ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«01» листопада 2021 року

м. Харків

справа № 638/6463/17

провадження № 22ц/818/438/21

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В. (суддя-доповідач),

суддів - Хорошевського О. М., Яцини В.Б.

за участю секретаря Колосовської А.Р.

учасники справи:

позивач Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк», представник позивача Шевченко А. О.,

відповідач ОСОБА_1 , представник відповідача ОСОБА_2

третя особа ОСОБА_3

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 02 липня 2020 року в складі судді Подус Г.С.

в с т а н о в и в:

У квітні 2017 року Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Позовна заява мотивована тим, що 28 листопада 2007 року між банком та ОСОБА_3 укладено кредитний договір №HAG7GA00000018, відповідно до якого ОСОБА_3 отримала кредит в розмірі 184 848,64 доларів США з кінцевим терміном повернення 26 листопада 2010 року.

Вказав, що у забезпечення виконання зобов`язань за договором № HAG7GA00000018 між банком та ОСОБА_3 укладений іпотечний договір, відповідно до якого вона передала в іпотеку банку нерухоме майно: нежитлові приміщення І-го поверху № 1-1, 1-12, 2-1, 2-3, 2-6, загальною площею 143,8 кв м, які розташовані за адресою АДРЕСА_1 .

Зазначив, що ОСОБА_3 взяті на себе зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконувала, у зв`язку з чим станом на 04 квітня 2017 року у неї утворилась заборгованість у розмірі 981 221,65 доларів США, яка складається з заборгованості за кредитом у розмірі 181 417,08 доларів США, заборгованості за процентами за користування кредитом - 29 872,234 доларів США, заборгованості з комісії - 5 449,80 доларів США, пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором - 764 482,43 доларів США.

Вказав, що 13 жовтня 2011 року між Арбітражним керуючим Тоцькою К.М., яка діяла від імені позичальника ОСОБА_3 в процедурі її банкрутства як фізичної особи-підприємця по справі №5023/5991/11 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Бабаївськ-Інвест» укладений договір купівлі-продажу предмету іпотеки, а саме: нежитлових приміщень 1-го поверху № 1-1, 1-12, 2-1, 2-3, 2-6 загальною площею 143,8 кв м, які розташовані за адресою: АДРЕСА_2 .

В подальшому, 02 грудня 2011 року вказані нежитлові приміщення придбані Товариством з обмеженою відповідальністю «Соло-Трейд» за договором купівлі-продажу, право власності за яким зареєстровано 04 грудня 2011 року.

Однак, постановою Вищого господарського суду України від 10 квітня 2012 року скасовано постанову Харківського апеляційного господарського суду від 08 листопада 2011 року та постанову Господарського суду Харківської області від 17 серпня 2011 року про визнання фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 банкрутом, провадження у справі припинено.

Вказав, що 04 липня 2016 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Соло-Трейд» на підставі договору купівлі-продажу №1136 відчужило вказані приміщення ОСОБА_1 , за яким цього ж дня зареєстровано право власності на них.

Зазначив, що у зв`язку зі скасуванням зазначених судових рішень зберігається обтяження майна іпотекою, а тому на даний час іпотекодавцем є ОСОБА_1 .

