СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М. КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/14535/20

пр. № 2/759/1361/21

05 жовтня 2021 року

Святошинський районний суд м. Києва в складі головуючого судді Горбенко Н.О., за участю секретаря: Савіцькій Л.Д., представників позивача - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , позивача - ОСОБА_3 , представника відповідача - ОСОБА_4 , розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про поділ спільного майна подружжя, -

ВСТАНОВИВ:

28 серпня 2020 р. ОСОБА_3 звернулася до суду із позовом про поділ спільного майна подружжя та визнання права власності. Свої позовні вимоги позивачка обґрунтована тим, що з 17 вересня 2004 р. перебувала у шлюбі з відповідачем ОСОБА_5 , під час перебування в якому у них народилося двоє дітей: син ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та донька ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . У період перебування в шлюбі позивачкою та відповідачем було придбано наступне майно: двокімнатна квартира за адресою: АДРЕСА_1 , вартістю 1 400 000,00 гривень, та автомобіль Peugeot 308, легковий універсал В, 2011 року випуску, номер шасі НОМЕР_1 , державний номер НОМЕР_2 , зареєстрований за відповідачем, вартістю 250 000 гривень. Відповідно до рішення Святошинського районного суду міста Києва № 759/12685/19 від 05.09.2019 р. шлюб між позивачкою та відповідачем було розірвано. Після розірвання шлюбу спільні з відповідачем неповнолітні діти проживають разом з позивачкою. Посилаючись на те, що вище перелічене майно є спільною власністю позивачки та відповідача, керуючись ст. 368, 372 ЦК України, ст.ст. 60, 61, 69, 70, 71 Сімейного кодексу України, просила суд здійснити поділ квартири розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , що є об`єктом права спільної власності подружжя, здійснити поділ автомобіля Peugeot 308, визнати за позивачкою право власності на 1/2 частину квартири та на 1/2 частину автомобіля. Стягнути з відповідача на користь позивачки судові витрати у розмірі 6591 грн.

Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 07 вересня 2020 року вказану позовну заяву залишено без руху та надано строк для усунення недоліків.

Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 15 вересня 2020 року відкрито провадження в указаній цивільній справі для розгляду за правилами загального позовного провадження.

01 жовтня 2020 року до Святошинського районного суду міста Києва надійшов відзив на позовну заяву від представника відповідача, в якому представник відповідача зазначив, що фактично відповідач ніколи не заперечував право власності позивачки на спірне майно, але враховуючи відносини, які склалися на даний час між позивачкою та відповідачем, невдалі спроби відповідача домовитися з позивачкою щодо мирного вирішення цього питання, вбачається неможливим користування спірним майном. Ні квартира, ні транспортний засіб неможливо розділити в натурі, так квартира немає 2 кухонь, 2 ванних кімнатах, 2 санвузлів, також неможливо встановити окремий вхід у квартиру. Разом з тим позивачка при перемовах не одноразово наголошувала про її бажання залишити квартиру собі, тому представник відповідача зазначає, що відповідач погоджується із тим, щоб квартира та транспортний засіб залишились позивачці, а відповідачу відповідно була компенсована вартість половини майна. Також зазначив, що відповідач не в змозі викупити майно оскільки напередодні карантину він втратив роботу і на час розгляду справи не може працевлаштуватися. Натомість позивачка та її новий чоловік отримують стабільну заробітну плату, та їх сукупний дохід за 2019р. становить близько 900 000 гривень та ще 600 000 гривень мають на депозитних рахунках. Оскільки позивачка визначила вартість квартири у розмірі 1 400 000 гривень та транспортний засіб у розмірі 250 000 гривень, відповідач погоджується на отримання половини частина цих коштів, що становить 825 000 гривень. Також зазначив, що очікуванні витрати пов`язані з правничої допомоги адвоката становлять 60 000 гривень. Зустрічна позовна заява подана не була.

10 жовтня 2020р. позивачка уточнила позовні вимоги шляхом подання позовної заяви, в якій просила суд визнати за позивачкою права власності на Ѕ частини квартири, визнати за відповідачем право власності на Ѕ частини квартири, визнати за позивачкою право власності на Ѕ частку автомобіля, визнати за відповідачем право власності на Ѕ частково автомобіля та стягнути з відповідача на користь позивачки судові витрати.

