Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" листопада 2021 р. Іллічівський районний суд м. Маріуполя Донецької області за головуванням судді Кузнецова Д.В., за участю секретаря судового засідання Кушнаренко Є.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Маріуполі в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И В:

В квітні 2020 року представник акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування позовних вимог позивача зазначено, що ОСОБА_1 звернувся до ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником прав та обов`язків якого є АТ КБ «ПриватБанк», з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав заяву від 01.08.2011 року № б/н, згідно якої отримала кредит у розмірі 7040,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. При цьому відповідач належним чином зобов`язання за кредитним договором не виконує, у зв`язку з чим у нього станом на 29.02.2020 року виникла заборгованість, загальна сума якої становить 470580,42 грн., яка складається з наступного: заборгованість за тілом кредиту - 7037,79 грн., заборгованість за нарахованими відсотками за користування кредитом - 458 236,79 грн., заборгованість за пенею - 5205,84 грн., а також за комісією - 100,00 грн.

У зв`язку з цим, позивач на свій розсуд просив стягнути з відповідача меншу суму, а саме: заборгованість за кредитним договором у розмірі 131 927,64 грн., яка складається з заборгованості за кредитом - 7037,79 грн., та заборгованості по процентах за користування кредитом за період з 01.08.2011 року по 31.08.2018 рік в сумі 124 889,85 грн., а також витрати по сплаті судового збору - 2102,00 грн.

Під час розгляду справи позивачем було подано заяву про зменшення розміру позовних вимог, відповідно до якої позивач просив стягнути з відповідача заборгованість за договором №Б/Н від 01.08.2011 року в розмірі 22 850,77 грн. (7037,79 грн. - заборгованість за тілом кредиту; в т.ч. 7037,79 грн. - заборгованість за простроченим тілом кредиту; 14025,74 грн. - заборгованість за простроченими відсотками; 1787,24 грн - заборгованість по пені), а також понесені позивачем судові витрати.

Представник позивача в судове засідання не прибув, надіслав заяву, в якій позовні вимоги підтримав, а розгляд справи просив провести в порядку письмового провадження без присутності представника.

Відповідач в судове засідання не прибув, надіслав до суду відзив, в якому позовні вимоги не визнав. У відзиві вказував, що з 01.10.2014 року по теперішній час на досудовому розслідуванні Кальміуського відділення поліції ГУНП в Донецькій області знаходиться кримінальне провадження №0002623 за ч.1 ст.190 КК України про заволодіння шахрайським шляхом грошовими коштами, що були на належному ОСОБА_1 картковому рахунку ПАТ КБ «Приватбанк». По даному кримінальному провадженню ОСОБА_1 визнаний потерпілим. В ході досудового розслідування встановлено, що з картки відповідача 10 червня 2014 року було знято 5683,60 гривень, разом з нарахованими відсотками сума збитку склала 7451,03 грн. На теперішній час кримінальне провадження не закрито. Заявлена в позові заборгованість виникла внаслідок вчиненого злочину невідомими особами. З боку відповідача не має винних дій або бездіяльності, яка б сприяла утворенню даної заборгованості. Також посилався на судову практику Верховного суду у справі №342/180/17 від 03 липня 2019 року, в частині того, що підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послу не може бути договором приєднання, а наданні Правила надання банківських послуг Приватбанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору. Внаслідок недодержання письмової форми кредитного договору неможливо визначити ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитним коштами. Неповідомлення споживача про умови кредитування узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженим банк, покладає на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору. На підставі цього зазначає, що підписана анкета-заява про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг не може бути підставою для стягнення процентів за користування кредитними коштами та пені за невиконання кредитного договору, оскільки така анкета - заява не може розцінюватись як стандартна (типова) форма кредитного договору. Крім цього відповідач зазначає про незаконність збільшення позивачем в односторонньому порядку відсоткової ставки за користування кредитом, а саме - з 01.09.2014 року до 32,40% та з 01.04.2015 року до 42% замість 27,6%, оскільки відповідача не було повідомлено про таку зміну.