Просив звернути стягнення на нерухоме майно, а саме: нежитлові приміщення 1-го поверху №1-1-:-1-12, 2-1, 2-3-:-2-6 загальною площею 143,8 кв м в літ «А-5», які розташовані за адресою: АДРЕСА_2 , що належить на праві власності ОСОБА_1 та є предметом іпотеки за договором іпотеки від 28 листопада 2007 року, посвідченим приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Широковою В.А. і зареєстрованим у реєстрі за № 4836 в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № HAG7GA00000018 від 28 листопада 2007 року в розмірі 981 221,65 доларів США, що за курсом 27,0246390 відповідно до повідомлення Національного банку України від 04 квітня 2017 року становить 26 517 160,87 грн, яка складається з 181 417,08 доларів США, що еквівалентно 4 902 731,10 грн - заборгованість за кредитом, 29 872,234 доларів США, що еквівалентно 807 289,20 грн заборгованість за процентами за користування кредитом, 5 449,80 доларів США, що еквівалентно 20 659 861,69 грн пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором шляхом продажу Публічним акціонерним товариством Комерційним банком «ПриватБанк» будь-якій особі з правом укладання від свого імені договору купівлі-продажу будь-яким способом, в тому числі, з нотаріальним посвідченням, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, а також надання йому всіх інших повноважень, необхідних для здійснення продажу предмету іпотеки.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 02 липня 2020 року у задоволенні позовних вимог банку відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку щодо того, що ОСОБА_1 не може нести цивільно-правову відповідальність за зобов`язаннями ОСОБА_3 , оскільки продаж іпотечного майна у даному разі не припинив іпотеку; фактично вимоги банку не були задоволені за рахунок реалізації предмета іпотеки, та зняття обтяження зі спірного майна не є припиненням іпотеки. Вказав, що висновок суду про те, що вимоги банку є передчасними та мають бути похідними від визнання недійсними результатів торгів продажу спірного майна та укладених за їх результатами договорів, є помилковим, адже банк не давав згоди на відчуження предмета іпотеки, та судове рішення, що стало підставою для реалізації майна, скасовано, отже правочини з відчуження майна є нікчемними. Зазначив, що факт безпідставного порушення та провадження у справі про банкрутство не може породжувати правомірних правових наслідків, отже всі дії у процедурі банкрутства є неправомірними. Вказав, що суд помилково посилався на те, що у рішенні Дзержинського районного суду м. Харкова від 04 липня 2016 року встановлено, що на час продажу спірні приміщенні не були обтяжені іпотекою, оскільки у цьому рішенні не зроблено висновку про припинення іпотеки, а відсутність реєстрації обтяження не припиняє іпотеки. Зазначив, що позовна давність не пропущена.

Разом з апеляційною скаргою банком подано клопотання про зупинення провадження у справі.

29 вересня 2020 року від ОСОБА_1 надійшли заперечення на клопотання про зупинення провадження та відзив на апеляційну скаргу банку, в якому він просив відмовити у її задоволенні. Вказав, що спірні правовідносини вже були предметом розгляду суду в межах справи № 638/22808/14-ц та їм надано належну правову оцінку, зокрема, щодо того, що на час продажу спірного майна воно не було обтяжено іпотекою та Товариство з обмеженою відповідальністю «Соло-Трейд» не набув статусу іпотекодавця. Зазначив, що позивачем не надано доказів того, що іпотека спірного майна зареєстрована.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 08 грудня 2020 року зупинено провадження у справі до закінчення перегляду судового рішення у справі № 922/2416/17 в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду.

15 червня 2021 року Великою Палатою Верховного Суду прийнято постанову у справі № 922/2416/17, повний текст якої оприлюднено у Єдиному державному реєстрі судових рішень 08 липня 2021 року.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 16 липня 2021 року провадження у справі поновлено.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення з`явившихся учасників справи, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» необхідно задовольнити частково, рішення суду змінити.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що спірне майно на момент укладення договору купівлі продажу від 04 липня 2016 року №1136 не перебувало в іпотеці, тому позивачем невірно обрано спосіб захисту. Відповідач є добросовісним набувачем і не може нести відповідальність за невиконання договору ОСОБА_3 . Вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки є передчасними, оскільки вони мають бути похідними від визнання недійсними результатів торгів продажу спірного майна та, відповідно, укладених за результатами цих торгів договорів купівлі-продажу.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 28 листопада 2007 року між банком та ОСОБА_3 укладений кредитний договір №HAG7GA00000018, відповідно до якого ОСОБА_3 отримала кредит в розмірі 184 848,64 доларів США з кінцевим терміном повернення 26 листопада 2010 року (а.с. 7-11, том 1).

У забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором 28 листопада 2007 року між банком та ОСОБА_3 укладено договір іпотеки, згідно умов якого ОСОБА_3 передала в іпотеку банку належне їй нерухоме майно: нежитлові приміщення І-го поверху №1-1-:-1-12, 2-1, 2-3-:-2-6 загальною площею 143,8 кв м, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 12-15, том 1).

