Справа № 938/12/21
Провадження № 22-ц/4808/1446/21
Головуючий у 1 інстанції Джус Р. В.
Суддя-доповідач Василишин Л.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 листопада 2021 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючої (суддя-доповідач) Василишин Л.В.

суддів: Горейко М.Д., Максюти І.О.,

секретаря Петріва Д.Б.,

за участі представника апелянта Рокетської С.В.

відповідача ОСОБА_1 , представника відповідача Атаманюка Р.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Верховинського районного суду в складі судді Джуса Р.В, ухвалене 29 липня 2021 року в селищі Верховина Івано-Франківської області, повний текст якого складено 09 серпня 2021 року, в справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

в с т а н о в и в:

У січні 2021 рокуАТ КБ «ПриватБанк» звернулось у суд із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що ОСОБА_1 звернувся до АТ КБ «ПриватБанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав заяву б/н від 16 травня 2011 року. Відповідач при підписанні анкети-заяви підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку», які викладені на сайті www.privatbank.ua, складає між ним та банком договір про надання банківських послуг. А також підтвердив той факт, що він був повністю поінформований про умови кредитування в АТ КБ «ПриватБанк», які були надані йому для ознайомлення в письмовій формі. Отже, підписавши заяву між сторонами, відповідно до статті 634 ЦК України, був укладений Договір про надання банківських послуг, який за своєю правовою природою є змішаним договором і містить в собі, зокрема, умови договору банківського рахунку та кредитного договору. На підставі договору надання банківських послуг, банком було відкрито ОСОБА_1 картковий рахунок із початковим кредитним лімітом у розмірі, що зазначений у довідці про зміну умов кредитування та обслуговування картрахунку. Для користування кредитним картковим рахунком відповідач отримав кредитну картку. У подальшому розмір кредитного ліміту збільшився до 18 200,00 грн, що підтверджується довідкою про зміну умов кредитування та обслуговування картрахунку. Відповідач свої зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконав, у зв`язку з чим станом на 09 листопада 2020 року виникла заборгованість в сумі 111 014,97 грн, яка складається із: заборгованості за поточним тілом кредиту в сумі 66 743,31 грн, заборгованості за простроченим тілом кредиту в сумі 34 215,92 грн, заборгованості за нарахованими відсотками в сумі 4 501,38 грн, та заборгованості за простроченими відсотками в сумі 5 554,36 грн.

Посилаючись на зазначені обставини позивач просив стягнути з ОСОБА_1 вказану заборгованість за кредитним договором та судові витрати.

Рішенням Верховинського районного суду від 29 липня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем не надано належних та допустимих доказів існування у відповідача заборгованості у розмірі 111 014,97 грн за кредитним договором б/н від 16 травня 2011 року.

В апеляційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк» посилаючисьна неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права просить рішення місцевого суду скасувати. Ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що місцевий суд не врахував, що правовідносини між сторонами виникли на підставі договору про приєднання, які регулюються положеннями статті 634 ЦК України. Укладення вказаного виду договору підтверджується змістом анкети-заяви, за умовами якої позичальник своїм підписом приєднується і погоджується виконувати Умови та Правила банківських послуг, Тарифи банку, що в цілому складають Договір банківського обслуговування. На підставі Акети-Заяви відповідачу відкрито картковий рахунок та видано кредитну картку, яка неодноразово перевипускалась. Факт користування кредитними коштами з використанням отриманих кредитних карток підтверджується випискою про рух грошових коштів по картковим рахункам.

Також, на думку банку, суд першої інстанції помилково врахував правову позицію, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року №342/180/17. Так, у цій справі наявні витяг з Умов та Правил надання банківських послуг та копія наказу банку щодо затвердження «Умов та Правил надання банківських послуг», у редакції, що діяли на момент підписання анкети-заяви. Тобто, до суду надано конкретну редакцію Умов та Правил надання банківських послуг, до якої приєднався відповідач при підписанні анкети-заяви та укладенні договору. Наступні редакції Умов та Правил надання банківських послуг, з якими відповідач зобов`язався самостійно знайомитись, та до яких він приєднався знаходиться на офіційному сайті ПриватБанку у вільному доступі. Користуючись протягом тривалого часу кредитними коштами та здійснюючи часткове погашення, відповідач відповідно до частини 2 статті 642 ЦК України фактично погодився з Умовами та Правилами надання банківських послуг та тарифами. ОСОБА_1 не надано жодних належних та допустимих доказів того, що надані позивачем Умов та Правил надання банківських послуг, а також Тарифи викладені не в тій редакції, яка діяла на час підписання ним анкети-заяви, а також що він не знав про умови кредитування. Як і не спростовано ним розмір наявної заборгованості.