Також відповідач ОСОБА_1 просив вирішити питання про стягнення з позивача судових витрат, пов`язаних із сплатою правової допомоги адвоката, в розмірі 8000,00 грн.

Ухвалою Іллічівського районного суду м.Маріуполя Донецької області від 19 серпня 2020 року розгляд справи призначено проводити в порядку спрощеного позовного провадження.

Фіксування судового процесу технічними засобами не проводилось у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у зв`язку з розглядом справи за відсутності осіб, які беруть участь у справі.

Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, з`ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для вирішення справи по суті, дійшов наступних висновків.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що 09.02.2007 року між Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», укладено кредитний договір з ОСОБА_1 , згідно з умовами якого останній отримав кредит у розмірі 3047,00 грн., шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку, отримавши платіжну картку № НОМЕР_1 та персональний ідентифікаційний номер для авторизації.

Згідно з заявою позичальника ОСОБА_1 №MRXRFA11100023 від 09.02.2007 року, кредит в сумі 3047,00 грн був виданий відповідачу на строк з 09.02.2007 року по 09.12.2007 рік включно, з умовами сплати за користування Кредитом відсотків у розмірі 0,01 % на місяць на суму залишку заборгованості по кредиту, щомісячної винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,0 грн. та єдиноразової винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,0 грн. в обмін на зобов`язання позичальника з повернення кредиту, сплати відсотків, винагороди, комісії в зазначені в Заяві та Умовах надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт) строки.

Згідно із даною заявою базова процентна ставка за кредитом 3% на місяць на залишок заборгованості, щомісячна комісія - 7%.

Відповідно до наданої позивачем довідки (а.с.31) ОСОБА_1 в різні періоди часу було видано ряд банківських карток, зокрема, картка № НОМЕР_1 , яка була першою та була оформлена письмовою заявкою від №MRXRFA11100023 від 09.02.2007 року, була відкрита 09.02.2007 року із терміном дії до січня 2009 року. В подальшому ОСОБА_1 були повторно емітовані картки зі кінцевим строком дії до серпня 2017 року.

Також 01.08.2011 року ОСОБА_1 була підписана ще одна Анкета-Заява про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку №235834988.

До кредитного договору банк додав Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, затверджених наказом від 06.03.2010 року №СП-2010-256.

Згідно з наданим банком розрахунком, заборгованість ОСОБА_1 за вказаним кредитним договором станом на 29.02.2020 року становить 470 580,42 грн., яка складається з наступного: заборгованість за тілом кредиту - 7037,79 грн., залишок заборгованості за відсотками 458236,79 грн., заборгованість за пенею - 5205,84 грн. та комісією - 100,00 грн.

Також позивачем була представлена виписка з особового рахунку за договором з ОСОБА_1 .

З даної банківської виписки вбачається, що позивач активно в період з 2007 року по листопад 2014 року користувався банківськими послугами та кредитними картками, виданими на його ім`я, як знімав кошти, розраховуючись за покупки, так і поповнював рахунок, своєчасно повертаючи кредитні кошти.

Аналізуючи наявний у справі письмовий розрахунок заборгованості та виписку з особового рахунку ОСОБА_1 , видно, що позивач користувався кредитним лімітом, знімав грошові кошти та своєчасно повертав їх, не допускаючи прострочення строків повернення та утворення заборгованості. Разом з тим, з даних письмових доказів вбачається, що 10 червня 2014 року за допомогою банківської кредитної картки, виданої на ім`я ОСОБА_1 , № НОМЕР_2 були зняті грошові кошти в сумі 5683,60 грн. шляхом оплати платежів в терміналі самообслуговування: АДРЕСА_1 , відділення банку.

Зняття саме цієї суми в подальшому призвело до утворення всієї пред`явленої в позові заборгованості.

