Справа №463/8349/21
Провадження №4-с/463/36/21
УХВАЛА

судового засідання

28 жовтня 2021 року Личаківський районний суд м. Львова

в складі: головуючого судді - Жовніра Г.Б.,

за участю секретаря судового засідання - Фурик Л.М.,

представника скаржника - Косендюка Я.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за скаргою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» про визнання бездіяльності державного виконавця та зобов`язання вчинити дії,

встановив:

скаржник 23.07.2021р. звернувся до суду із скаргою про визнання незаконною бездіяльності відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України щодо не зняття арештів та не припинення обтяжень і виключення записів про обтяження (накладення арешту) щодо майна ОСОБА_1 , зобов`язання відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України скасувати арешт щодо майна ОСОБА_1 , який накладений постановами про арешт майн боржника №50016821 від 01 березня 2016 року та №39235878 від 25 січня 2014 року, шляхом припинення обтяження та виключення записів про обтяження (накладення арешту) щодо майна ОСОБА_1 .

Скаргу мотивує тим, що рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 08.07.2011 у справі №2/1312/3022/11 з нього та ОСОБА_2 солідарно стягнуто на користь ПАТ «УкрСиббанк» борг в сумі 14663706,89 грн. за кредитними договорами №0, №0, №0, №0, №0, №0 із додатковими угодами від 09.09.2009 та 1820 грн. судових витрат. В подальшому, за договором факторингу від 20.04.2015, право вимоги за вказаними кредитними договорами перейшло до ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія». На підставі вказаного рішення суду, судом було видано виконавчий лист від 23.07.2013, який двічі скеровувався стягувачем на виконання у відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України. Щоразу, після відкриття виконавчого провадження, державним виконавцем виносилися постанови про арешт майна боржника від 25.01.2014 та 01.03.2016 у відповідних виконавчих провадженнях.

Однак, як у виконавчому провадженні №500168211, постановою від 03.03.2014, так і у виконавчому провадженні №39235878, постановою від 12.10.2017, державним виконавцем повернуто стягувачу виконавчий лист №2/1312/3022/11 від 23.07.2013. Останньою постановою, стягувачу встановлено строк для повторного пред`явлення виконавчого документу для виконання в строк до 12.10.2020. У зв`язку із відсутністю станом на 2021 рік виконавчих проваджень в Автоматизованій системі виконавчих проваджень щодо боржника ОСОБА_1 , він звернувся 08.07.2021 до відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України із заявою про зняття арешту на все майно, що йому належить, накладеного на підставі зазначених постанов. Однак, така заява була залишена без розгляду, станом на час подачі скарги жодної відповіді йому не надано.

Вважає таку бездіяльність заінтересованої особи протиправною, оскільки з аналізу законодавства випливає обов`язок виконавця скасувати арешт майна при повернення виконавчого документа. До того ж на час його звернення сплив строк для повторного пред`явлення виконавчого документу на виконання. В той же час, подальша наявність обтяження у вигляді арешту всього його майна порушує його майнові права на розпорядження, подальшого набуття у власність та володіння майном, а тому просить скаргу задоволити.

Дана скарга була передана відповідно до Протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23.07.2021 судді Жовніру Г.Б. та призначена до судового розгляду у відкритому судовому засіданні.

В процесі розгляду справи, долучено відповідь відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 03.09.2020 на адвокатський запит представника скаржника, про неможливість надання копій матеріалів виконавчого провадження №39235878 через їх знищення.

Крім цього, відділом примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України надано суду відзив на скаргу від 06.10.2021, яким вимоги скарги вважає безпідставними. На його переконання ні при першому, ні при повторному зверненні до виконання виконавчого документа, боржником не виконано рішення суду в повному обсязі. В той же час, у відповідності до ст.59 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено вичерпний перелік підстав зняття державним виконавцем арешту з майна та коштів боржника, серед яких відсутні підстави, на які посилається скаржник. А тому, в задоволенні скарги просить відмовити.

