Золотоніський міськрайонний суд Черкаської області
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 695/227/19

номер провадження 2/695/96/21

20 жовтня 2021 року м. Золотоноша

Золотоніський міськрайонний суд Черкаської області у складі:

головуючого - судді Середи Л.В.,

за участю:

секретаря - Оніщенко Н.В.

позивача - ОСОБА_1 ,

представника позивачів - адвоката Манжари Д.С.

представника відповідача - ОСОБА_2 ,

представника відповідача - адвоката Штундера Я.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Золотоноші цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_3 , ОСОБА_1 до Гельмязівської сільської ради, ПрАТ «Гельмязівське ремонтно- транспортне підприємство» про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, -

ВСТАНОВИВ:

Позивачі ОСОБА_3 та ОСОБА_1 звернулись до Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області із позовом до Гельмязівської сільської ради, ПрАТ «Гельмязівське ремонтно-транспортне підприємство» про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю.

Позов обґрунтовано тим, що позивачі є подружжям та з 1990 року проживають в будинковолодінні по АДРЕСА_1 . Вказаний будинок був наданий позивачам в постійне користування Гельмязівським РТП, яким позивачі користуються більше 28 років, а тому мають намір приватизувати його, як своє .особисте.

З цією метою позивачі неодноразово звертались до керівництва ПАТ «Гельмязівське РТП», яке лише обіцяло сприяти у вирішенні даного питання та жодних дій не вчинило. Окрім того позивачі звертались до сільської ради щодо оформлення права власності на вказаний будинок, однак вказаний будинок на виконання Постанови КМУ №891 від 06.11.1995 року «Про затвердження Положення про порядок передачі в комунальну власність державного житлового фонду, що перебував у повному господарському віданні або в оперативному управлінні підприємств, установ та організацій» у комунальну власність не передавався, а тому сільська рада позбавлена можливості передати їх у власність громадян.

Позивачі наполягають, що проживаючи у вказаному будинковолодінні, вони здійснили його ремонт та підключення до водопостачання, водовідведення та газопостачання, оплачували комунальні послуги, зберігають там всі свої особисті речі, це помешкання є для них єдиним місцем проживання, жодної заборгованості по його утриманню у них немає, отримали технічний паспорт на будинковолодіння. Позивачі володіють ним відкрито, жодних дій для приховування такого факту не вчиняють. Інших осіб, які б мали право на дане нерухоме майно, немає.

За таких обставин, керуючись ст. 344 ЦК України просять визнати за ними право власності за набувальною давністю на вказане будинковолодіння та визнати право спільної сумісної власності на будинок з відповідною частиною надвірних будівель за адресою АДРЕСА_1 .

Ухвалою Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 19 лютого 2019 року відкрито провадження у справі та вирішено здійснювати її розгляд за правилами загального позовного провадження.

ПАТ «Гельмязівське ремонтно-транспортне підприємство» надало до суду відзив на позовну заяву у якому проти задоволення позовних вимог заперечувало вказуючи, що у 1954 році ДП «Гельмязівське ремонтно-транспортне підприємство» збудувало та ввело в експлуатацію житловий фінський будинок, який у 1990 році, у зв`язку із прийняттям на роботу ОСОБА_3 , надало його у службове користування. В подальшому ДП «Гельмязівське ремонтно-транспортне підприємство» було перетворено у ВАТ «Гельмязівське ремонтно-транспортне підприємство», а до його статутного фонду в тому числі увійшов вказаний будинок, який і на даний час перебуває на балансі підприємства ПрАТ «Гельмязівське ремонтно-транспортне підприємство», що є правонаступником ВАТ «Гельмязівське ремонтно-транспортне підприємство». За твердженням відповідача у позивачів відсутні підстави для набуття права власності на вказаний будинок за набувальною давністю, адже такі вимоги не відповідають нормам ст.. 344 ЦК України, оскільки ОСОБА_3 є акціонером Гельмязівського ремонтно-транспортного підприємства, приймав участь в інвентаризації майна підприємства, а тому не міг не знати, що спірний будинок належить відповідачу, а позивачі отримали даний будинок у службове користування у зв`язку з працевлаштуванням ОСОБА_3 ..