Проте відповідач ОСОБА_1 не погодився із добровільним зняттям цієї суми коштів та вказав, що ці грошові кошти в сумі 5683,60 грн. були зняті без його волі та без його участі, шляхом вчинення шахрайських дій невідомими особами, про що він звертався до відділу поліції та до банку. При цьому банківська картка завжди перебувала із відповідачем та будь-якої особистої інформації про картку або пін-код він нікому не повідомляв та про обставини зняття коштів 10.06.2014 року в терміналі відділення банку йому нічого не відомо.

Отже предметом спору, якій підлягав встановленню в дані справі, є перевірка доводів відповідача про зняття 10 червня 2014 року з особистого рахунку частини коштів без його дозволу.

При вирішенні спору суд керується наступними положеннями законодавства.

Згідно статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до статті 1048 ЦК України розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором.

На підставі частини другої статті 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України.

Згідно частини першої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах.

Відповідно до пункту 1.1.2.1.13. Умов та правил надання банківських послуг АТ КБ Приватбакну (далі - Умови та правила) клієнт зобов`язаний інформувати банк, а також правоохоронні органи про факти втрати карти, стікеру, ПІНу, сім-карти мобільного телефону, отримання повідомлення про їх незаконне використання. У разі настання вищевказаних випадків необхідно звернутися до відділення банку за телефонами (безкоштовно) по Україні.

Згідно пункту 1.1.2.1.21. Умов та правил, клієнт зобов`язаний негайно повідомляти банк шляхом дзвінка до колцентру (протягом 15 хвилин) інформацію, що стала відома клієнту про втрату/викрадення карти, стікеру PayPass, сім-карти мобільного телефону, несанкціоновані транзакції по його рахунках (а також по рахунках 3-іх осіб).

Пунктом 1.1.3.1.7. Умов та правил передбачено, що банк зобов`язаний в разі виникнення овердрафта або одержання усного або письмового повідомлення власника або довіреної особи, переданого у порядку, передбаченому Правилами, про втрату/крадіжку картки або про можливість несанкціонованого використання картки третіми особами забезпечити призупинення розрахунків з використанням картки.

Згідно пунктів 2.1.1.10.10 та 2.1.1.10.11. Умов та правил клієнт дає свою згоду на те, що за замовчуванням при видачі картки банк блокує можливість використання карти в мережі інтернет, а також при здійсненні ризикових операцій у країні та за кордоном.

Відповідно до пункту 2.1.1.11.6. Умов та правил, суми коштів по операціях, які оскаржуються держателем, повертаються на картрахунок до повного врегулювання питання з протилежною стороною - банком який представив операцію.

Стаття 1 Закону України «Про захист прав споживачів» визначає: споживачем є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (пункт 22); продукція - це будь-які виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб (пункт 19); послугою є діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб (пункт 17); виконавець - це суб`єкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги (пункт 3).

Загальні засади функціонування платіжних систем і систем розрахунків в Україні, поняття та загальний порядок проведення переказу коштів у межах України, встановлення відповідальності суб`єктів переказу, а також визначення загального порядку здійснення нагляду (оверсайта) за платіжними системами встановлено Законом України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні».

Згідно пункту 37.2 статті 37 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» у разі ініціації неналежного переказу з рахунка неналежного платника з вини ініціатора переказу, що не є платником, емітент зобов`язаний переказати на рахунок неналежного платника відповідну суму грошей за рахунок власних коштів, а також сплатити неналежному платнику пеню в розмірі 0,1 відсотка суми неналежного переказу за кожний день, починаючи від дня неналежного переказу до дня повернення відповідної суми на рахунок, якщо більший розмір пені не обумовлений договором між ними.

Відповідно до статті 1073 ЦК України у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунка клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до вимог пункту 6.3 Положення Про порядок емісії спеціальних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням,затвердженого постановою Правління НБУ від 30.04.2010 року N 223, які діяли в період виникнення спірних правовідносин, користувач зобов`язаний контролювати рух коштів за своїм рахунком та повідомляти емітента про операції, які не виконувалися користувачем.

