Ухвала

Іменем України

28 жовтня 2021 року

м. Київ

справа № 766/17787/17

провадження № 61-15198ск21

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Мартєва С. Ю.,

розглянув касаційну скаргу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб

на постанову Херсонського апеляційного суду від 17 серпня 2021 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Златобанк» Славкіної Марини Анатоліївни, третя особа - Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, про зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом

до Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб

на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Златобанк» (далі - ПАТ «Златобанк») Славкіної М. А., третя особа - Фонд гарантування вкладів фізичних осіб (далі - ФГВФО), про зобов`язання вчинити певні дії.

Позовна заява мотивована тим, що згідно з договором поточного рахунку від 27 листопада 2014 року, укладеного між ОСОБА_1

та ПАТ «Златобанк», на ім`я позивача було відкрито поточний рахунок

№ НОМЕР_1 , на який Приватним підприємством «Віатранс»

(далі - ПП «Віатрас») на виконання договору позики зараховано грошові кошти. Станом на 13 лютого 2015 року залишок на рахунку складав

191 984 грн.

На підставі постанови Правління Національного банку України (далі - НБУ) від 13 лютого 2015 року № 105 «Про віднесення ПАТ «Златобанк» до категорії неплатоспроможних - виконавчою дирекцією ФГВФО прийнято рішення від 13 лютого 2015 року № 30 щодо запровадження тимчасової адміністрації в ПАТ «Златобанк». Тимчасову адміністрацію в банку запроваджено з 14 лютого 2015 року.

08 квітня 2015 року Уповноваженою особою ФГВФО на ліквідацію

ПАТ «Златобанк» Славкіною М. А. прийнято наказ № 164/1 «Про затвердження переліку нікчемних транзакцій та правочинів», яким визнано нікчемними транзакції та правочини (договору), через яких зазначено транзакцію від 27 листопада 2014 року щодо зарахування на поточний рахунок № НОМЕР_1 у ПАТ «Златобанк» на користь ОСОБА_1 грошових коштів, залишок на рахунку 191 984 грн.

На виконання вимог Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», згідно з оголошенням ФГВФО від 19 травня 2015 року, ФГВФО з 20 травня 2015 року розпочав виплати коштів вкладникам даного банку.

На звернення позивача, останній отримав відповідь про те, що ФГВФО

не включив його до реєстру вкладів, у зв`язку із здійсненням відповідачем на підставі частини другої статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» перевірки правочинів щодо зарахування коштів на поточні рахунки позивача.

Посилаючись на те, що ФГВФО так і не надав інформацію щодо позивача як вкладника, який має право на гарантовану суму відшкодування коштів за вкладом, ОСОБА_1 просив суд зобов`язати Уповноважену особу ФГВФО на ліквідацію ПАТ «Златобанк» Славкіну М. А. подати до ФГВФО додаткову інформацію щодо ОСОБА_1 як вкладника, який має право на гарантовану суму відшкодування коштів за вкладом в ПАТ «Златобанк» в розмірі 191 984 грн за рахунок ФГВФО.

Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 16 червня 2021 року провадження у справі за позовом ОСОБА_1

до Уповноваженої особи ФГВФО на ліквідацію ПАТ «Златобанк», третя

особа - ФГВФО, про зобов`язання вчинити певні дії, закрито.

Роз`яснено позивачу, що спірні правовідносини підлягають розгляду

в порядку адміністративного судочинства.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що спір не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, а відноситься до компетенції адміністративних судів України.

Постановою Херсонського апеляційного суду від 17 серпня 2021 року ухвалу Херсонського міського суду Херсонської області від 16 червня 2021 року скасовано, справу передано для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що, закриваючи провадження у справі, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що спір не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, а відноситься до компетенції адміністративних судів України. Проте, не звернув уваги на те, що позивач вже звертався з такими ж позовними вимогами до адміністративного суду. Однак, зміна судової практики щодо юрисдикційної підсудності спорів стосовно формування переліку вкладників, які мають право на гарантоване державою відшкодування коштів за вкладами за рахунок ФГВФО та затвердження реєстру вкладників для здійснення гарантованих виплат, з урахуванням вищенаведених обставин, звернень до суду адміністративної та господарської юрисдикції, не може стати для позивача перешкодою у розгляді його позову, заявленого у жовтні 2017 року, враховуючи також те, що з цього часу він мав очікувані сподівання на розгляд його позову, а не закриття провадження у справі через три з половиною роки.

У касаційній скарзі ФГВФО просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції та залишити в силі ухвалу суду першої інстанції, посилаючись на порушення судами норм процесуального права.

Як на підставу касаційного оскарження судових рішень заявник посилається на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України

(суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку).

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку ухвали суду першої інстанції, вказані у пунктах 3, 6, 7, 15, 16, 22, 23, 27, 28, 30, 32 частини першої статті 353 цього Кодексу, після їх перегляду в апеляційному порядку.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких підстав.

