Дата документу 02.11.2021 Справа № 335/217/17
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 22-ц/807/3067/21 Головуючий у 1-й інстанції: Рибалко Н.І.
Є.У.№ 335/217/17 Суддя-доповідач: Кочеткова І.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 листопада 2021 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:

головуючого: Кочеткової І.В.,

суддів: Кримської О.М.,

Дашковської А.В.,

секретар: Семенчук О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

за апеляційною скаргоюАкціонерного товариства «Альфа-Банк» в особі представника Ременюк Тетяни Олександрівни на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 16 червня 2021 року,

В С Т А Н О В И В:

У січні 2017 року ПАТ «Альфа-Банк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором. Позивач зазначав, що 14.08.2008 ВАТ «Сведбанк», (правонаступник ПАТ «Сведбанк») та ОСОБА_1 уклали кредитний договір №0703/0808/71-159, відповідно до якого останній надано кредит у сумі 45 000,00 доларів США. Позичальник зобов`язався повернути наданий кредит і сплатити проценти за користування кредитними коштами в сумі, строки та на умовах, що передбачені кредитним договором та додатком №1 до нього Графіком погашення кредиту. З метою забезпечення наданого кредиту 14.08.2008 між ВАТ «Сведбанк» (правонаступник ПАТ «Сведбанк») та ОСОБА_2 було укладено договір поруки №0703/0808/71-159-Р-1, відповідно до якого останній поручається за виконання позичальником ОСОБА_1 обов`язків, що виникли на підставі кредитного договору або можуть виникнути у майбутньому.

25.05.2012 між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта банк» відповідно до чинного законодавства України був укладений договір купівлі-продажу вимог за кредитними договорами.

15.06.2012 між ПАТ «Дельта Банк» та ПАТ «Альфа-Банк» був укладений договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитними договорами, у тому числі і за договором, укладеним з ОСОБА_1 .

Позичальник свої зобов`язання з повернення кредиту належним чином не виконувала, станом на 01.11.2016 має заборгованість у розмірі 37 861,06 доларів США, із яких: 33 592,03 доларів США. заборгованість за кредитом, 4 269,03 доларів США - заборгованість за нарахованими відсотками.

Посилаючись на вказані обставини, Банк просив суд на підставі ст.ст. 545, 1049, 1054 ЦК України стягнути з відповідачів у солідарному порядку 37 861, 06 доларів США заборгованості за кредитним договором та відшкодувати судові витрати.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 16 червня 2021 року позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Альфа-Банк» заборгованість за кредитним договором № 0703/0808/71-159 від 14 серпня 2008 року у розмірі 3 334 (три тисячі триста тридцять чотири) доларів США 37 центів.

У задоволенні позовних вимог акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Альфа-Банк» витрати по сплаті судового збору у розмірі 1197,60 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду, АТ «Альфа- Банк» подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись напорушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати, ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. На думку Банку, суд першої інстанції неправильно визначив розмір заборгованості та дійшов помилкового висновки про припинення поруки.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_3 вказала, що апеляційна скарга є такою, що не підлягає задоволенню, оскільки її доводи були предметом розгляду в суді першої інстанції. Надані Банком докази на підтвердження позовних вимог і набуття позивачем права вимоги є неналежними та недопустимими, просила залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

В засідання апеляційного суду належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи сторони не з`явилися.

Представник Банку адвокат Ременюк Т.О. направила клопотання про розгляд справи за її відсутності.

Відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 направили клопотання про відкладення розгляду справи, пославшись на те, що 15 жовтня 2021 року за результатами засідання Державної комісії з питань техногенно-екологічної безпеки та надзвичайних ситуацій вирішено з 18 жовтня 2021 року встановити «червоний» рівень епідемічної небезпеки поширення COVID-19 на території Запорізької області. Через велику небезпеку зараження та перебування ОСОБА_1 на сьомому місяці вагітності відповідачі перебувають на самоізоляції, у зв`язку із чим просили и перенести розгляд справи на іншу дату.

Представник ОСОБА_1 ОСОБА_3 причини неявки у судове засідання суду не повідомив.

Розглянувши клопотання відповідачів про відкладення розгляду справи, суд визнав його таким, що не підлягає задоволенню з огляду на таке.

За положенням ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною 2 ст.2 ЦПК України на суд і учасників процесу покладено обов`язок керуватися завданнями цивільного судочинства, яке превалює над будь-яким іншим міркуванням в судовому процесі.