Згідно з пунктами 6.7 та 6.8 зазначеного Положення емітент у разі здійснення недозволеної або некоректно виконаної платіжної операції, якщо користувач невідкладно повідомив про платіжні операції, що ним не виконувалися або які були виконані некоректно, негайно відшкодовує платнику суму такої операції та, за необхідності, відновлює залишок коштів на рахунку до того стану, у якому він був перед виконанням цієї операції.

Користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо спеціальний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем або електронної ідентифікації самого спеціального платіжного засобу та його держателя, крім випадків, коли доведено, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

Суд враховує, що згідно з матеріалами кримінального провадження №0002623, які були витребувані в ході судового розгляду справи із Кальміуського відділення поліції Центрального ВП ГУ Національної поліції в Донецькій області, 01 жовтня 2014 року за заявою ОСОБА_1 було внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за частиною 1 статті 190 КК України (шахрайство) за фактом того, що в період з квітня 2014 року по 10.06.2014 рік невстановлена особа, знаходячись по АДРЕСА_1 , керуючись корисливими мотивами, шляхом обману через Термінал, розташований за вищевказаною адресою, заволоділа грошовими коштами в сумі 6505 гривень, заподіявши ОСОБА_1 майнову шкоду.

Згідно з наявною у кримінальному провадженні заявою ОСОБА_1 останній 24.09.2014 року звернувся до відділу поліції та просив притягнути до кримінальної відповідальності невідомих осіб, які з його банківської картки без відома знімали грошові кошти в сумі 5600 гривень. Зазначав, що свою картку нікому не передавав та картка весь час зберігається у нього. Також у своїй заяві він вказував, що звертався до банку для з`ясування всіх обставин, але в банку йому повідомили, що відеозапис з відеокамер пропав, а та людина, якій було відправлено кошти на зв`язок не виходить. Надав до поліції банківську виписку про неправомірне зняття коштів з особового рахунку 10.06.2014 року.

ОСОБА_1 визнано потерпілим у кримінальному провадженню та допитано слідчим.

Також в матеріалах кримінального провадження наявна ухвала слідчого судді Іллічівського районного суду м.Маріуполя Донецької області від 02.02.2015 року, якою клопотання слідчого СВ Іллічівського РВ ММУ ГУМВС України у Донецькій області Галіч Т.М. задоволено та надано слідчому СВ Іллічівського РВ ММУ ГУМВС України у Донецькій області Галіч Т.М. тимчасовий доступ до документів по руху коштів з розрахункового рахунка кредитної картки ПАТ КБ «Приватбанк» № НОМЕР_2 , яка належить ОСОБА_1 з вказівкою розшифровки контрагентів, суми, дати та місця зняття грошових коштів із зазначенням платежу на паперовому носії за період з 17.04.2014 р. по 10.06.2014 р. та можливість вилучення їх копій у ПАТ КБ «Приватбанк», що розташоване в м. Дніпропетровську по вул. Набережній Перемоги, 50.

Проте вказана ухвала не була реалізована та не пред`явлена слідчим до виконання.

На даний час кримінальне провадження не закінчено та не закрито, винні особи не встановлені.

Також судом в ході розгляду справи за клопотанням відповідача витребовувалась у позивача вся можлива інформація про те, яким чином відбулась оплата платежу в терміналі самообслуговування у відділенні банку по АДРЕСА_1 ; - чи була особиста присутність особи 10 червня 2014 року під час здійснення у цей день платежу на суму 5683,60 грн.; - на який рахунок були перераховані кошти, інформацію про власника даного рахунку (кому він належить), за які послуги був здійснений цей платіж (призначення платежу); - щодо відеозапису, який проводився 10 червня 2014 року у відділенні банку та/або фото клієнта під час здійснення спірного платежу на суму 5683,60 грн.; - щодо транзакції, яка відбулась з кредитного рахунку ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) за 10 червня 2014 року. Проте жодної додаткової інформації від відповідача до суду представлено не було, посилаючись на сплив строків її зберігання.