30 березня 2021р. відповідач надав суду відзив, в якому просив відмовити у позові у повному обсязі з огляду на те, що у 2004 році між позивачкою та відповідачем було укладено шлюб, на той час спільно зароблених коштів вистачало лише на задоволення індивідуальних потреб, на відпочинок та на придбання чи будівництво житла кошти були відсутні. 17 січня 2018р. відповідач продав власну квартиру, яка була у його особисті приватній власності разом зі своєю матір`ю та сестрою в рівних частинах. Вартість продажу квартири становила 135 000 США. Від продажу цієї квартири мама та сестра відповідача свої частини коштів по 45 000 США позичили особисто відповідачеві, та ці кошти і є його особистою власністю. Згодом відповідач уклав інвестиційний договір та вклав усі свої особисті кошти від проданої його сім`єю квартири у будівництво житла квартири, що розташована у АДРЕСА_2 . Після завершення будівництва на підставі інвестиційного договору Петрівська (Святопетрівське) сільська рада видала на ім`я відповідача свідоцтво про право власності на квартиру. В подальшому за ті ж особисті кошти відповідача у спірні квартирі відбувся ремонт та придбано меблі та інше устаткування. Таким чином відповідач вважає, що спірна квартири набута за його особисті кошти і відповідно на вказане майно розповсюджується правовий режим визначений пунктом 3 частини 1 статті 57 Сімейного кодексу України. З огляду на вищенаведене представник відповідача просив відмовити у позові у повному обсязі.

30 червня 2021 р. позивачка надала суду відповідь-заперечення на відзив представника відповідача, в якому зазначила, що відповідач надає суду недостовірні інформацію та факти, та обставини, що зазначене у відзиві на позовну заяву викривлені та не відповідають дійсності. Позивачка зазначає, що в період перебування у шлюбі позивачкою та відповідачем було придбано спільно двокімнатну квартиру. В березні 2019р. позивачка забрала дітей і почала проживати окремо від відповідача, від фінансової підтримки та виховання дітей відповідач самоусунувся. Посилання представника відповідача на те, що позивачка при перемовинах неодноразово наголошувала про її бажання залишити квартиру собі не відповідають дійсності, ймовірно відповідач хибно зрозумів її пропозицію подарувати спірну квартиру в рівних частках спільним неповнолітнім дітям з метою забезпечення їх житлом у майбутньому. З лютого 2020 р. відповідач здає спірну квартиру невідомим особам в оренду, позивачка до спільної квартири доступу немає та не може користуватися.

Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 2 липня 2021р. закрито підготовче провадження та призначення вказано справу до судового розгляду по суті.

В судовому засіданні позивачка та її представник, підтримали позов та просили його задовольнити, з підстав наведених у ньому, з урахуванням змін. Додаткова позивачка зазначила, що немає фізичного доступу до спільної квартири та вона не може нею користуватися в зв`язку з тим, що відповідач здав її в оренду невідомим особам. З приводу автомобіля позивачка зазначає, що останній також знаходиться в постійному користуванні відповідача. Також позивачка зазначила, що в неї відсутня фінансова можливість викупити частку відповідача у спільному майні, та на її утриманні знаходяться двоє неповнолітніх дітей, та відповідач на даний час фінансову допомогу надає нестабільно, та стягнення з неї на користь відповідача половину вартості спільного майна призведе до її скрутного становища та негативно вплине на майновий стан та забезпечення неповнолітніх дітей.

Представник відповідача ОСОБА_4 у судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, просив суд відмовити у його задоволенні, посилаючись на доводи, наведені у відзивах, що міститься у матеріалах справи.

Суд, заслухавши обґрунтування та заперечення сторін та їх представників, покази свідків, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до ч.1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з ч.1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ст.79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Судом встановлено що 17 вересня 2004 р. між ОСОБА_5 та ОСОБА_8 зареєстровано шлюб відділом реєстрації актів цивільного стану Святошинського районного управління юстиції у місті Києві, актовий запис 996. Прізвище після одруження чоловіка ОСОБА_9 , дружини ОСОБА_9 (а.с. 10).

В указаному шлюбі народилося двоє дітей: ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с 13) та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.14).

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 05 вересня 2019 р. шлюб між ОСОБА_10 та ОСОБА_5 розірваний. Дата набуття законної сили рішенням 05.10.2019 р.

Під час шлюбу 24 січня 2008 р. відповідач уклав з товариством з обмеженою відповідальністю «Екобуд» договір про участь у будівництві об`єкту нерухомості №2-П/120 (а.с.103-105).

Відповідно до акту № 120 прийому-передачі об`єкта нерухомого майна до договору про участь у будівництві об`єкту нерухомості відповідачу була передана квартира АДРЕСА_3 . (а.с.108).

28 липня 2009 р. рішенням виконавчого комітету Петрівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області вирішено визнати та оформити право власності на квартиру АДРЕСА_4 за ОСОБА_5 (а.с. 109)

Право власності на спірну квартиру підтверджується інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру іпотек, єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомості, згідно якого 10 серпня 2009р. за ОСОБА_5 зареєстровано право власності на спірну квартиру. (а.с.16).

