КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________
Справа №376/1959/18
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/2845/2021
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 вересня 2021 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Семенюк Т.А.

при секретарі Баллі Л.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Любченко Наталії Юріївни на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 12 жовтня 2020 року (суддя Орєхов О.І.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 , правонаступником якого є ОСОБА_3 , до ОСОБА_1 про стягнення боргу за розпискою,

встановив:

у серпні 2018 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача боргу у сумі 434 107грн 20коп, 3% річних у сумі 20 801грн 46коп. та судові витрати.

Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначав, що 30 квітня 2016 року ОСОБА_1 отримала від нього 16 000 доларів США строком до 30 грудня 2016 року, у підтвердження чого надала розписку, однак кошти не повернула, станом на 7 серпня 2018 року 16 000 доларів США за курсом Національного банку України складає 434 107грн 20коп, тому відповідач повинна повернути борг з врахуванням положень ст. 625 ЦК України, а саме сплатити 3% річних з простроченої суми, що за період з 31 грудня 2016 року до 7 серпня 2018 року становить 20 801грн 46коп.

Заочним рішенням Сквирського районного суду Київської області від 9 листопада 2018 року позов задоволено.

Ухвалою Сквирського районного суду Київської області від 26 грудня 2019 року заяву представника ОСОБА_1 - адвоката Хомича І.О. про перегляд заочного рішення Сквирського районного суду Київської області від 9 листопада 2018 року залишено без задоволення.

Постановою Київського апеляційного суду від 18 червня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Сквирського районного суду Київської області від 9 листопада 2018 року задоволено. Вказане заочне рішення скасовано, справу направлено на розгляд до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 12 жовтня 2020 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за розпискою в розмірі 434 107грн 20коп., 3% річних в сумі 20 801грн 46коп. та судові витрати у розмірі 4 549грн 08коп, а всього 459 457грн 74коп.

У поданій апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Любченко

Н.Ю. просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Представник відповідача посилається на неповне встановлення судом обставин справи, безпідставне неврахування судом наданих відповідачем квитанцій про перерахування позивачу на картковий рахунок грошових коштів протягом 2014 -2018 років не тільки відповідачем особисто, а і її матір`ю.

Також представник відповідача стверджує, що борг відповідача перед позивачем виник не 30 квітня 2016 року, коли була надана розписка, а раніше, тому надані суду квитанції підтверджують погашення боргу, а позивачем не надано доказів існування будь-яких інших відносин між ним та матір`ю відповідача та самою відповідачкою.

У зв`язку зі смертю ОСОБА_2 17 листопада 2020 року, апеляційним судом до участі у справі притягнуто його спадкоємця ОСОБА_3 , яка направила до Київського апеляційного суду заяву про розгляд справи у її відсутність.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги, посилаючись на те, що ОСОБА_1 отримала від її чоловіка у борг 16 000 доларів США 30 квітня 2016 року, які не повернула, а посилання відповідача на погашення боргу у період з 2014 року та через свою матір ОСОБА_4 є безпідставними, оскільки ОСОБА_4 вносилися платежі на погашення своєї заборгованості перед ОСОБА_2 за договорами позики, які нею неодноразово укладалися протягом 2014 - 2017 років.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1 та її представника - адвоката Любченко Н.Ю., які підтримали апеляційну скаргу, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що 30 квітня 2016 року ОСОБА_1 надала ОСОБА_2 розписку про те, що вона взяла у нього у борг 16 000 доларів США строком до 30 грудня 2016 року.

Оригінал розписки приєднаний до матеріалів справи судом першої інстанції (с.с.184 т.1).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем надані належні докази у підтвердження укладення з відповідачем договору позики, а відповідачем не надані докази повернення позики, тому вона підлягає стягненню у примусовому порядку з урахуванням положень ст. 625 ЦК України.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, так як він відповідає обставинам справи та наданим сторонами доказам, і ґрунтується на нормах матеріального права.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути

односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

У підтвердження отримання грошових коштів ОСОБА_1 30 квітня 2016 року написала розписку, оригінал якої знаходиться в матеріалах справи.

Під час судового розгляду ОСОБА_1 не оспорювала написання розписки та свій підпис під розпискою.

За таких обставин, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що між сторонами був укладений договір позики.

За змістом статті 526 ЦК України належне виконання зобов`язання - це передусім виконання його відповідно до умов договору і вимог ЦК України та інших актів цивільного законодавства.

Однією з умов належного виконання зобов`язання є його виконання належними суб`єктами.

Частина перша статті 510 ЦК України визначає, що сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор.

У частині першій статті 527 ЦК України сформульовано загальне правило, відповідно до якого боржник зобов`язаний особисто виконати зобов`язання, а інша сторона (кредитор) повинна особисто прийняти виконання, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Відповідно до частин 1, 3 статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.

Відповідно до частини першої статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Частиною першою статті 530 ЦК України передбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

У підтвердження погашення заборгованості за договором позики, відповідач посилалася на перерахування грошових коштів на рахунок ОСОБА_2 у період з 2014 по 2015 рік, а також перерахування коштів на рахунок позивача її матір`ю ОСОБА_4 протягом 2016-2019 років, у підтвердження чого суду були надані довідки Приватбанку та квитанції.