При з`ясуванні спірних обставин справи суд виходить із загальних засад цивільного процесуального законодавства, до яких відноситься змагальність сторін (ст.12, 81), що полягає в тому, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами, відповідно до статті 76 ЦПК України, є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Позивачем не було доведено належними та допустимими доказами факту вчинення ОСОБА_1 платіжної операції від 10.06.2014 року на суму 5683,60 грн. за його участю у терміналі самообслуговування у відділення банку по пр.Ілліча 53 в м.Маріуполі або з безпосереднім використанням платіжної картки відповідача та його електронної ідентифікації, та не спростовано доводи відповідача про неправомірність зняття коштів без його дозволу з особового рахунку.

Водночас суд враховує, що відповідач одразу після виявлення у нього заборгованості за несанкціонованим ним платежем звернувся до банку та відділення поліції про шахрайське зняття коштів з кредитної картки без його розпорядження. Також під час допиту працівнику поліції повідомив, що картку завжди зберігав при собі, пін код нікому не повідомляв. При цьому відповідач у порушення вимог статей 12, 81 ЦПК України не довів вину позивача у вказаній операції, не виконав ухвалу суду першої інстанції про витребування доказів, зокрема, щодо вчинення позивачем будь-яких розпоряджень на списання грошових коштів зі свого рахунку шляхом подання платіжних доручень до АТ «КБ «ПриватБанк» письмово, чи в електронному вигляді з використанням терміналу самообслуговування у відділенні Приватбанку по АДРЕСА_1 , чи про суть банківської операції - на який рахунок були перераховані кошти з картки ОСОБА_1 , інформацію про власника даного рахунку (кому він належить), за які послуги був здійснений спірний платіж (призначення платежу). Тобто повних деталей спірного платежу від 10.06.2014 року на суму 5683,60 грн. позивачем представлено не було. При цьому суд не знаходить виправданою позицію позивача щодо причин не надання витребуваних судом відомостей у зв`язку із спливом строків її зберігання, оскільки відповідно до пункту 143 Додатку - Переліку документів, що утворюються в діяльності Національного банку України та банків України, із зазначенням строків зберігання, затвердженого постановою Правління Національного банку України 27.11.2018 № 130, строк зберігання документів за кредитними операціями в банках, які видали кредит, становить 5 років після погашення кредиту.

А первинним документами, згідно з пунктом 2.1. Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Мінфіну від 24.05.1995 року № 88, вважаються документи, створені у письмовій або електронній формі, які містять відомості про господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення.

З урахуванням цього строки зберігання всіх відомостей, в тому числі створених в електронному вигляді, про деталі банківської операції з особового рахунку ОСОБА_1 від 10.06.2014 року на суму 5683,60 грн. на даний час не спливли, а їх ненадання з боку банківської установи лише збільшили сумніви суду на користь споживача в правомірності проведеної банківської операції та відсутності відповідальності ОСОБА_1 за її наслідки.

Ураховуючи відсутність обставин, які безспірно доводять, що позивач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню пін-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, слід дійти висновку про несанкціоноване списання грошових коштів 10.06.2014 року з рахунку ОСОБА_1 у зв`язку із чим вони підлягають поверненню.

Таким чином, суд доходить висновку про недотримання банком вимог Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», Умов та правил надання банківських послуг, оскільки є факт здійснення операцій за кредитним рахунком позивача, які ним не замовлялися та не оформлялися, без його присутності та без використання платіжної картки, що завдало йому шкоди у вигляді зарахування додаткової заборгованості, яку він має погашати, та нарахування плати у великому розмірі за кредитні кошти, які ним не отримувались, тому відсутні законні підстави для стягнення з відповідача необґрунтовано нарахованої заборгованості за кредитним рахунком та у задоволенні позову про їх стягнення необхідно відмовити.

Аналогічних висновків дійшов Верховний суд у постанові від 23 січня 2018 року по справі № 202/10128/14-ц, від 20.06.2018 року по справі № 691/699/16-ц, від 13 травня 2015 року у справі № 6-71цс15.