Також, заінтересованою особою ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» подано до суду 05.10.2021 письмові пояснення, згідно з якими вважає, що скарга не підлягає до задоволення з підстав того, що повернення виконавчого документу стягувачу, не є закінченням виконавчого провадження, оскільки не позбавляє стягувача права повторного пред`явлення виконавчого документа до виконання. Крім цього, посилаючись на аналіз змісту ст.ст.37,39,40 Закону України «Про виконавче провадження», правові висновки Верховного Суду за 2019 рік, зазначає про безпідставність висновків скаржника про обов`язок державного виконавця одночасного зняття арешту майна при поверненні виконавчого документу стягувачу, оскільки такий обов`язок у виконавця виникає лише при повернення виконавчого документа до суду.

В судовому засіданні представник скаржника ОСОБА_3 підтримав вимоги скарги, а також додаткові письмові пояснення від 27.10.2021, зазначив, що у відповідності до більш пізньої позиції Верховного Суду, висловленої у постанові від 27.03.2020, за результатами розгляду справи №817/928/17, арешт з майна боржника підлягав зняттю державним виконавцем при поверненні виконавчого документу стягувачеві. А тому позицію заінтересованої особи вважає безпідставною, а вимоги за скаргою доведеними.

Заінтересовані особи про час та місце розгляду скарги повідомлялися у встановленому законом порядку, явку своїх представників не забезпечили повторно, причин неявки в останнє судове засідання не повідомили, подали письмові пояснення по суті скарги, а тому, оскільки у відповідності до положень ст.450 ЦПК України, їх неявка не перешкоджає розгляду скарги, слід розглянути справу у їх відсутності.

Заслухавши пояснення представника скаржника, дослідивши матеріали скарги та докази в їх сукупності, суд дійшов до наступного висновку.

Як встановлено, із матеріалів скарги рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 08.07.2011 з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 солідарно стягнуто на користь ПАТ «УкрСиббанк» борг в сумі 14663706,89 грн. за кредитними договорами №0, №0, №0, №0, №0, №0 із додатковими угодами від 09.09.2009 та 1820 грн. судових витрат.

На підставі рішення суду, судом видано виконавчий лист від 23.07.2013, який стягувачем пред`явлено до виконання у відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України.

Постановою старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 07.08.2013 відкрито виконавче провадження №39235878 з виконання рішення суду про солідарне стягнення на користь ПАТ «УкрСиббанк» з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 боргу за кредитними договорами в сумі 14663706,89 грн.

Постановою старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 25.01.2014, в межах виконавчого провадження №39235878, накладено арешт на все майно, що належить боржнику ОСОБА_1 , у межах суми звернення стягнення 14656807,89 грн.

В подальшому, постановою старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 03.03.2014, у виконавчому провадженні №39235878, виконавчий документ виконавчий лист №2/1312/3022/11 виданий 23.07.2013 про солідарне стягнення з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ПАТ «УкрСиббанк» борг в сумі 14663706,89 грн. за кредитними договорами №0, №0, №0, №0, №0, №0 із додатковими угодами від 09.09.2009 та 1820 грн. судових витрат, повернуто стягувачу та встановлено строк для повторного пред`явлення виконавчого документу для виконання до 03.03.2015.

Встановлено, що 20.04.2015 між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» укладено договір факторингу №17, за умовами якого до останнього перейшло право вимоги за вказаними кредитними договорами.

Після цього, стягувачем повторно скеровано для виконання виконавчий лист №2/1312/3022/11 виданий 23.07.2013 у відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, на підставі якого головним державним виконавцем відділу винесено постанову від 03.02.2016 про відкриття виконавчого провадження №50016821.

В процесі здійснення виконавчого провадження №50016821, державним виконавцем винесено постанову від 01.03.2016, якою накладено арешт на все майно боржника ОСОБА_1 у межах суми звернення стягнення 14665526,89 грн.

Постановою від 12.10.2017 у виконавчому провадженні №50016821, головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України повернуто стягувачу виконавчий лист №2/1312/3022/11 виданий 23.07.2013 та встановлено строк для повторного пред`явлення для виконання в строк до 12.10.2020.

Згідно з заявою від 08.07.2021, направленою відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України через засоби поштового зв`язку «Укрпошта експрес» з оголошеною цінністю, скаржник просив зняти арешт з його майна, накладений зазначеними постановами державного виконавця від 25.01.2014 у виконавчому провадженні №39235878 та від 01.03.2016 у виконавчому провадженні №50016821. Однак, вказана заява залишена відділом примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України без відповідного реагування. Доказів про прийняття будь якого рішення на підставі вказаної заяви заінтересованою особою до суду не подано, про наявність таких не наведено жодної інформації у відзиві.

Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Зокрема відповідно до ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Частиною 3 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що у разі виявлення порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом, арешт з майна боржника знімається згідно з постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець.

При цьому частиною 4 такої визначено виключний перелік підстав для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини, а частиною 5 передбачено, що у всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду.

У пункті 24 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №6 від 7 лютого 2014 року «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» судам роз`яснено, що вимоги сторони виконавчого провадження про зняття арешту з майна розглядаються не у позовному провадженні, а як оскарження рішення державного виконавця в процесуальному порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України, оскільки є процесуальною дією державного виконавця.

Також відповідно до абз. 5 п. 1 та 5 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 3 червня 2016 року «Про судову практику у справах про зняття арешту з майна» на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби стороною виконавчого провадження може бути подана скарга, яка підлягає розгляду в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК, крім випадків, коли розгляд таких скарг відбувається за правилами іншого судочинства. У разі якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК, а якщо такі дії вчинялися при виконанні вироку суду щодо цивільного позову у кримінальному провадженні, то відповідна скарга підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства відповідно до вимог статті 181 Кодексу адміністративного судочинства України.

Аналогічну позицію викладено Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 28 жовтня 2020 року у справі №204/2494/20, відповідно до якої останній зокрема зазначив, що повернення державним виконавцем своєю постановою виконавчого документу стягувачу, не змінює характеру правовідносин та вимоги боржника про скасування арешту майна не можуть розглядатися у позовному провадженні, оскільки у такому випадку позивач одночасно має бути й відповідачем, так як його майно арештовано державним виконавцем і він є боржником за виконавчим провадженням, що є неможливим відповідно до вимог ст.ст. 42, 48, 175, 447 ЦПК України.

Як вбачається з матеріалів скарги, виконавчі провадження ВП №39235878 та ВП №50016821, в рамках яких було накладено арешт на усе майно ОСОБА_1 завершено, водночас при винесенні державним виконавцем Личаківського ВДВС ЛМУЮ постанов про завершення таких питання про скасування арешту майна не вирішувалось. Не вирішено воно було також і на підставі заяви скаржника, поданої до відділу виконавчої служби 08.07.2020. А тому, слід констатувати про обрання скаржником правильного способу захисту шляхом звернення до суду із скаргою на бездіяльність державного виконавця та зобов`язання вчинити певні дії.

Водночас, частиною 1 ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження» № 606-XIV від 21 квітня 1999 року, що діяла на час закриття виконавчого провадження №39235878 було передбачено, що у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 40 чинного Закону України «Про виконавче провадження», в редакції закону, що діяла на час закриття виконавчого провадження №50016821, у разі закінчення виконавчого провадження (крім офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, нестягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження.

В редакції норми, чинної на даний час, законодавець визначає, що у разі закінчення виконавчого провадження (крім закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, нестягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження.

При цьому, згідно з ч. 1 ст. 18 такого виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Зокрема відповідно до п. 1, 3 ч. 2 даної статті виконавець зокрема зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом, а також розглядати в установлені законом строки заяви сторін, інших учасників виконавчого провадження та їхні клопотання.

У відповідності до положень статті 41 Конституції України, право власності є непорушним. Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом і ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини та основних свобод людини 1950 року, ратифікованого Верховною Радою України 17 липня 1997 року (Закону № 475/97- ВР), визначено, що кожна фізична чи юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства та на умовах, які передбачені законом і загальними принципами міжнародного права.

У відповідності до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно з ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Як безспірно встановлено в ході судового розгляду скарги, строк для повторного пред`явлення для примусового виконання виконавчого листа №2/1312/3022/11, виданого Личаківським районним судом м. Львова 23 липня 2013 року, про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 , завершився 13 жовтня 2020 року, та на даний час у відділах державної виконавчої служби відсутні відкриті виконавчі провадження з примусового виконання такого.

При цьому, частиною 1 ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що виконавче провадження, щодо якого винесено постанову про його закінчення, не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.

Поточний стягувач за виконавчим листом №2/1312/3022/11, виданим 23 липня 2013 року Личаківським районним судом м. Львова, ТзОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» будь якої інформації про наявність відкритих виконавчих проваджень щодо примусового виконання рішення Личаківського районного суду м. Львова від 08.07.2011 суду не надав.

