК України солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов`язання.

Оскільки квартира АДРЕСА_2 , куди надаються позивачем послуги теплопостачання, перебуває у спільній частковій власності відповідачів ОСОБА_8 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , кожен із співвласників повинен брати участь у витратах відповідно до розміру своєї частки у праві власності, частки чотирьох відповідачів є рівними (по 1/4 кожної), у зв`язку з чим заборгованість за такі послуги слід стягнути з відповідачів у рівних частинах.

А відтак, колегія суддів приходить до висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідачів заборгованості за теплопостачання пропорційно до розміру частки у власності майна (1/4 частки).

Оскільки між сторонами не було домовленості щодо утримання квартири, то суд виходить із вимог ст. 372 ЦК України (рівність часток співвласників у праві спільної власності) та приходить до висновку про наявність у позивача права на відшкодування всіма співвласниками майна понесених витрат на оплату послуг з теплопостачання за період з 01 червня 2017 року по 01 червня 2020 року, яка підтверджена наявними в матеріалах справи доказами.

Заборгованість за теплопостачання, яка нарахована позивачем за період з 01 червня 2017 року по 01 червня 2020 року, не оплачена і становить 27 696 грн 50 коп, 1/4 від якої припадає на кожну з відповідачів.

Відповідачем ОСОБА_1 у заяві про перегляд заочного рішення заявлено про застосування строків позовної давності.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За загальним правилом перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право у примусовому порядку через суд.

За ч.ч.1,3 ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку.

Після переривання перебіг позовної давності починається спочатку.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Частиною другою статті 264 ЦК України визначено, що позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.

Судовий наказ, відповідно до частини першої статті 160 ЦПК України, є особливою формою судового рішення про стягнення з боржника грошових коштів, якій належить право такої вимоги.

Враховуючи те, що судовий захист прав позивача про стягнення заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг, відповідно до вимог ЦПК України, міг бути реалізований як у позовному провадженні, так і шляхом видачі судового наказу як особливої форми судового рішення, подання заяви про видачу судового наказу в порядку, передбаченому розділом ІІ ЦПК України, перериває перебіг строку позовної давності.

Таким чином перебіг позовної давності за вимогами ДМП «Івано-Франківськтеплокомуненерго» перервався подачею заяви про видачу судового наказу у 2020 році.

З огляду на зазначене, позивач звернувся в межах строку позовної давності з даним позовом.

Отже, заборгованість відповідачів за послуги опалення вираховується виходячи з належної їм частки квартири - 1/4 частини.

Таким чином, за період з 01 червня 2017 року по 01 червня 2020 року заборгованість кожного з відповідачів за послуги з опалення становить (1/4 частина) - 6924,12 грн (27 696,50/4).

Враховуючи невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, та неправильне застосування судом норм матеріального права, відповідно до ст. 376 ЦПК України рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового про задоволення позовних вимог.

Згідно ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

На підставі викладеного, керуючись ст. 374, 376, 381- 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 20 липня 2021 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов Державного міського підприємства «Івано-Франківськтеплокомуненерго» до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за послуги теплопостачання задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків за даними Державного реєстру фізичних осіб-платників податків НОМЕР_1 , зареєстрованої по АДРЕСА_1 , на користь Державного міського підприємства «Івано-Франківськтеплокомуненерго», , адреса місцезнаходження вул. Б.Хмельницького, 59-А м. Івано-Франківськ, заборгованість за послуги теплопостачання за період з 01 червня 2017 по 01 червня 2020 в розмірі 6 924,12 грн (шість тисяч дев`ятсот двадцять чотири гривні дванадцять копійок).

Стягнути з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків за даними Державного реєстру фізичних осіб-платників податків НОМЕР_2 , зареєстрованої по АДРЕСА_1 , на користь Державного міського підприємства «Івано-Франківськтеплокомуненерго», , адреса місцезнаходження вул. Б.Хмельницького, 59-А м. Івано-Франківськ, заборгованість за послуги теплопостачання за період з 01 червня 2017 по 01 червня 2020 в розмірі 6 924,12 грн (шість тисяч дев`ятсот двадцять чотири гривні дванадцять копійок).

Стягнути з ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , реєстраційний номер облікової картки платника податків за даними Державного реєстру фізичних осіб-платників податків НОМЕР_3 , зареєстрованої по АДРЕСА_3 , на користь Державного міського підприємства «Івано-Франківськтеплокомуненерго», , адреса місцезнаходження вул. Б.Хмельницького, 59-А м. Івано-Франківськ, заборгованість за послуги теплопостачання за період з 01 червня 2017 по 01 червня 2020 в розмірі 6 924,12 грн (шість тисяч дев`ятсот двадцять чотири гривні дванадцять копійок).

Стягнути з ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , реєстраційний номер облікової картки платника податків за даними Державного реєстру фізичних осіб-платників податків НОМЕР_4 , місце проживання АДРЕСА_3 , на користь Державного міського підприємства «Івано-Франківськтеплокомуненерго», , адреса місцезнаходження вул. Б.Хмельницького, 59-А м. Івано-Франківськ, заборгованість за послуги теплопостачання за період з 01 червня 2017 по 01 червня 2020 в розмірі 6 924,12 грн (шість тисяч дев`ятсот двадцять чотири гривні дванадцять копійок).

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків за даними Державного реєстру фізичних осіб-платників податків НОМЕР_1 , зареєстрованої по АДРЕСА_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків за даними Державного реєстру фізичних осіб-платників податків НОМЕР_2 , зареєстрованої по АДРЕСА_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , реєстраційний номер облікової картки платника податків за даними Державного реєстру фізичних осіб-платників податків НОМЕР_3 , зареєстрованої по АДРЕСА_3 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , реєстраційний номер облікової картки платника податків за даними Державного реєстру фізичних осіб-платників податків НОМЕР_4 , місце проживання АДРЕСА_3 на користь Державного міського підприємства «Івано-Франківськтеплокомуненерго», , адреса місцезнаходження вул. Б.Хмельницького, 59-А м. Івано-Франківськ витрати по оплаті судового збору по 525,50 грн (п`ятсот двадцять п`ять гривень п`ятдесят копійок) з кожної.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий І.О. Максюта

Судді: Л.В.Василишин

М.Д. Горейко

Повний текст постанови складено 05 листопада 2021 року.