Встановлено, що 27 листопада 2014 року між ОСОБА_1

та ПАТ «Златобанк» укладено договір поточного рахунку, відповідно до умов якого позивачу відкрито поточний рахунок № НОМЕР_1 , на який

ПП «Віатранс» на виконання договору позики у цей же день зараховано грошові кошти.

Відповідно до постанови Правління НБУ від 12 травня 2015 року № 310 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «Златобанк» виконавчою дирекцією ФГВФО прийнято рішення від 13 травня 2015 року № 99 «Про початок процедури ліквідації АБ «Златобанк» та призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію банку», згідно з яким було розпочато процедуру ліквідації АБ «Златобанк» та призначено уповноваженою особою Фонду

на ліквідацію АБ «Златобанк» Славінського В. І., період з 13 травня 2015 до 12 травня 2016, включно.

03 червня 2015 року ОСОБА_1 отримав відповідь від ФГВФО про те, що ФГВФО не включив ОСОБА_1 до реєстру вкладників, у зв`язку із здійсненням відповідачем на підставі частини другої статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» перевірки правочинів щодо зарахування коштів на поточному рахунку ОСОБА_1 .

З цього часу ОСОБА_1 розпочав звернення до судів за захистом свого порушеного права вкладника.

Із змісту частини другої статті 124 Конституції України щодо поширення юрисдикції на всі правовідносини, що виникають у державі, випливає, що кожен із суб`єктів правовідносин у разі виникнення спору може звернутися до суду за його вирішенням.

Також суди встановили, що ухвалою Херсонського окружного адміністративного суду від 03 серпня 2016 року провадження у адміністративній справі № 821/3518/15-а за позовом ОСОБА_1 до Уповноваженої особи ФГВФО на ліквідацію ПАТ «Златобанк»

Славінського В. І., ФГВФО про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, закрито. Роз`яснено позивачу, що повторне звернення з такою самою позовною заявою не допускається. Зазначено про розгляд справи в порядку господарського судочинства. Судове рішення набрало законної сили.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 21 вересня 2016 року у прийнятті позовної заяви ОСОБА_1 до Уповноваженої особи ФГВФО на ліквідацію ПАТ «Златобанк» Славінського В. І., третя особа - ФГВФО, про визнання протиправним рішення та зобов`язання вчинити дії, відмовлено (справа № 910/17215/16). Зазначено про непідвідомчість спору господарським судам. Судове рішення набрало законної сили.

13 жовтня 2017 року ОСОБА_1 звернувся до Херсонського міського суду Херсонської області з позовом Уповноваженої особи ФГВФО

на ліквідацію ПАТ «Златобанк» Славінського В. І., третя особа - ФГВФО,

в якому просивзобов`язати Уповноважену особу ФГВФО на ліквідацію

ПАТ «Златобанк» Славкіну М. А. подати до ФГВФО додаткову інформацію щодо ОСОБА_1 як вкладника, який має право на гарантовану суму відшкодування коштів за вкладом в ПАТ «Златобанк» в розмірі 191 984 грн, за рахунок ФГВФО.

Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 17 жовтня

2017 року відмовлено у відкритті провадження у вищевказаній справі. Роз`яснено, що позивачу необхідно звернутись до суду з позовом в порядку адміністративного судочинства за захистом своїх порушених прав.

Постановою Апеляційного суду Херсонської області від 26 грудня 2017 року ухвалу Херсонського міського суду Херсонської області скасовано, справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 16 червня 2021 року провадження у вищевказаній справі закрито.

Роз`яснено позивачу, що спірні правовідносини підлягають розгляду

в порядку адміністративного судочинства.

Постановою Херсонського апеляційного суду від 17 серпня 2021 року ухвалу Херсонського міського суду Херсонської області від 16 червня 2021 року скасовано, справу передано для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно зі статтею 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною першою статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 підставою звернення до суду за захистом своїх порушених прав зазначав, що ФГВФО так і не надав інформацію щодо позивача як вкладника, який має право на гарантовану суму відшкодування коштів за вкладом.

Відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Пунктом 1 частини першої статті 4 КАС України визначено, що адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними під час здійснення владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

Правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду, порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами встановлюються Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Цим Законом також регулюються відносини між Фондом, банками, НБУ, визначаються повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків. Цей Закон є спеціальним у регулюванні спірних правовідносин.

Відповідно до пункту 17 частини першої статті 2 Законом України

«Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» уповноважена особа Фонду - це працівник Фонду, який від імені Фонду та в межах повноважень, передбачених цим Законом та/або делегованих Фондом, виконує дії із забезпечення виведення банку з ринку під час здійснення тимчасової адміністрації неплатоспроможного банку та/або ліквідації банку.

За змістом статті 3 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Фонд є установою, що виконує спеціальні функції у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків у випадках, встановлених цим Законом. Фонд є юридичною особою публічного права, має відокремлене майно, яке є об`єктом права державної власності і перебуває у його господарському віданні.