Пунктом 29 договору іпотеки передбачено, що звернення стягнення на предмет іпотеки за вибором іпотекодержателя може бути здійснено у позасудовому порядку шляхом: переходу до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки, про що іпотекодержатель зобов`язаний письмово повідомити іпотекодавця; продажу предмету іпотеки будь-якій особі та будь-яким способом, в тому числі, на біржі, на підставі договору купівлі-продажу у порядку, визначеному статтею 38 Закону України «Про іпотеку», для чого іпотекодавець надає іпотекодержателю право укласти такий договір за ціною та на умовах, визначених на власний розсуд іпотекодержателя, і здійснити всі необхідні дії від імені іпотекодавця.

Постановою Господарського суду Харківської області від 17 серпня 2011 року у справі №5023/5991/11 визнано фізичну особу-підприємця ОСОБА_3 банкрутом і відкрито ліквідаційну процедуру, скасовано арешти, накладені на майно боржника, і інші обмеження щодо розпорядження майном боржника, в тому числі, податкові застави. Зазначено, що накладення нових арештів або інших обмежень щодо розпорядження майном банкрута не допускається. Призначено ліквідатором банкрута арбітражного керуючого Тоцьку К.М.

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 01 вересня 2011 року, яка залишена без змін постановою Харківського апеляційного господарського суду від 08 листопада 2011 року, заяву ліквідатора боржника арбітражного керуючого Тоцької К.М. задоволено, зобов`язано приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Ємця І.О. зняти заборону на належне ОСОБА_3 майно, зокрема, шляхом вилучення запису в Єдиному реєстрі заборони відчуження об`єктів нерухомого майна: нежитлові приміщення 1-го поверху №1-1-:-1-12, 2-1, 2-3-:2-6 загальною площею 143,8 кв м в літ «А-5», № 10013499, АДРЕСА_2 ; підстава обтяження договір іпотеки № 4836 від 28 листопада 2007 року, посвідчений приватним нотаріусом Широковою В.А.; заявник філія «Харківське головне регіональне управління» Закритого акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк».

Таким чином, майно ОСОБА_3 , зокрема, спірне нерухоме майно було реалізоване в ході ліквідаційної процедури.

Новим власником спірних нежитлових приміщень стало Товариство з обмеженою відповідальністю «Бабаївськ-Інвест» на підставі договору купівлі-продажу від 13 жовтня 2011 року з арбітражним керуючим ОСОБА_4 (а.с. 65-66, том 1).

У подальшому вищевказані нежитлові приміщення були придбані Товариством з обмеженою відповідальністю «Соло-Трейд» за договором купівлі-продажу від 02 грудня 2011 року (а.с. 66, том 1).

Постановою Вищого господарського суду України від 10 квітня 2012 року постанову Харківського апеляційного господарського суду від 08 листопада 2011 року та постанову Господарського суду від Харківської області від 17 серпня 2011 року у справі №5023/5991/11 за заявою фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 про визнання банкрутом скасовано та провадження у справі №5023/5991/11 припинено. Державному реєстратору за місцезнаходженням фізичної особи-підприємця постановлено скасувати державну реєстрацію припинення фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 , зареєстровану як суб`єкт підприємницької діяльності виконавчим комітетом Харківської міської ради 11 січня 2001 року за №0045963, свідоцтво про реєстрацію серії НОМЕР_1 , проведену відповідно до постанови господарського суду Харківської області від 17 серпня 2011 року у справі №5023/5991/11.

04 липня 2016 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Соло-Трейд» на підставі договору купівлі продажу №1136 відчужило зазначені нежитлові приміщення ОСОБА_1 , який цього ж дня зареєстрував право власності на вказане нерухоме майно (а.с. 17, том 1).

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 09 серпня 2016 року у справі № 638/22808/14 відмовлено у задоволенні позову Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Соло-Трейд», третя особа: ОСОБА_5 , про звернення стягнення на предмет іпотеки. У вказаному рішенні зазначено, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Соло-Трейд» набуло право власності на об`єкт нерухомого майна, не обтяжений іпотекою, а отже не набуло статусу іпотекодавця (а.с. 63-67, том 1).