Згідно з ст.ст.2, 6, 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах рівності сторін, змагальності та диспозитивності.

У відповідності до ст.ст.13,44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. З огляду на принцип диспозитивності у цивільному судочинстві учасники справи розпоряджаються своїми процесуальними правами на власний розсуд.

Відповідно до положень ст.ст. 210, 368, 371 ЦПК України справа розглядається апеляційним судом за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження з особливостями, встановленими цією главою. (глава 1 розділ У). Суд першої інстанції має розпочати розгляд справи по суті не пізніше ніж через шістдесят днів з дня відкриття провадження у справі, а у випадку продовження строку підготовчого провадження - не пізніше наступного дня з дня закінчення такого строку. Суд розглядає справу по суті протягом тридцяти днів з дня початку розгляду справи по суті.

Апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції має бути розглянута протягом шістдесяти днів із дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження. У виняткових випадках за клопотанням сторони з урахуванням особливостей розгляду справи суд апеляційної інстанції може продовжити строк розгляду справи, але не більше як на п`ятнадцять днів, про що постановляє відповідну ухвалу.

Як відомо із матеріалів справи, позовна заява надійшла до суду першої інстанції 05.01.2017, провадження у справі відкрито 20 січня 2017. В провадженні суду першої інстанції справа перебувала до червня 2021 року. Слухання справи неодноразово відкладалося за клопотання сторін, у тому числі з підстав установлення на території України карантину.

В апеляційний суд справа разом із апеляційною скаргою Банку надійшла 19.07.2021.

Після усунення апелянтом недоліків апеляційної скарги ухвалами апеляційного суду від 30.07.2021 відкрито апеляційне провадження, та з урахуванням значного навантаження на колегію, справу призначено до апеляційного розгляду на 02.11.2021.

Копія ухвали про відкриття апеляційного провадження і повістка про виклик у судове засідання вручені відповідачам завчасно: ОСОБА_1 і її представнику ОСОБА_3 05.08.2021, (т.2, а.с.166, 168), ОСОБА_2 03.09.2021 (т.2, а.с.194).

Рішення Державної комісії з питань техногенно-екологічної безпеки та надзвичайних ситуацій про встановлення «червоного» рівня епідемічної небезпеки поширення COVID-19 на території Запорізької області не містить заборони відвідування судових установ.

У клопотання про відкладення розгляду справи відповідачі не зазначали про їх неспроможність використати своє право участі в судовому засіданні у спосіб, передбачений частиною 3 ст. 212 ЦПК України, тобто в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.

Аналіз фактичних обставин справи свідчить про те, що відповідачі, будучи добре обізнаним про час і місце розгляду справи, що перебуває в провадженні суду з січня 2017 року, отримавши повістку про виклик до суду задовго до судового засідання, мали реальну можливість для забезпечення свого представництва у суді апеляційної інстанції або для участі в режимі відео конференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів, проте не скористалися таким своїм правом.

Відповідач не зацікавлений у якнайшвидшому вирішенні справи, оскільки їх дії спрямовані не на захист порушеного права, а на зволікання судового розгляду, що тягне за собою порушення як розумних строків розгляду справи, так і принципу рівності сторін.

Учасники судового розгляду мали достатньо часу для надання всіх доказів на підтвердження своїх доводів і заперечень як суду першої, так і суду апеляційної інстанції. Клопотання про дослідження нових доказів ні апеляційна скарга, ні заперечення відповідачів не містять.

Будь-яких нових доказів суду апеляційної інстанції відповідач не надавав, клопотання про дослідження нових доказів в своїй апеляційній скарзі не заявляв.

Зважаючи на те, що справа тривалий час знаходиться в провадженні суду, запровадження карантинних заходів не впливає на роботу суду, встановлення «червоного» рівня епідемічної небезпеки поширення COVID-19 на території Запорізької області не є підставою для відкладення судового засідання і подовження строків апеляційного розгляду справи.

На підставі 372 ч.2 ЦПК України колегія суддів визнала причини неявки відповідачів і представника ОСОБА_3 неповажними і такими, що не перешкоджають перегляду оскаржуваного рішення судом апеляційної інстанції.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду таке.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до норм статті 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Встановлено, що 14.08.2008 року між ВАТ «Сведбанк» (правонаступник ПАТ «Сведбанк») та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №0703/0808/71-159, відповідно до умов якого ОСОБА_1 надано кредит у сумі 45 000,00 доларів США на строк до 14 серпня 2038 року.

