Дата документу 02.11.2021 Справа № 335/6490/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №335/6490/19 Головуючий у 1 інстанції: Соболєва І.П.
Провадження № 22-ц/807/3135/21 Суддя-доповідач: Дашковська А.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«02» листопада 2021 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Дашковської А.В.,

суддів: Кримської О.М.,

Маловічко С.В.,

секретар: Семенчук О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 10 червня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя,

ВСТАНОВИВ:

В червні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що з 1987 року вона проживала разом із відповідачем однією сім`єю.

19 серпня 2005 року сторони уклали шлюб, який був розірваний 02 грудня 2011 року.

У період спільного проживання однією сім`єю із відповідачем за спільні кошти була придбана квартира АДРЕСА_1 , право власності на яку зареєстровано за відповідачем.

Вважала, що спірна квартира є об`єктом спільної сумісної власності її та відповідача. На теперішній час між нею та відповідачем виникають суперечки з приводу спільного майна. ОСОБА_2 намагається виселити її із спільної квартири.

На підставі зазначеного просила визнати за нею право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 та стягнути з відповідача на її користь 768,40 грн. судового збору.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 10 червня 2021 року позов залишено без задоволення.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на безпідставне визнання судом першої інстанції неналежним доказу Акт про фактичне проживання особи від 11 травня 2019 року, ведення спільного господарства, спільне погашення кредиту, зазначення про початок спільного проживання з 10 травня 1987 року, неналежність та допустимість як доказів та суперечність письмовим доказам показань свідків ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , можливість встановлення за чинним законодавством факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 01 січня 2004 року, у зв`язку з чим така вимога не заявлялась, просила скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

ОСОБА_2 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначив, що спірна квартира не є спільною сумісною власністю, Акт про фактичне проживання особи від 11 травня 2019 року є неналежним доказом, позивачем не доведено позовні вимоги.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

За приписами ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з недоведеності позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з висновком суду з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено, що 22.09.2004 року між АКБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_5 був укладений договір поруки №970-К/Р/П, за умовами якого поручитель зобов`язується перед кредитором відповідати за виконання позичальником ОСОБА_2 зобов`язань, що виникли з кредитного договору №970-К/Р від 22.09.2004, відповідно до якого ОСОБА_2 взяв у отримав кредитні кошти в сумі 8 000 доларів США (а.с. 83).

На підставі договору купівлі - продажу від 22 вересня 2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Любіченковським О.О. за реєстровим номером 1176, ОСОБА_2 придбав двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 за 73 300 грн. (а.с. 4-7).

Матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_2 на підставі Свідоцтва про право власності на житло № НОМЕР_1 від 01.03.1995 року станом на вересень 2004 року є власником 1/4 частки чотирьохкімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.84).

Згідно з даними паспорта громадянина України ОСОБА_1 з 12.03.1982 року зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 (а. с.9).

Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 19.08.2005 року, який було розірвано рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 02.12.2011 року (а.с.8).

Звертаючись до суду з вказаних позовом, ОСОБА_1 зазначала, що сторони проживали однією сім`єю, починаючи з 1987 року, спірне майно придбали 22 вересня 2004 року.

Частиною другою статті 3 Сімейного кодексу України (далі - СК України) встановлено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Відповідно до статті 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.

У частинах першій та другій статті 21 СК України визначено, що шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.

Згідно із частиною першою статті 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Частиною першою статті 36 СК України встановлено, що шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Відповідно до статті 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно.

Правила статті 74 СК України на спірні правовідносини, що виникли і тривали до 1 січня 2004 року, не поширюються, а нормами чинного на той час Кодексу про шлюб та сім`ю України визнання майна спільною сумісною власністю жінки та чоловіка, що проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, не передбачено.

Проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.

Отже, для визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків.

Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема: свідоцтва про народження дітей; довідки з місця проживання; свідчення свідків; листи ділового та особистого характеру тощо; свідоцтво про смерть одного із «подружжя»; свідоцтва про народження дітей, в яких чоловік у добровільному порядку записаний як батько; виписки з погосподарських домових книг про реєстрацію чи вселення; докази про спільне придбання майна як рухомого, так і нерухомого (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності); заяви, анкети, квитанції, заповіти, ділова та особиста переписка, з яких вбачається, що «подружжя» вважали себе чоловіком та дружиною, піклувалися один про одного; довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання та ведення господарства.

Обов`язковою умовою для визнання осіб членами однієї сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, наявність інших обставин, які підтверджують реальність сімейних відносин (рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99).

Під час здійснення поділу майна в судовому порядку суд повинен виходити з презумпції рівності часток, а також з вимог статті 71 СК України, відповідно до якої поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі або реалізується через виплату грошової компенсації вартості його частки у разі неподільності майна (частина друга статті 364 ЦК України).

Крім того, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна.

Отже, застосовуючи статтю 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, за якими спірному набутому майну можна надати режим спільного майна, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц (провадження № 14-130цс19) зроблено висновок, що «вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти: спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (статті 3, 74 СК України)».

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Згідно з положеннями статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема докази: спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів, які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин, притаманних подружжю.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції, належним чином дослідивши та надавши оцінку поданим сторонами доказам, дійшов правильного висновку про те, що проживання позивачки однією сім`єю з відповідачем, з 1987 року по вересень 2004 року належними та допустимими доказами не підтверджено, що унеможливлює поділ майна.

З наявних в матеріалах справи письмових пояснень (які надійшли через канцелярію суду) ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , які є, як вони зазначають, сусідами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 по будинку АДРЕСА_4 , слідує, що сторони спільно проживають з 22.09.2004 року, свідчення надані на день складання акта 22 травня 2019 року (т.1, а.с. 22-23).

При цьому у письмовому поясненні ОСОБА_8 на адресу суду зазначено про те, що вона жодних письмових пояснень не писала, її підпис підроблено, про сімейне життя ОСОБА_1 з ОСОБА_2 їй нічого не відомо (т.1, а.с.67-68).

Колегія суддів погоджується з висновком суду щодо критичного ставлення до письмових пояснень ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , оскільки позивачка та її представник відмовились від виклику та допиту зазначених в акті осіб в якості свідків.

Судом надано оцінку поясненням свідків, про ще, що всі допитані в судовому засіданні свідки не підтвердили фактів, що мають значення до предмету спору, а саме: ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, наявність інших обставин, які підтверджують реальність сімейних відносин.

Доводи апеляційної скарги з посиланням на те, що сторони з 1994 року придбали кіоск на ринку Анголенко у м. Запоріжжі та разом працювали в ньому, з метою придбання у подальшому квартири, колегія суддів вважає неприйнятними, з огляду на те, що на вказані обставини позивач не посилалась у позовній заяві та на їх підтвердження доказів не надавала.

Крім того, не обґрунтовувала позивач свої вимоги тими обставинами, що частку квартири, яка належить відповідачу та знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , відповідач під час проживання з 1987 року у квартирі позивача, здавав в оренду, а отримані кошти вносив до спільного сімейного бюджету, та також не надавала доказів на їх підтвердження ані в суді першої, ані в суді апеляційної інстанцій.

Отже частина апеляційної скарги за змістом є іншою позовною заявою.

Таким чином, позивачем не надано належних доказів на підтвердження обставин проживання сторонами однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків.

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи та переоцінки доказів. Наведені у апеляційної скарзі доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції з наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Таким чином, при розгляді справи апеляційним судом встановлено, що рішення суду першої інстанції постановлено з додержанням вимог матеріального і процесуального права, а доводи апеляційної скарги не спростовують його висновків.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 10 червня 2021 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 04 листопада 2021 року.

Головуючий А.В. Дашковська

Судді: О.М. Кримська

С.В. Маловічко