Станом на 04 квітня 2017 року у ОСОБА_3 утворилась заборгованість за кредитним договором у розмірі 981 221,65 доларів США, яка складається з заборгованості за кредитом у розмірі 181 417,08 доларів США, заборгованості за процентами за користування кредитом - 29 872,234 доларів США, заборгованості з комісії - 5 449,80 доларів США, пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором - 764 482,43 доларів США (а.с. 24-25, том 1).

В суді апеляційної інстанції кожен із сторін підтримав свою позицію у справі.

Статтею 4 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» № 2343-ХІІ, чинною на час введення 17 серпня 2011 року ліквідаційної процедури фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 у справі № 5023/5991/11 було передбачено чотири судові процедури банкрутства: розпорядження майном боржника, мирова угода, санація (відновлення платоспроможності), ліквідаційна процедура. Кожна з цих процедур вводилася окремим судовим рішенням, а зокрема, ліквідаційна процедура - постановою про визнання боржника банкрутом.

Постанова суду про визнання боржника банкрутом є за своєю правовою природою судовим рішенням, якою вводиться одна із судових процедур у справі про банкрутство (ліквідаційна), призначається ліквідатор боржника, до якого переходять повноваження органу управління майном боржника, за необхідності визначаються інші організаційно-розпорядчі процедури щодо майна боржника.

Відповідно до частини першої статті 591 ЦК України реалізація предмета застави, на який звернено стягнення, провадиться шляхом його продажу з публічних торгів, якщо інше не встановлено договором або законом. Порядок реалізації предмета застави з публічних торгів встановлюється законом.

Частинами першою та третьою статті 30 Закону № 2343-ХІІ (у редакції, чинній на час введення ліквідаційної процедури підприємця ОСОБА_3 ) було передбачено, що після проведення інвентаризації та оцінки майна банкрута ліквідатор розпочинає продаж майна банкрута на відкритих торгах, якщо комітетом кредиторів не встановлено інший порядок продажу майна банкрута. У разі надходження двох і більше пропозицій щодо придбання майна банкрута ліквідатор проводить конкурс (аукціон). Порядок проведення конкурсу (аукціону) визначається згідно із Законом України «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)».

Відповідно до частини першої статті 26 Закону № 2343-ХІІ до складу ліквідаційної маси включаються усі види майнових активів (майно та майнові права) банкрута, які належать йому на праві власності або повного господарського відання на дату відкриття ліквідаційної процедури та виявлені в ході ліквідаційної процедури, за винятком об`єктів житлового фонду, в тому числі, гуртожитків, дитячих дошкільних закладів та об`єктів комунальної інфраструктури, які в разі банкрутства підприємства передаються в порядку, встановленому законодавством, до комунальної власності відповідних територіальних громад без додаткових умов і фінансуються в установленому порядку.

Частиною третьої статті 26 Закону № 2343-ХІІ передбачено, що майно банкрута, що є предметом застави, включається до складу ліквідаційної маси, але використовується виключно для першочергового задоволення вимог заставодержателя.

Отже, в межах ліквідаційної процедури підлягає продажу все майно банкрута (за винятками, встановленими законом), включаючи майно, яке є предметом застави.

Відповідно до частини першої статті 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Отже, іпотека є різновидом застави.

За частиною першою статті 593 ЦК України право застави припиняється у разі припинення зобов`язання, забезпеченого заставою, реалізації предмета застави.

Згідно із частиною першою статті 17 Закону України «Про іпотеку» № 898-IV (у редакції станом на час виникнення спірних відносин) іпотека припиняється у разі, зокрема, реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону.

Водночас Законом України «Про іпотеку» № 898-IV, зокрема, його розділом V «Задоволення вимог іпотекодержателя за рахунок предмета іпотеки», регулюється лише звернення стягнення на предмет іпотеки за ініціативою іпотекодержателя. Так, статтею 39 указаного Закону регулюється реалізація предмета іпотеки у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки.