За договором відповідач, ОСОБА_1 , взяла на себе зобов`язання повернути наданий кредит і сплатити проценти за користуванням в сумі, строки та на умовах, що передбачені кредитним договором та додатком №1 до нього Графіком погашення кредиту.

Відповідно до п. 1.1 Кредитного договору Позичальник зобов`язаний повернути кредит у повному обсязі в терміни, що встановлені графіком погашення кредиту згідно Додатку № 1 до Договору, але в будь-якому випадку не пізніше 14 серпня 2038 року, якщо тільки не застосовується інший термін повернення кредиту відповідно до умов цього Договору та/або згідно умов додаткової угоди до договору.

За користування кредитними коштами позичальник сплачує банку проценти за користування кредитом у розмірі 12,5% відсотків річних за весь строк фактичного користування кредитом. Розмір процентної ставка може змінюватися без укладання додаткового правочину до цього договору, у випадку і у порядку, встановленому п.6.1.2 цього договору. (п.1.3 Кредитного договору).

Факт отримання кредитних коштів не оспорювався у суді відповідачами та підтверджується заявою, підписаною ОСОБА_1 на видачу готівки від 14.08.2008, де зазначено про отримання останньою 45 000 доларів США, що було еквівалентом 217 980 грн., в касі Банку (т.1, а.с.84).

На забезпечення наданого кредиту 14.08.2008 між ВАТ «Сведбанк» (правонаступник ПАТ «Сведбанк») та ОСОБА_2 було укладено договір поруки №0703/0808/71-159-Р-1, відповідно до умов якого останній поручається за виконання відповідачем ОСОБА_1 обов`язків, що виникли на підставі кредитного договору або можуть виникнути у майбутньому.

Згідно п.п. 1-3 договору поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, за всіма зобов`язаннями останнього, за основним договором, включаючи повернення основної суми боргу, сплату процентів, комісій, пені та інших штрафних санкцій, передбачених умовами договору. Відповідальність поручителя і боржника є солідарною.

25.05.2012 у між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта банк» був укладений договір купівлі-продажу прав вимоги, згідно умов якого до ПАТ «Дельта банк» перейшло право вимоги за кредитним договором №0703/0808/71-159.

15.06.2012 між ПАТ «Дельта Банк» та ПАТ «Альфа-Банк» був укладений договір купівлі-продажу прав вимоги, згідно умов якого до ПАТ «Альфа-Банк» перейшло право вимоги за кредитним договором №0703/0808/71-159.

Отже, за вказаними угодами відбулося відступлення права вимоги за кредитним договором №0703/0808/71-159 від 14.08.2008, що був укладений між ВАТ «Сведбанк» (правонаступник ПАТ «Сведбанк») та ОСОБА_1 , на користь ПАТ «Альфа-Банк».

ОСОБА_1 свої зобов`язання із повернення кредиту і сплати відсотків виконувала неналежним чином, з грудня 2015 року припинила вносити щомісячні платежі, внаслідок чого станом на 01.11.2016 утворилася забор7гованість на загальну суму 37 861,06 доларів США, у тому числі за тілом кредиту на суму 33 592,03 долари США, за відсотками 4 269,03 долари США (т.1, а.с.57-58).

11.04.2016 Банк направив позичальнику і поручителю досудову вимогу № 32327-102 б/б про дострокове повернення суми кредиту, в якій зазначив, що станом на 01.03.2016 загальна заборгованість за кредитом становить 35 069,41 доларів США, та вимагав від позичальнику у строк протягом 30 днів з дати відправлення вимоги, але не пізніше 3 днів з дати отримання сплатити заборгованість по кредиту, нараховані проценти за користування кредитом і штрафні санкції (т.1, а.с.59).

Досудова вимога відповідачами не виконана, заборгованість у наданий Банком 30- денний не сплачена.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

За змістом статті 526 ЦК України зобов`язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору й вимогами ЦК України. За правилом статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно з пунктами 3 та 4 частини першої статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки, відшкодування збитків. Згідно з частиною першою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

В оцінці застосування наведених норм права Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, викладений у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), згідно з яким право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

У рішенні Конституційного Суду України від 09 липня 2002 року № 15-рп/2002 визначено, що обрання певного засобу правового захисту, у тому числі й досудового врегулювання спору, є правом, а не обов`язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує. Встановлення законом обов`язкового досудового врегулювання спору обмежує можливість реалізації права на судовий захист.