У судовому засіданні представник позивачів - адвокат Манжара Д.С. на задоволенні позовних вимог наполягав у повному обсязі, вказуючи на те, що будинки про які вказує позивач не належать ПрАТ «Гельмязівське ремонтно-транспортне підприємство», жодних підтверджуючих документів останнім не надано, а тому не можна стверджувати, що будинки, які вказані у позовній заяві є тими ж будинками про які вказує відповідач. Крім того, на думку представника позивача ДП «Гельмязівське ремонтно-транспортне підприємство» приховало від Фонду державного майна України два житлові будинки та своєчасно, у порядку та строки, передбачені чинним законодавством, не передало їх у сільську комунальну власність.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні підтримала свого представника, на задоволенні позовних вимог наполягала та зазначила, що вони проживають у вказаному будинку понад 28 років, неодноразово зверталися до керівництва ДП «Гельмязівське ремонтно-транспортне підприємство» про його приватизацію, однак останнє у такому зволікало, що і стало приводом для звернення до суду. Про належність вказаного будинку підприємству знали, оскільки останнє надавалося їм як службове житло.

Представник відповідача - Гельмязівської сільської ради, у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог не заперечував вказуючи, що згідно з даними погосподарських книг позивачі проживають у вказаному домоволодінні більше десяти років, вказане домоволодіння не знаходиться на балансі сільської ради, а тому остання не має можливості вирішити дане питання.

Представник відповідача - ПАТ «Гельмязівське ремонтно-транспортне підприємство» проти задоволення позовних вимог заперечував вказуючи на те, що в ході розгляду справи в суді відповідачем було надано достатньо доказів, що вказаний житловий будинок належить відповідачу та перебуває на балансі останнього, позивач був обізнаний, що право власності на вказане майно належить відповідачу, користується вказаним будинком на відповідній правовій підставі як користувач, а не як володілець, проте порушує питання про отримання технічного паспорту на майно.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_4 пояснив суду, що він у 1975 році був прийнятий на роботу водієм до ДП «Гельмязівське ремонтно-транспортне підприємство» у зв`язку із цим йому було надано для проживання будинок, який був у занедбаному стані. Сім`я ОСОБА_5 таким же чином заселилась в будинок, який був поруч. Вказані будинки вони лагодили, добудовували за власні кошти сарай, проводили опалення, водовідведення, тощо. У 1992 році писали заяви на профсоюз з метою приватизації будинку, однак про результати розгляду таких заяв їм ніхто не повідомляв.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_6 пояснила, що вона разом із ОСОБА_4 проживають по сусідству із сім`єю ОСОБА_5 та всилились у вказаний будинок, який був наданий ДП «Гельмязівське ремонтно-транспортне підприємство» ОСОБА_4 у зв`язку із працевлаштуванням останнього. ОСОБА_3 також був працевлаштований на вказаному підприємстві та йому був наданий будинок для проживання, будинок був у занедбаному стані, а тому сім`я Безсмертних лагодила, а в подальшому доглядала за ним. Вони та сім`я Безсмертних зверталися до підприємства із проханням про приватизацію вказаного будинку, однак про результати їх звернень їм не повідомлено.

Заслухавши пояснення учасників справи та свідків, дослідивши наявні у матеріалах справи докази, суд встановив наступні обставини справи.

Згідно з наказом в.о. керуючого В.Ф. Замідченко №320-к від 26.10.1990 року ОСОБА_3 прийнято на роботу до ДП «Гельмязівське ремонтно- транспортне підприємство» на посаду інженера-енергетика.

Відповідно до наказу №8 від 03.04.2019 р. трудовий договір між ОСОБА_3 та ПрАТ «Гельмязівське ремонтно-транспортне підприємство» було розірвано за згодою сторін (ст.. 36 ч. 1 КЗпП України).

У зв`язку із працевлаштуванням останнього ОСОБА_3 надано у користування житловий фінський будинок.

Вказана обставина не заперечується жодною із сторін по справі та стверджується поясненнями позивачів, відповідачів та свідків.

10.09.1996 року вказане ДП «Гельмязівське ремонтно-транспортне підприємство» було перетворено у ВАТ «Гельмязівське ремонтно-транспортне підприємство», що стверджується наказом Фонду державного майна України №570-АТ від 10.09.1996р..

Житловий фінський будинок був включений до складу цілісного майнового комплексу об`єкта приватизації та станом на 01.06.1996 р. був оцінений балансовою вартістю 106212.00 тис. карб., що стверджується відповідною відомістю розрахунку вартості будівель, споруд і передавальних пристроїв за станом на 01 червня 1996 року

15.11.2001р. Черкаським бюро технічної інвентаризації було видано реєстраційне посвідчення на об`єкти нерухомого майна, які належать юридичним особам.