Помилковим вважає і висновок суду щодо відсутності заборгованості, оскільки такий не відповідає умовам договору та вимогам статті 534 ЦК України. Поза увагою суду залишена і та обставина, що відповідно до розділу 3.2.8 Умов та Правил надання банківських послуг відповідач отримав кредитну послугу «Кредит КУБ». На момент отримання цієї послуги підписання окремого кредитного договору не вимагалось. Не враховано судом положень частини першої статті 1048 ЦК України, згідно яких позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, у разі не встановлення розміру процентів у договорі їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного Банку України. Станом на день укладення кредитного договору діяла процентна ставка 30% річних. Оскільки ОСОБА_1 користувався кредитною карткою, то прийняв і погодився з умовами кредиту, в тому числі щодо сплати відсотків.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 вказує, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, з повним та об`єктивним дослідженням усіх доводів сторін, поданих доказів, що мають значення для справи.

У засіданні апеляційного суду представник апелянта Рокетська С.В. вимоги скарги підтримала в повному обсязі, просила її задовольнити.

Відповідач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 доводів скарги не визнали, просили апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній та додатково поданими доказами, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення місцевого суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволенняз таких підстав.

Суд першої інстанції встановив, і це підтверджується матеріалами справи, що 16 травня 2011 року ОСОБА_1 підписав Анкету-Заявупро приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг (а.с.16).

При цьому погодився, що вказана заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складають між ним і банком договір про надання банківських послуг. Також підтвердив, що ознайомлений і згідний з Умовами та Правилами надання банківських послуг та Тарифами банку, наданими йому для ознайомлення в письмовому вигляді.

Відповідно до довідки банку відповідачу в межах підписаного кредитного договору №б/н видано 16 травня 2011 року кредитку картку № НОМЕР_1 зі строком дії до 08/14 року, 30 липня 2014 року картку № НОМЕР_2 з терміном дії до 04/18, а 04 січня 2019 картку № НОМЕР_3 (а.с. 15).

За змістом довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, оформленої на ОСОБА_1 (договір б/н) останньому 16 травня 2011 року було здійснено старт карткового рахунку по картці № НОМЕР_1 . 13 жовтня 2016 року встановлено кредитний ліміт у розмірі 500,00 грн, який 31 січня 2017 року збільшено до 18 200,00 грн, а 06 серпня 2020 року зменшено до 0,00 грн (а.с. 14).

Згідно наданого банком розрахунку заборгованість за вказаним кредитним договором станом на 09 листопада 2020 року складає 111 014,97 грн. З них, 66 743,31 грн заборгованість за поточним тілом кредиту, 34 215,92 грн - заборгованість за простроченим тілом кредиту, 4 501,38 грн заборгованість за нарахованими відсотками та 5 554,36 грн заборгованість за простроченими відсотками (а.с.7-13).

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими, відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 цього кодексу передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

В силу частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розробляє підприємець (у вказаному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. А отже, з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави, стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави, стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

З`ясовано, що у заяві позичальника від 16 травня 2011 рокупроцентна ставка за користування коштамине зазначена.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі розмір і порядок нарахування заборгованості, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором, посилався на витяг з Тарифів банку, а також на Умови та Правила надання банківських послуг, як невід`ємні частини кредитного договору.

Витягом з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» і витягом з Умов та Правил надання банківських послуг, які надані позивачем на підтвердження своїх вимог, визначені, у тому числі: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки сторін, їх відповідальність, а також містяться додаткові положення.

Проте в матеріалах справи відсутні підтвердження, що саме ці, долучені банком до позовної заяви, витяги з Тарифів та Умов розумів відповідач, ознайомився і погодився з ними підписуючи анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку. Як і того, що вказані документи на момент отримання ним кредитних коштів взагалі містили умови щодо сплати відсотків саме в зазначеному у них розмірах і порядках нарахування.

Крім того, не може бути належним доказом і роздруківка з сайту банку, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення та дій однієї сторони (позикодавця), що може вносити і вносить відповідні зміни в умови й правила споживчого кредитування.

Колегія суддів вважає, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин (16 травня 2011 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (06 січня 2021 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та Правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, наданий банком витяг з Умов та правил надання банківських послуг не може розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджує вказаних обставин.

Надані позивачем Умови та Правила надання банківських послуг, з оглядуна їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил,чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником,а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у цьому випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умовта приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Колегія суддів вважає, що витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», «Універсальна Gold» та витяг з Умов та правил надання банківських послуг, які містятьсяв матеріалах справи, не визнаються відповідачем та не містять його підпису, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 16 травня 2011 року шляхом підписання заяви-анкети, а тому відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами.

Такі висновки відповідають правовим висновкам, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, провадження № 14-131цс19.

Таким чином, висновок суду місцевого суду про відмову у задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення з відповідача заборгованості за процентами є обґрунтованим та таким, що узгоджується із вимогами чинного законодавства.

Доводи апеляційної скарги про неправильне врахування судом вказаних висновків Великої Палати Верховного Суду не заслуговують на увагу, оскільки, як у справі, яка була предметом перегляду Великою Палатою Верховного Суду, так і в справі, яка переглядається, встановлені подібні правовідносини.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Не спроможним є і посилання апелянта на те, що доказом приєднання позичальника до умов договору є факт використання ним кредитних коштів та часткове погашення заборгованості, оскільки банком не доведено укладення кредитного договору з дотриманням передбаченої законом форми.