Отже, позикодавець наділений можливістю реалізувати своє право в порядку частини другої статті 1050 ЦК України на дострокове повернення йому частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, як шляхом пред`явлення досудової вимоги, так і судової.

Визначаючи розмір заборгованості, що підлягає стягненню з позичальника, суд першої інстанції виходив із того, що за розрахунком банку (т.1 а.с. 57-58) станом на 12.05.2016 (дата настання виконання зобов`язання за кредитним договором у зв`язку з достроковою вимогою) сума заборгованості за тілом кредиту зазначена у розмірі 500 доларів США, за відсотками 2 834, 35 доларів США, що в загальному розмірі складає 3 334 доларів США 37 центів. Визначена у такий спосіб сума заборгованості, на думку суду першої інстанції, підлягає стягненню з відповідача ОСОБА_1 .

Проте суд не звернув уваги на те, що у наданому Банком розрахунку заборгованість за тілом кредиту на суму 500 доларів США обліковується як поточна, загальна сума заборгованості за тілом кредиту зазначена у розмірі 33 592, 03 долари США.

Поза увагою суду залишилася та обставина, що на погашення заборгованості за тілом кредиту протягом серпня 2008 листопада 2015 позичальником на погашення кредиту сплачено 20 991, 56 доларів СШ(А, із яких за кредитом 5 398,12 доларів США, за відсотками 15 593,44 доларів США, а отже зроблені судом розрахунки не відповідають фактичним обставинам справи і зібраним у справі доказам.

Належних і допустимих доказів на спростування визначеного кредитором розміру заборгованості за кредитом відповідачі суду не надали.

Направивши досудову вимогу позичальнику про дострокове повернення всієї суми кредиту, Банк реалізував своє право в порядку частини другої статті 1050 ЦК України на дострокове повернення йому частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України.

Таке право Банку передбачено і умовами кредитного договору.

Відповідно до пунктів 3.9,3.8 Кредитного договору, при порушенні умов договору Банк має право вимагати дострокового повернення заборгованості за договором.

Відповідно до пункту 6.1.4 Кредитного договору, Банк має право при настанні подій, які визначені пунктами 3.9,3.8, 6.1.2, Банк має право вимагати погашення заборгованості за договором в повному обсязі, в тому числі суми кредиту, нарахованих санкцій, процентів, комісії.

Таким чином, зважаючи на те, що ОСОБА_4 свої зобов`язання стосовно повернення кредиту не виконала, Банк вправі вимагати стягнення з неї заборгованості за договором в повному обсязі, в тому числі суми кредиту, нарахованих санкцій, процентів, комісії.

Згідно п. 3.9 Договору№0703/0808/71-159 у випадку порушення позичальником термінів повернення кредиту або термінів сплати процентів, комісій строком більше ніж на один місяць, та/або порушення інших умов Договору, банк має право вимагати дострокового повернення кредиту та сплати процентів, а позичальник зобов`язаний виконати зазначені зобов`язання в порядку, встановленому цим Договором.

Відповідно до умов п.3.10 у випадку порушення умов Договору №0703/0808/71-159, вимога про виконання порушеного зобов`язання направляється банком позичальнику у письмовому вигляді та підлягає виконанню у повному обсязі протягом тридцяти календарних днів з моменту її надіслання банком за адресою позичальника, зазначеною в реквізитах цього договору. Сторони досягли згоди, що такою датою, з якої починається відлік зазначеного вище тридцятиденного строку, вважається дата, зазначена на квитанції, яка надається банку відділенням зв`язку при відправленні листа з повідомленням про вручення або дата, зазначена в повідомленні, яке отримане позичальником особисто у банку.

Згідно наданого банком розрахунку загальна заборгованість за кредитом становить 36 426,4? доларів США, та складається із: 33 592,03 доларів США заборгованість за кредитом, 2 834,37 доларів США заборгованість за відсотками, нарахованими станом на 12.05.2016.

Зазначена сума боргу і підлягає стягненню з позичальника на користь банку.

Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України припиняється, а отже сума відсотків, нарахованих Банком після 12.05.2016, стягненню не підлягає.