Суд першої інстанції правильно зазначив, що перерахування ОСОБА_1 грошових коштів на рахунок ОСОБА_2 з грудня 2014 року по липень 2015 року не є підтвердженням повернення позики за розпискою від 30 квітня 2016 року, оскільки здійсненні до укладення спірного договору позики.

Доводи ОСОБА_1 про те, що 30 квітня 2016 року вона грошових коштів від ОСОБА_2 не отримувала, а написана розписка свідчить про підтвердження отримання грошових коштів, які були їй передані ОСОБА_2 раніше, належними доказами не підтверджені, а текст розписки від 30 квітня 2016 року не містить посилань на отримання грошових коштів до 30 квітня 2016 року.

Доводи ОСОБА_1 про те, що у зв`язку із її відсутністю в Україні, її борг ОСОБА_2 повертала її матір ОСОБА_4 , спростовані наданими правонаступником ОСОБА_2 - ОСОБА_3 документами, які підтверджують наявність боргових зобов`язань ОСОБА_4 перед ОСОБА_2 протягом 2015-2017 років, про що зазначав представник позивача під час розгляду справи судом першої інстанції.

Крім того, відповідачем не надано доказів, що виконання її боргових зобов`язань її матір`ю ОСОБА_4 було погоджено з ОСОБА_2 , а відтак суперечить положенням ст. 527 ЦК України.

Згідно ч. 3 ст. 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Колегія суддів вважає, що посилаючись у апеляційній скарзі на відсутність будь-яких боргових зобов`язань ОСОБА_4 перед ОСОБА_2 , ОСОБА_1 діяла недобросовісно.

Частиною третьою статті 545 ЦК України передбачено, що наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.

Прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання зобов`язання частково або в повному обсязі. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора (частини перша, четверта статті 545 ЦК України).

Судом встановлено, що на час пред`явлення позову та виникнення спору розписка позичальника про отримання суми позики, знаходилася у позивача (позикодавця), що згідно з положеннями статті 545 ЦК України є одним із свідчень того, що зобов`язання з повернення позики позичальником не виконано.

Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України.

Разом з тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом Національного банку України встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Суд першої інстанції визначив розмір заборгованості по курсу НБУ станом на час складання позову, що позивачем не оскаржувалося, тому відповідно до ст. 367 ЦПК України апеляційний суд не вбачає підстав для перегляду рішення в цій частині.

Згідно зі статтею 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу та 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом.

Отже, у разі неповернення позичальником суми позики своєчасно його борг

складатиме: суму позики та три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлено договором або законом.

При цьому 3% річних від простроченої суми (стаття 625 ЦК України) підлягають сплаті до моменту фактичного повернення боргу.

Така правова позиція була висловлена Верховним Судом України у справі 6-369цс15.

Суд першої інстанції, встановивши, що відповідач суму позики не повернула, прийшов до правильного висновку, що борг підлягає стягненню з врахуванням положень ст. 625 ЦК України.

Доводи апеляційної скарги не містять обґрунтування неправильності розрахунку судом процентів, тому колегія суддів не вбачає підстав для перегляду рішення суду в цій частині.

Разом з цим, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції про пропуск позивачем строку позовної давності та наявністю підстав для його поновлення.

Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Зазначений трирічний строк діє після порушення суб`єктивного матеріального цивільного права (регулятивного), тобто після виникнення права на захист (охоронного).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

У статті 264 ЦК України визначено порядок переривання перебігу позовної давності. Так, згідно із цією статтею перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення позову особою до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Згідно розписки ОСОБА_1 від 30 квітня 2016 року, вона зобов`язалася повернути борг до 30 грудня 2016 року, а відтак з 31 грудня 2016 року почав перебіг строк позовної давності за вказаною розпискою.

З матеріалів справи вбачається, що з даним позовом ОСОБА_2 звернувся до Сквирського районного суду Київської області 23 серпня 2018 року і ухвалою судді від 27 серпня 2018 року було відкрито провадження у справі.

Отже, ОСОБА_2 звернувся до суду протягом трьох років з початку перебігу позовної давності і його позов був прийнятий судом до розгляду.

Скасування заочного рішення Сквирського районного суду Київської області постановою Київського апеляційного суду від 18 червня 2020 року не є підставою для висновку, що строк позовної давності не був перерваний поданням даного позову, оскільки постановою апеляційного суду справа була направлена для розгляду до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області не зі стадії відкриття провадження. При цьому, провадження у справі не було закрито, а позовна заява не була повернута позивачу.

За таких обставин, саме звернення позивача до суду з даним позовом 27 серпня 2018 року перервало строк позовної давності за договором позики від 30 квітня 2016 року і поновлювати строк звернення до суду з даним позов ОСОБА_2 потреби не було.

Разом з цим, вказана обставина не вплинула на правильність вирішення спору, не є доводом апеляційної скарги, тому колегія суддів не вважає за необхідне змінювати рішення суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції повно з`ясовані обставини справи, оцінені надані сторонами докази, правильно застосовані норми матеріального права, не допущено порушення норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи, тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду та задоволення апеляційної скарги.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів

постановив:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Любченко Наталії Юріївни залишити без задоволення, рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 12 жовтня 2020 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 3 листопада 2021 року.

Суддя-доповідач І.М. Рейнарт

Судді Г.М. Кирилюк

Т.А. Семенюк