Також колегія суддів погоджується із висновком місцевого суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо стягнення заборгованості за тілом кредиту.

За змістом частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною другою цієї статті передбачено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Статтею 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої, третьої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статі 76, 77 ЦПК України).

З матеріалів справи вбачається, що АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , посилаючись на невиконання останнім зобов`язань за кредитним договором б/н від 16 травня 2011 року, внаслідок чого виникла заборгованістьу розмірі 111 014,97 грн. З них, 66 743,31 грн заборгованість за поточним тілом кредиту, 34 215,92 грн - заборгованість за простроченим тілом кредиту, 4 501,38 грн заборгованість за нарахованими відсотками та 5 554,36 грн заборгованість за простроченими відсотками.

Суд першої інстанції встановив, що згідно долученої до позовної заяви банківської виписки з карткового рахунку відповідача станом на 13 жовтня 2016 року на картковому рахунку відповідача (картка № НОМЕР_2 ) була відсутня заборгованість. Залишок коштів на картці становив 726,67 грн. 02 листопада 2016 року на картковий рахунок відповідача було зараховано кошти в сумі 100 000,00 грн. Вказана операція відображена у виписці, як поповнення картки. За період із 05 листопада 2016 року по 18 листопада 2016 року ОСОБА_1 було знято у банкоматі готівку та проведено розрахунки за допомогою картки на загальну суму 97 051,82грн. За цей же період, відповідачем було здійснено поповнення рахунку шляхом внесення готівки на суму 206 658,01 грн.

З пояснень позивача, викладених у відповіді на відзив, з`ясовано, що 02 листопада 2016 року кредитні кошти в сумі 100 000,00 грн надано відповідачу за програмою «КУБ». В подальшому, протягом 12 місяців, рівними платежами по 11 162,66 грн, із кредитної картки відповідача на погашення заборгованості за програмою «КУБ» були списані відповідні кошти, які відображені у виписці по рахунку, як «оплата частями 5 покупка».

Таким чином фактично заборгованість відповідача виникла у зв`язку із списанням платежу за послугою «КУБ».

Разом з тим, будь-яких доказів щодо укладення між сторонами кредитного договору за програмою «КУБ» , узгодження між сторонами його умов , позивачем не надано і такий не був предметом заявлених позовних вимог.

Встановивши, що максимальний ліміт за договором б/н від 16 травня 2011 року становив 18 200,00 грн, доказів щодо збільшення кредитного ліміту позивачем не надано, різниця між використаними та внесеними відповідачем коштами становить 109 606,19 грн, суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо недоведення позивачем існування заборгованості за тілом кредиту у розмірі 100 959,23 грн за цим кредитним договором.

Доводи апеляційної скарги про те, що кредитна послуга «Кредит КУБ» надана відповідно до розділу 3.2.8 Умов та правил надання банківських послуг і на момент її укладення не вимагалось підписання окремого кредитного договору не заслуговує на увагу. Так, у долучених до позовної заяви Умов та Правил надання банківських послуг відсутній розділ 3.2.8. Крім того, як зазначалось вище Умови, які не містять підпису позичальника, не можуть розцінюватись як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору і ці обставини мають встановлюватись та доводитись із дотриманням принципу змагальності сторін.

Також суд відхиляє посилання апелянта на статтю 534 ЦК України, яка визначає черговість погашення вимог за грошовими зобов`язаннями, оскільки між сторонами не узгоджувалися умови договору щодо розміру процентів за користування кредитом, відповідальність позичальника за неналежне виконання зобов`язань у вигляді пені, штрафів та інші витрати кредитора.

При цьому, необгрунтованими є твердження в апеляційній скарзі щодо необхідності врахування висновків у постанові Черкаського апеляційного суду від 26 листопада 2020 року в справі 691/231/20, оскільки відповідно до положень частини четвертої статті 263 ЦПК України суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права тільки в постановах Верховного Суду.

Колегія суддів не приймає до уваги посилання у апеляційній скарзі на неврахування місцевим судом висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 21 жовтня 2020 року в справі №331/4560/19, від 23 січня 2018 року в справі №755/7704/15. Вказаними постановами за результатами скасування судового рішення справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, що не означає остаточного вирішення відповідної справи, а отже, й остаточного формування правового висновку Верховного Суду у такій справі та в судових рішеннях з неї.

Неспроможними є і доводи апеляційної скарги про те, що суд не врахував висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 26 вересня 2018 року в справі №159/2146/15-ц, оскільки правовідносини в ній не є подібними до спірних правовідносин.

Інші доводи апеляційної скарги також не спростовують правильність висновків місцевого суду.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

За приписами статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене вище, колегія суддів вважає, що судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому відповідно підлягає залишенню без змін.

Зважаючи на результати перегляду справи судовий збір за подання апеляційної скарги покладається на особу, яка подала скаргу.

Керуючись статтями 374, 375, 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Верховинського районного суду від 29 липня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 05 листопада 2 021 року.

Суддя-доповідач Л.В. Василишин

Судді: М.Д. Горейко

І.О. Максюта