При цьому постанова суду про визнання боржника банкрутом та введення ліквідаційної процедури не є судовим рішенням про задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки. Така постанова не визначає порядку та особливостей продажу майна боржника у ліквідаційній процедурі. Вони визначаються положеннями Закону «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» № 2343-ХІІ.

Отже, Законом України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» № 2343-ХІІ передбачена реалізація предмета іпотеки незалежно від наявності чи відсутності судового рішення про задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки. Тому в межах ліквідаційної процедури застосовуються правила, передбачені зазначеним законом, а не Законом України «Про іпотеку» № 898-IV.

За загальним правилом продаж предмета застави (іпотеки) припиняє заставу (іпотеку) відповідно до приписів пункту 3 частини першої статті 593 ЦК України. Законом України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» № 2343-ХІІ не передбачено інших наслідків щодо продажу предмета застави (іпотеки) у ліквідаційній процедурі у провадженні у справі про банкрутство. Відтак у випадку продажу предметів застави (іпотеки) відповідно до законодавства про банкрутство застосовуються загальні наслідки припинення застави (іпотеки) згідно з пунктом 3 частини першої статті 593 ЦК України.

Якщо предмет іпотеки перейшов у власність іншої особи (набувача) на виконання дійсного договору, то це не є перешкодою для звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо іпотека є дійсною для набувача.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 593 ЦК України застава (іпотека) припиняється у разі реалізації предмета застави (іпотеки), а не у зв`язку зі скасуванням обтяження, зокрема, обмеження щодо розпорядження майном боржника. При цьому виключення з Державного реєстру іпотек запису про іпотеку не є підставою для припинення іпотеки, оскільки така підстава не передбачена законом.

Правова природа процедур реалізації майна на прилюдних торгах полягає в продажу майна, тобто у вчиненні дій, спрямованих на виникнення в покупця зобов`язання зі сплати коштів за продане майно та передання права власності на майно боржника, на яке звернено стягнення, до покупця - учасника прилюдних торгів. З аналізу частини першої статті 650, частини першої статті 655 та частини четвертої статті 656 ЦК України можна зробити висновок, що процедура набуття майна на прилюдних торгах є різновидом договору купівлі-продажу. Близькі за змістом висновки сформульовані у пунктах 42, 43 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17 (провадження № 12-127гс19).

Отже, реалізація майна є завершеною з моменту виконання сторонами договору купівлі-продажу, укладеного на прилюдних торгах. З цього моменту відповідно до пункту 3 частини першої статті 593 ЦК України іпотека проданого майна припиняється. Розрахунки з кредиторами, заставодержателями, іпотекодержателями, які здійснюються з виручки за продане на прилюдних торгах майно проводяться після завершення процедури реалізації майна на прилюдних торгах.

Тому, момент одержання чи факт неодержання кредитором (заставодержателем), іпотекодержателем задоволення своїх вимог не впливає ані на момент завершення процедури реалізації майна на прилюдних торгах, ані на момент припинення іпотеки цього майна.

Метою реалізації майна, зокрема, предмета іпотеки, на прилюдних торгах є продаж майна за найвищою ціною внаслідок конкуренції покупців. Саме з цією метою законом передбачене припинення іпотеки в разі реалізації предмета іпотеки, бо за відсутності такого правила одержати дійсну вартість майна на прилюдних торгах неможливо через непривабливість обтяженого майна для покупців. Для успішної конкуренції покупців необхідно, щоб добросовісні покупці були впевнені у тому, що в разі перемоги на прилюдних торгах вони отримають майно вільним від обтяжень і вимог інших осіб. Тому подальша доля виручки, отриманої на прилюдних торгах за продане майно, не може впливати на момент припинення іпотеки, бо покупці не впливають на такі розрахунки.

Ураховуючи вищевикладене, слід виснувати, що право іпотеки припиняється у зв`язку з реалізацією предмета іпотеки, крім випадків придбання предмета іпотеки з порушенням установленого порядку реалізації недобросовісним набувачем.