Також з Автоматизованої системи виконавчого провадження Міністерства юстиції України станом на день розгляду скарги вбачається, що відносно ОСОБА_1 відсутні відомості про наявні відкриті щодо нього виконавчі провадження.

З врахуванням наведеного, на даний час відсутні законні підстави для продовження арешту нерухомого майна ОСОБА_1 як боржника за вказаним вище виконавчим листом.

Відтак враховуючи те, що ОСОБА_1 є стороною виконавчих проваджень, в рамках яких державними виконавцями відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України було накладено арешт на його нерухоме майно, однак на даний час вказані виконавчі провадження завершено, при завершенні таких питання скасування вказаного арешту вирішено не було, як і не вирішено при подачі скаржником заяви від 08.07.2021, що порушує право ОСОБА_1 на розпорядження його майном, при цьому на даний час відсутні відкриті виконавчі провадження про примусове стягнення з останнього заборгованості за виконавчим листом №2/1312/3022/11, виданим 23 липня 2013 року, відтак суд приходить до висновку, що дана скарга є обґрунтованою та відповідно до ч. 2 ст. 451 ЦПК України оскаржувану бездіяльність відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України слід визнати незаконною та зобов`язати даний орган скасувати арешт щодо нерухомого майна ОСОБА_1 , який накладений постановами про арешт майна боржника від 25.01.2014 та від 01.03.2016 у виконавчих провадженнях №39235878, №50016821 відповідно, шляхом припинення обтяжень та виключення записів про обтяження (накладення арешту) щодо майна ОСОБА_1 , наявних в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

При цьому, послання заінтересованої особи про відсутність можливості зняття арешту у випадку повернення виконавчого документа стягувачу в силу вимог ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження» № 606-XIV від 21 квітня 1999 року, а також ст. 40 чинного Закону України «Про виконавче провадження», суд до уваги не приймає виходячи із правової позиції Верховного Суду, висловленій у постанові від 27.03.2020 у справі №817/928/17.

Так, Верховний Суд, аналізуючи положення статей 30, 47-50 Закону України «Про виконавче провадження», пункту 3.17 Інструкції про проведення виконавчих дій, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 2 квітня 2012 року №512/5 вказав, що незняття відповідачем арешту з майна боржника у виконавчому провадженні при поверненні виконавчого документа стягувачеві є протиправною бездіяльністю органу державної виконавчої служби і порушене право позивача підлягає захисту шляхом зобов`язання відповідача зняти арешт з нерухомого майна позивача.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст.247, 447, 450, 451 ЦПК України, суд

постановив:

скаргу ОСОБА_1 задоволити.

Визнати незаконною бездіяльність Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України щодо не зняття арешту з майна боржника ОСОБА_1 у виконавчих провадженнях №39235878 та №50016821, та не припинення обтяжень і виключення записів про обтяження (накладення арешту) щодо майна ОСОБА_1 .

Зобов`язати Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України скасувати арешт щодо нерухомого майна ОСОБА_1 , який накладений постановами про арешт майна боржника у виконавчому провадженні №439235878 від 25 січня 2014 року та №50016821 від 01 березня 2016 року, шляхом припинення обтяження та виключення записів про обтяження (накладення арешту) щодо майна ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ).

Ухвала суду складена та підписана суддею 28 жовтня 2021 року.

У відповідності до вимог ст. 453 ЦПК України, роз`яснити Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України обов`язок повідомити суд і скаржника про виконання ухвали не пізніше ніж у 10-денний строк з дня її одержання.

Ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення (складення).

Ухвала може бути оскаржена протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення до Львівського апеляційного суду через Личаківський районний суд м. Львова.

Повне найменування (ім`я) учасників справи та їх місце проживання (місцезнаходження):

Скаржник: ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової кратки платника податків НОМЕР_1 .

Заінтересовані особи: Відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, місцезнаходження: 01001, м. Київ, вул. Архітектора Городецького, 13, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України 00015622;

Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія», місцезнаходження: 04112, м. Київ, вул. Авіаконструктора Ігоря Сікорського, 8, поверх 6, офіс 32, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України 3875023.

Суддя Г.Б. Жовнір