За вказаних обставин рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог не можна визнати таким, що відповідає вимогам закону і матеріалам справи, а тому на підстав ст.376 ЦПК України воно підлягає скасуванню з ухваленням нового про часткове задоволення позову і стягнення з ОСОБА_1 36 426,4? доларів США заборгованості за кредитом.

Вирішуючи питання про солідарне стягнення заборгованості із поручителя, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про припинення поруки.

Відповідно до статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

За змістом частини першої, другої статті 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що й боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Відповідно до частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.

За умовами кредитного договору позичальник зобов`язувався повернути суму кредиту з відповідними процентами за користування кредитними коштами до 14 серпня 2038 року, сплачуючи її щомісячними платежами, відповідно до Додатку №1, який є невід`ємною частиною кредитного договору.

Сторони встановили не лише строк дії договору, а й строки виконання боржником окремих зобов`язань (внесення періодичних платежів), що входять до змісту зобов`язання, яке виникло на основі договору.

Таким чином, у разі неналежного виконання боржником зобов`язань за кредитним договором, передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України строк пред`явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

Отже, саме з часу прострочення несплаченої заборгованості починається обчислення встановленого частиною четвертою статті 559 цього Кодексу шестимісячного строку для пред`явлення вимог до поручителя щодо окремих зобов`язань за кредитом.

У разі пред`явлення банком вимог до поручителя більш ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов`язання в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов`язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку.

Аналогічна правова позиція, висловлена Верховним Судом України у постановах від 17 вересня 2014 року у справі № 6-53цс14, від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2662цс15, від 29 березня 2017 року у справі № 6-3087цс16.

Правильне застосування частини четвертої статті 559 ЦК України було предметом розгляду Великої Палати Верховного Суду у справі № 408/8040/12 (провадження № 14-145цс18) та у справі № 202/4494/16-ц, за наслідками розгляду яких Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 червня 2018 року та у постанові від 31 жовтня 2018 року виклала правовий висновок про відсутність підстав для відступлення від сталої практики Верховного Суду України й Верховного Суду та вказала, що з огляду на положення другого речення частини четвертої статті 559 ЦК України можна зробити висновок про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов`язання за договором, повинно бути пред`явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов`язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами). У разі пред`явлення банком вимог до поручителя більш ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов`язання в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов`язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку.

Із розрахунку заборгованості, доданого банком до позовної заяви, відомо, що позичальник припинив вносити щомісячні платежі на погашення кредиту з грудня 2015 року, досудову вимог про дострокове повернення всієї суми боргу до 12.05.2016 направив 11.04.2016, з відповідним позовом до суду Банк звернувся у січні 2017 року, отже з урахуванням того, що банк пред`явив вимоги до поручителя більш ніж через шість місяців після настання строку для виконання основного зобов`язання в силу положень частини 5 статті 559 ЦК України суд дійшов обґрунтованого висновку про припинення поруки.

В зазначеній частині оскаржуване рішення відповідає вимогам закону, а тому підстав для його скасування не має.

Відповідно до п.п. б,в п. 4 ч. 1 ст 382 ЦПК України, в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначається новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у випадку скасування або зміни судового рішення та розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Згідно з нормами ч.13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи часткове задоволення позовних вимог та апеляційної скарги з ОСОБА_1 на користь АТ «Альфа Банк» підлягає стягненню сума судового збору за подання позовної заяви і апеляційної скарги пропорційно до частки задоволених позовних вимог на суму 33 179 гривень .

Керуючись ст.ст.367,368,369,374,376,381-384ЦПК України, апеляційний суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Альфа-Банк» задовольнити частково.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 16 червня 2021 року у цій справі в частині вирішення позовних вимог про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором скасувати та ухвалити нове про часткове задоволення позову.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь акціонерного товариства «Альфа-Банк» заборгованість за кредитним договором № 0703/0808/71-159 від 14 серпня 2008 року у розмірі 36 426,4? доларів США (тридцять шість тисяч чотириста двадцять шість доларів США та 40 центів) та судовий збір в розмірі 33 179 гривень (тридцять три тисячі сто сімдесят дев`ять гривень).

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

В іншій частині рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 16 червня 2021 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повний текст постанови складено 04 листопада 2021 року.

Головуючий: І.В. Кочеткова

Судді: А.В. Дашковська

О.М. Кримська