Водночас, неприпустимими є випадки, коли предмет іпотеки реалізований, але виручка перерахована боржнику, а не іпотекодержателю, який уже втратив іпотеку у зв`язку з продажем майна. Така ситуація є явно несправедливою, адже кредитор втратив іпотеку, а задоволення своїх вимог не отримав, що не відповідає статті 572 ЦК України, згідно з якою в силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави), та частині другій статті 589 ЦК України, відповідно до якої за рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов`язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв`язку із пред`явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 34 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зупиняє вчинення виконавчих дій у разі відкриття господарським судом провадження у справі про банкрутство (неплатоспроможність) боржника, якщо відповідно до закону на вимогу стягувача поширюється дія мораторію, запровадженого господарським судом; виконавець не зупиняє вчинення виконавчих дій у разі перебування виконавчого провадження на стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум (у тому числі, одержаних від реалізації майна боржника).

Отже, за аналогією закону, скасування постанови про визнання боржника банкрутом не є перешкодою для розподілу коштів, отриманих від реалізації предмета застави (іпотеки) в порядку, встановленому законодавством про банкрутство.

Як зазначено вище, виключення запису про обтяження, зокрема, на підставі судового рішення саме по собі не припиняє іпотеки, яка залишається чинною. Відповідно скасування такого судового рішення не спричиняє відновлення дії іпотеки. Якщо предмет іпотеки не був реалізований та відсутні інші підстави для припинення іпотеки, встановлені законом, то іпотека є чинною з моменту внесення про неї первинного запису до відповідного реєстру незалежно від того, чи було скасоване судове рішення, на підставі якого з Державного реєстру іпотек виключено запис про обтяження. У такому разі запис про іпотеку підлягає відновленню.

Водночас, функцією державної реєстрації права власності є оголошення належності нерухомого майна певній особі. Таких висновків Велика Палата Верховного Суду дійшла, зокрема, у пункті 96 постанови від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18), у пункті 10.29 постанови від 30 червня 2020 року у справі № 19/028-10/13 (провадження № 12-158гс19).

Аналогічно функцією державної реєстрації іпотеки є оголошення належності іпотеки нерухомого майна певній особі. Тобто запис про іпотеку не може бути відновлений з моменту вчинення первинного запису («заднім числом»), а підлягає відновленню з моменту вчинення запису про таке відновлення.

Якщо ж іпотека припинена у зв`язку з реалізацією предмета іпотеки, то подальше скасування судового рішення, на підставі якого з Державного реєстру іпотек виключено запис про обтяження, не впливає ані на чинність договору купівлі-продажу, укладеного на прилюдних торгах, ані на чинність іпотеки.

Відповідно до частини першої статті 23 Закону України «Про іпотеку» № 898-IV у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі, в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою.

Зазначену норму слід застосовувати разом з пунктом 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», відповідно до якого державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відомості Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вважаються правильними, доки не доведено протилежне (пункт 6.30 постанови від 2 липня 2019 року у справі № 48/340). Однією із загальних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Відповідно до пункту 1 частини першої статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» до загальних засад державної реєстрації прав належить гарантування державою об`єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження. Тому, суд має оцінювати наявність або відсутність добросовісності зареєстрованого володільця нерухомого майна (пункт 51 постанови від 26 червня 2019 року у справі № 669/927/16-ц).

Добросовісна особа, яка придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність) з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (пункт 46.2 постанови Великої Палати Верховного Суду від 1 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18 (провадження № 14-436цс19).

Тому, за відсутності в реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень.

Такі висновки сформульовані у пункті 38 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17 (провадження № 12-127гс19).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 643/17966/14-ц (провадження № 14-203цс19) сформульовано висновки, що якщо судовий акт скасовано, то він не породжує жодних правових наслідків з моменту його ухвалення; у разі скасування незаконного судового рішення, на підставі якого з Державного реєстру іпотек виключено запис про обтяження, дія іпотеки підлягає відновленню з моменту вчинення первинного запису, який виключено на підставі незаконного рішення суду; це означає, що іпотека є дійсною з моменту внесення про неї первинного запису в Державний реєстр іпотек; договір іпотеки (права й обов`язки сторін) залишається чинним з моменту його первинної реєстрації в Державному реєстрі іпотек. Близькі за змістом висновки сформульовані також у постанові Верховного Суду України від 16 вересня 2015 року у справі № 6-1193цс15 та Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 10 травня 2018 року у справі № 643/18839/13-ц, від 23 січня 2019 року у справі № 643/12557/16-ц, від 13 березня 2019 року у справі № 643/19761/13-ц.