Таким чином з урахуванням викладеного суд дійшов висновку про недоведеність та необґрунтованість позову, а тому у його задоволенні суд відмовляє.

Щодо судових витрат відповідача ОСОБА_1 , які він поніс за оплату правової допомоги адвоката під час розгляду справи, в розмірі 8000,00 грн., суд відзначає наступне.

У ЦПК України визначено види судових витрат.

Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу (частини перша - друга статті 133 ЦПК України).

Згідно з положенням частини 1 та пунктом 2 частини другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У разі відмови у позові інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на позивача.

Як убачається з матеріалів справи, відповідач ОСОБА_1 уклав договір про надання правової (правничої) допомоги від 23.09.2020 року із адвокатом Пітецьким Віталієм Вікторовичем, який діяв на підставі свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю №5773 від 12.06.2020 року. Згідно з даним договором та додатком до нього загальна вартість правової допомоги за представництво інтересів по справі становить 8000,00 гривень

На підтвердження понесення витрат на правничу допомогу до відзиву було подано розрахунок вартості наданих послуг за договором від 23.09.2020 року по справі №488/1093/20 на загальну суму 8000 гривень, а також прибутковий касовий ордер №4 від 23.09.2020 року про сплату ОСОБА_1 адвокату Пітецькому В.В. 8000 гривень за надані послуги.

Понесені відповідачем витрати згідно з долученим розрахунком складаються:

- з попереднього опрацювання матеріалів справи, ознайомлення з матеріалами доказової бази позивача на суму 600 гривень за одну годину;

- з опрацювання законодавчої бази щодо регулювання спірних правовідносин, робота з Єдиним державним реєстром судових рішень. Формування правової позиції на суму 1800 грн. за три години роботи;

- аналіз позову та доказів позивача, збір додаткової доказової бази, підготовка процесуальних документів по справі, в тому числі відзиву, процесуальних заяв та клопотань на суму 1800,00 гривень;

- участь у судових засіданнях на загальну суму 3800,00 гривень за 6 годин роботи.

Проте частина заявлених до відшкодування витрат ОСОБА_1 є недоведеною та необґрунтованою, а саме: витрати за участь адвоката у судових засіданнях на суму 3800,00 гривень, адже відповідно до матеріалів справи розгляд спору відбувався в порядку спрощеного позовного провадження без присутності сторін в порядку письмового провадження без проведення судових засідань. Тому заявлені витрати на суму 3800,00 гривень є недоведеними та безпідставними.

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон № 5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI).

Відповідно до статті 19 Закону № 5076-VI видами адвокатської діяльності, зокрема, є:

- надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави;

- складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру;

- представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону № 5076-VI).

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.

Разом із тим, чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

- розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

- розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

На підтвердження понесених витрат на правову допомогу в сумі 4200,0 гривень представником відповідача було надано достатні та необхідні документи, а решта заявлених до відшкодування витрат на суму 3800,00 гривень є недоведеними та необґрунтованими.

Витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною, чи тільки має бути сплачено (п. 1 ч. 2 ст. 137 ЦПК України).

Враховуючи фактичні обставини справи та надані відповідачем докази, суд дійшов висновку, що заявлена стороною відповідача сума витрат за надання правничої допомоги в розмірі 4200,00 грн. відповідає вимогам ч. 4 ст. 137 ЦПК України та підлягає стягненню з позивача на користь ОСОБА_1 .

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 13, 81, 141, 259, 263-265, 273 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В:

У задоволені позову Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором - відмовити.

Стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (, юридична адреса: 01001 м. Київ, вул. Грушевського, буд.1Д) на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 , витрати на правничу допомогу адвоката в розмірі 4200,00 (чотири тисячі двісті) грн.

Рішення суду набирає чинності після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано.

Апеляційна скарга може бути подана безпосередньо до Донецького апеляційного суду або через Іллічівський районний суд м. Маріуполя Донецької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому відповідного рішення суду.

Повний текст рішення виготовлено 01 листопада 2021 року.

Суддя: Д. В. Кузнецов