Також матеріалами справи підтверджується, що 06.05.2015р. за ОСОБА_5 було зареєстровано право власності на автомобіль Peugeot модель 308, легковий універсал В, і реєстраційний номер НОМЕР_2 (а.с. 15)

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року в справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок про те, що у ст. 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і в ст. 368 ЦК України. Частиною 1 ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована, й один з подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Згідно зі ст. ст. 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у своїй постанові «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11, поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими ст. ст. 69-72 СК та ст.372 ЦК України. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст. ст. 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до частин 2,3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Суд відхиляє твердження відповідача про те, що спірна квартира придбана за його особисті кошти внаслідок продажу квартири від 17 січня 2008р з огляду на наступне:

У якості доказу відповідачем надано договір купівлі-продажу квартири від 17 січня 2008р., який нотаріально посвідчений державним нотаріусом Шостої Київської державної нотаріальної контори Ларіною Оленою Вікторівною та зареєстровано в реєстрі за № 1-202. Згідно пункту 2.1 вказаного договору продаж квартири за домовленістю сторін, а саме: ОСОБА_11 , ОСОБА_5 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 вчинено за 10 500 грн. Пункт 4.1 договору зазначає, що вимоги законодавства щодо змісту і правових наслідків правочину, що укладається сторонами їм роз`яснено нотаріусом. Сторони підтверджують що цей договір не містить характеру мнимої та удаваної угоди. ( а.с. 86)

З огляду на вищевикладене, враховуючи презумпцію дійсності договору, суд вважає недоведеним твердження відповідача про продаж квартири за 160 000 доларів США. Копія роздруківки сайту авіза про продаж квартири на бульварі ОСОБА_15 за 160 000 доларів США також не є належним підтвердженням того, що квартира була продана за суму, що відмінна від суми, зазначеної в договорі купівлі-продажу квартири від 17 січня 2008р.

Оцінюючи договір поворотньої фінансової безвідсоткової позики від 17 січня 2008р. між ОСОБА_5 та ОСОБА_11 та договір поворотньої фінансової безвідсоткової позики від 17 січня 2008р. між ОСОБА_5 та ОСОБА_12 , в межах позовних вимог, не вирішуючи питання недійсності, неукладеності договору, не вирішуючи питання стягнення заборгованості за вказаними договорами, суд вважає, що такі договори не містять підтвердження передачі грошових коштів відповідачеві на його особисті потреби.

Також суд звертає увагу, що у первісному відзиві на позовну заяву відповідач зазначав, що він не спростовує право власності позивачки спірну квартиру.

За викладених обставин, судом встановлено, що квартира за адресою: АДРЕСА_1 та автомобіль Peugeot 308, легковий універсал В, 2011р. випуску, державний номер НОМЕР_2 набуті сторонами під час перебування у зареєстрованому шлюбі, презумпція спільного майна подружжя відповідачем жодним чином не спростована, а тому вказане майно є спільним сумісним майном подружжя.

У зв`язку із чим, враховуючи неможливість поділу сторонами вказаних житлових приміщень в добровільному порядку, а також відсутність підстав і обставин для відступу від рівності часток у спільній власності, кожному із подружжя необхідно визначити у власність по 1/2 частці на це майно.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно задоволених вимог.

Відповідно до роз`яснень постанови Пленуму Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» при повному або частковому задоволенні позову майнового характеру до кількох відповідачів судовий збір, сплачений позивачем, відшкодовується ними пропорційно до розміру задоволених судом позовних вимог до кожного з відповідачів. Солідарне стягнення суми судових витрат законом не передбачено (п.35). Якщо вимогу пропорційності розподілу судових витрат при частковому задоволенні позову точно визначити неможливо (наприклад, при частковому задоволенні позову немайнового характеру), то судові витрати розподіляються між сторонами порівну (п.36).

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст.60, 69, 70, 57, 65 Сімейного кодексу України, ст. ст. 104, 204, 1047, 1049 Цивільного кодексу України, ст.ст. 1-23, 76-81, 89, 95, 141, 258-259, 263-265, 352-355 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про поділ спільного майна подружжя -задовольнити.

Визнати за ОСОБА_3 в порядку поділу спільного майна подружжя право власності на 1/2 частку квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_5 в порядку поділу спільного майна подружжя право власності на 1/2 частку квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/2 автомобіля Peugeot 308, 2011року випуску, номер шасі НОМЕР_1 , державний номер НОМЕР_2 .

Визнати за ОСОБА_5 право власності на 1/2 автомобіля Peugeot 308, 2011року випуску, номер шасі НОМЕР_1 , державний номер НОМЕР_2 .

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 витрати з оплати судового збору в сумі 6591,00 грн.

Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду через Святошинський районний суд м.Києва шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Н.О.Горбенко