У постанові від 15 червня 2021 року в справі № 922/2416/17 Велика Палата Верховного Суду вирішила відступити шляхом конкретизації від висновку, викладеного у зазначених постановах.

Означена конкретизація висновків полягає у такому:

- скасоване судове рішення не породжує жодних правових наслідків з моменту його ухвалення, але його скасування саме по собі (тобто без встановлення інших обставин, що, зокрема, можуть підтверджувати недобросовісність дій, які були вчинені на підставі цього рішення) не є підставою для перегляду всіх юридичних фактів, що виникли, змінилися чи припинилися на підставі відповідного рішення;

- виключення відомостей про право іпотеки з відповідного державного реєстру на підставі судового рішення є не правовим наслідком такого рішення, а фактичною дією, вчиненою на підставі цього рішення;

- виключення відомостей про право іпотеки з відповідного Державного реєстру, зокрема, на підставі судового рішення не впливає на чинність іпотеки. Скасування того судового рішення, що мало наслідком внесення до Державного реєстру іпотек запису про припинення іпотеки, не відновлює дію останньої, оскільки іпотека зберігає чинність незалежно від відсутності певний час відомостей про неї у відповідному державному реєстрі;

- запис про іпотеку не може бути відновлений з моменту вчинення первинного запису, а вчиняється державним реєстратором повторно за наявності для цього підстав, передбачених законом, зокрема, договору іпотеки, а також судового рішення про визнання права іпотекодержателя;

- за відсутності в реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень (пункт 38 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17 за провадженням № 12-127гс19). За таких умов право іпотеки припиняється, відомості про іпотеку поновленню не підлягають, а позов про звернення стягнення на предмет іпотеки не підлягає задоволенню;

- при вирішенні таких спорів необхідно враховувати наявність чи відсутність обставин, які можуть свідчити про недобросовісність набувача майна, придбаного за відсутності в державному реєстрі відомостей про обтяження.

Разом з тим, згідно із частиною третьою статті 33 Закону України «Про іпотеку» № 898-IV звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Відповідно до частини третьої статті 36 Закону договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Також продаж предмета іпотеки іпотекодержателем будь-якій особі за договором купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону, може відбуватись на підставі рішення суду (частина перша статті 38 Закону).

Велика Палата Верховного Суду у пункті 61 постанови від 29 травня 2019 року у справі 310/11024/15-ц дійшла висновків, що звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом встановлення у рішенні суду права іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, визначеному статтею 38 Закону № 898-IV, можливе лише за умови, що сторони договору іпотеки не передбачили цей спосіб задоволення вимог іпотекодержателя у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя або в іпотечному застереженні, яке прирівнюється до такого договору за юридичними наслідками. Якщо ж сторони договору іпотеки передбачили такий спосіб задоволення вимог іпотекодержателя у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя або в іпотечному застереженні, позовна вимога про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом встановлення у рішенні суду права іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, визначеному статтею 38 цього Закону, є неналежним способом захисту.

Частина друга статті 36 Закону України «Про іпотеку», яка встановлює, що визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки означає, що у разі, якщо у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя сторони передбачили обидва, вказані у частині третій статті 36 Закону України «Про іпотеку», способи задоволення вимог іпотекодержателя (статті 37, 38 Закону України «Про іпотеку»), то їх наявність не перешкоджає іпотекодержателю застосувати: 1) судовий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом задоволення вимог іпотекодержателя у спосіб реалізації предмета іпотеки на прилюдних торгах; 2) позасудовий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі виконавчого напису нотаріуса.