Згідно з довідкою Золотоніського відділку КП «Черкаське обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації» від 03.06.2019 року ПрАТ «Гельмязівське ремонтно- транспортне підприємство» на підставі вказаного реєстраційного посвідчення на об`єкти нерухомого майна, які належать юридичним особам, виданого на підставі наказу фонду державного майна України №1740-ПА від 28.01.1999 р., зареєстрований комплекс нежитлових будівель по АДРЕСА_1 , до складу якого включені також житлові будинки Г-1, площею 81,5 кв. м. та Д-1, площею 77,5 кв.м..

Відповідно до довідок виконавчого комітету Гельмязівської сільської ради Золотоніського району Черкаської області від 16.04.2015р. №271 та від 28.07.2015р. №514 ОСОБА_4 та ОСОБА_3 звертались до сільської ради по питанню оформлення права власності на будинки, що знаходяться за адресами АДРЕСА_2 та АДРЕСА_3 . Однак вирішення даного питання сільською радою неможливе, оскільки вказані житлові будинки не є комунальною власністю сільської ради, а остання не є розпорядником цього майна.

Як вбачається з довідки №2555 від 03.11.2017 року, яка видана виконкомом Гельмязівської сільської ради, позивач та його родина проживають за адресою: АДРЕСА_1 , що стверджується даними по господарської книги 12 за 1996-2000 роки, особовий рахунок № НОМЕР_1 .

На підтвердження своїх доводів позивачем надано до суду технічний паспорт на садибний (індивідуальний) житловий будинок, площею 76.6 кв.м., що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Так, рішенням виконавчого комітету Гельмязівської сільської ради Золотоніського району Черкаської області від 23 липня 2018 року №67 «Про зміну поштової адреси внаслідок ідентичності» була змінена адреса вказаного будинку, однак рішенням сесії Гельмязівської сільської ради Золотоніського району Черкаської області від 24 квітня 2019 року №37-12/УІІ вказане вище рішення було скасовано за зверненням ПрАТ «Гельмязівське ремонтно-транспортне підприємство».

Із аналізу вказаних доказів суд приходить до висновку, що позивач знав про відсутність підстав для набуття саме права власності на вказане домоволодіння, оскільки останнє надавалось йому саме для відповідного службового користування. Таке користування майном відбувалось із відома власника, а саме майно із володіння підприємства не виходило.

Твердження позивача про відсутність власника вказаного домоволодіння, а також безхазяйність останнього спростовується доказами, що зазначені вище.

Отже, із висновками позивача про наявність підстав встановлених ст. 344 ЦК України для набуття права власності на вказаний будинок за набувальною давністю суд погодитись не може з наступних підстав.

Згідно із ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ч.,ч. 1, 4 статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Згідно із статтею 328 ЦК України набувальна давність є однією із підстав набуття права власності.

Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України необхідно виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном). Володілець майна в момент його заволодіння не знає і не повинен знати про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка у подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.

Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю, якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.

Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.

Додатково суд наголошує на тому, що позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником.

Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17, провадження № 12-291гс18.

Аналогічний висновок міститься у рішеннях Верховного Суду у справах № 199/9518/15-ц від 07.05.2018 року № 307/51/17р., від 10.05.2018 року та № 295/6949/17 від 19.09. 2018 року.

У постанові від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц, провадження № 61- 19156св18, Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних з набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. Наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

З огляду на викладене, за набувальною давністю може бути визнано право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, а також на майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Як було встановлено судом вище, протягом усього часу позивач та його сім`я не могли не знати, що будинок, в якому вони проживають був їм наданий як службове майно, воно має власника та із його власності це майно не виходило, а відповідач сплачує відповідні податки за його утримання, що стверджується доданими останнім податковими деклараціями за період з 2015-2019 роки.

Водночас судом не здобуто жодних доказів про те, що власник відмовився від права власності на належне їм майно.

За таких обставин суд вважає, що позивачем не доведено всіх підстав для набуття права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, визначених статтею 344 ЦК України, а`в обраний спосіб захисту порушеного права позов задоволенню не підлягає.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.

Керуючись ст.,ст. 12-13, 19, 81, 82, 89, 259, 264, 265, 268 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 , ОСОБА_1 до Гельмязівської сільської ради, ПрАТ «Гельмязівське ремонтно- транспортне підприємство» про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю - відмовити повністю.

Рішення може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції протягом 30 днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Суддя: Середа Л.В.

Повний текст рішення виготовлений та підписаний головуючим 01 листопада 2021 року.