Зазначені висновки також викладені у постанові Великої Палати Верхоного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 205/578/14-ц (провадження № 14-48цс19), у постановах Верховного Суду від 11 вересня 2019 року у справі № 642/2506/17, провадження № 61-478 св 19, від 16 вересня 2020 року у справі № 761/27919/16-ц, провадження № 61-5911св19, від 11 листопада 2020 року у справі № 468/2121/14-ц, провадження № 61-13761св19, від 12 листопада 2020 року у справі № 522/29619/13-ц, провадження № 61-22356св19 та в інших.

Як встановлено судом пунктом 29 договору іпотеки від 28 листопада 2007 року передбачено, що звернення стягнення на предмет іпотеки за вибором іпотекодержателя може бути здійснено у позасудовому порядку шляхом: переходу до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки, про що іпотекодержатель зобов`язаний письмово повідомити іпотекодавця; продажу предмету іпотеки будь-якій особі та будь-яким способом, в тому числі, на біржі, на підставі договору купівлі-продажу у порядку, визначеному статтею 38 Закону України «Про іпотеку», для чого іпотекодавець надає іпотекодержателю право укласти такий договір за ціною та на умовах, визначених на власний розсуд іпотекодержателя, і здійснити всі необхідні дії від імені іпотекодавця.

Таким чином, у задоволенні позову банку слід відмовити, оскільки ним обрано неналежний спосіб захисту своїх прав.

Аналогічного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 червня 2021 року в справі № 922/2416/17.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23).

Як вбачається з матеріалів справи, 10 квітня 2012 року Вищий господарський суд України постановою у справі № 5023/5991/11 скасував постанову Харківського апеляційного господарського суду від 08 листопада 2011 року та постанову Господарського суду Харківської області від 17 серпня 2011 року, а провадження у справі про банкрутство фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 припинив, оскільки висновки судів попередніх інстанцій про неспроможність боржника відновити свою платоспроможність та задовольнити вимоги кредиторів не інакше як через застосування ліквідаційної процедури є передчасними.

У випадку, якщо позивач вважає, що іпотека є та залишалася чинною, належним способом захисту було б звернення позивача з вимогою про визнання права іпотекодержателя стосовно іпотечного майна. Після набрання чинності рішенням суду у разі задоволення такого позову до відповідного державного реєстру має бути внесений запис про іпотекодержателя.

Як зазначено вище, при вирішенні спорів щодо прав на нерухоме майно необхідно враховувати наявність чи відсутність обставин, які можуть свідчити про недобросовісність набувача майна, придбаного з порушенням закону, оскільки від цього може залежати, зокрема, чинність чи припинення іпотеки.

Отже, саме у справі за належною вимогою (зокрема про визнання права іпотекодержателя) суд має врахувати наявність/відсутність обставин, які можуть свідчити про недобросовісність набувача майна, придбаного на аукціоні за відсутності в Державному реєстрі іпотек відомостей про обтяження. Відсутність у Державному реєстрі іпотек означених відомостей не може беззастережно свідчити про добросовісність особи, яка придбаває таке майно.

У справі про визнання права іпотекодержателя позивач не позбавлений права доводити недобросовісність кінцевого набувача предмета іпотеки.

Однак, у цій справі, зважаючи на обрання позивачем неналежного способу захисту прав, підстав для оцінки добросовісності набувачів предмета іпотеки не вбачається.

Доводи відповідача щодо пропуску банком строку позовної давності судова колегія не бере до уваги, оскільки позовна давність застосовується лише до обґрунтованих позовних вимог, однак у даному разі у задоволенні позову слід відмовити за безпідставністю у зв`язку з обранням неналежного способу захисту прав.

Згідно частини 4 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Частиною 4 статті 376 ЦПК України передбачено, що зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

Враховуючи вищевикладене колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції слід змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Оскільки суд апеляційної інстанції змінює судове рішення лише в частині мотивів його ухвалення, підстав для нового розподілу судових витрат немає.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст.374, ст.376, ст. ст. 381 384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» - задовольнити частково.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 02 липня 2020 року змінити, виклавши мотивувальну частину рішення в редакції цієї постанови.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді О. М. Хорошевський

В.Б. Яцина

Повний текст постанови складено 03 листопада 2021 року.