Згідно із частиною першою статті 4 вказаного Закону основним завданням Фонду є забезпечення функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку.

Для цього Фонд наділено відповідними функціями, визначеними частиною другою статті 4 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», серед яких, зокрема: ведення реєстру учасників Фонду; здійснення заходів щодо організації виплат відшкодувань за вкладами в разі прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку; здійснення заходів щодо інформування громадськості про функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, захисту прав та охоронюваних законом інтересів вкладників.

У постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 461/2035/17 (провадження № 14-552цс19) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що за змістом наведених правових норм Фонд є державною спеціалізованою установою, юридичною особою публічного права, що виконує функції державного управління у сфері гарантування вкладів фізичних осіб. Уповноважена особа Фонду в цьому випадку виконує від імені Фонду делеговані ним повноваження щодо гарантування вкладів фізичних осіб, а тому спір стосовно формування переліку вкладників, які мають право на гарантоване державою відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду,

та затвердження реєстру вкладників для здійснення гарантованих виплат

є публічно-правовим та належить до юрисдикції адміністративних судів.

Схожі за змістом висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду

у постановах від 18 квітня 2018 року у справі № 813/921/16 (провадження

№ 11-126апп18), від 23 травня 2018 року у справі № 820/3770/16 (провадження № 11-409апп18), від 13 березня 2019 року у справі

№ 554/22/18 (провадження № 14-81цс19), від 06 червня 2018 року у справі № 727/8505/15-ц (провадження № 14-180цс18), від 19 червня 2019 року

у справі № 752/17889/17-ц (провадження № 14-239цс19) та від 15 січня

2020 року у справі № 334/452/18 (провадження № 14-527цс19).

Заявлені позивачами позовні вимоги, які за своєю природою випливають зі спору щодо правильності нарахування та виплати ФГВФО коштів за відповідним вкладом в межах гарантованої суми відшкодування, є вимогами саме до ФГВФО, що підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Отже, спір стосовно права фізичної особи на відшкодування за вкладом за рахунок коштів Фонду у сумі, що не перевищує 200 000 грн (якщо адміністративна рада Фонду згідно з пунктом 17 частини першої

статті 9 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» не прийняла рішення про збільшення граничної суми такого відшкодування), є публічно-правовим і пов`язаний із виконанням Фондом владної управлінської функції з організації виплати цього відшкодування. А тому такий спір має розглядатися за правилами адміністративного судочинства.

Скасовуючи ухвалу суду першої інстанції та направляючи справу для продовження розгляду до суду першої інстанції, апеляційний суд виходив з того, що відповідно до пункту 4 частини першої статті 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

У справі, яка переглядається, позивач, звертаючись до суду з позовом, просив зобов`язати Уповноважену особу ФГВФО на ліквідацію

ПАТ «Златобанк» Славкіну М. А. подати до ФГВФО додаткову інформацію щодо ОСОБА_1 як вкладника, який має право на гарантовану суму відшкодування коштів за вкладом в ПАТ «Златобанк» в розмірі 191 984 грн за рахунок ФГВФО.

У статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод

закріплено принцип доступу до правосуддя.

Статтею 13 Конвенції гарантовано, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Під доступом до правосуддя згідно зі стандартами Європейського суду з прав людини вважають здатність особи безперешкодно отримати судовий захист як доступ до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів. При цьому суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Надаючи правову оцінку належності обраного заінтересованою особою способу захисту, суди повинні зважати і на його ефективність в контексті статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Так, у рішенні від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Сполученого Королівства» Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, Суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Аналіз наведеного дає підстави для висновку, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Оскільки положення Конституції України мають вищу юридичну силу

(статті 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушене цивільне право чи інтерес підлягає судовому захисту у спосіб, який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких здійснюється поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок щодо нього, суди мають ураховувати його ефективність. Це означає лише те, що вимога про захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, а також забезпечувати поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Частиною першою статті 5 ЦПК України визначено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду

від 30 червня 2021 рокуу справі № 742/3238/1 (провадження № 61-15938св19).

Порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Ціль Конвенції - гарантувати кожній фізичній або юридичній особі гарантовано право на розгляд судом протягом розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також, справи про адміністративне правопорушення, у якій вона є стороною. У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики Європейського суду з прав людини включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (рішення у справі «Кутіч проти Хорватії», заява № 48778/99).

Право на доступ до суду має «застосовуватися на практиці та бути ефективним» (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Белле проти Франції» від 04 грудня 1995 року). Для того, щоб право на доступ було ефективним, особа «повинна мати реальну можливість оскаржити дію, що порушує його права» (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Белле проти Франції» від 04 грудня 1995 року та «Нун`єш Діаш проти Португалії» від 10 квітня 2003 року).

Суворе трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) можуть позбавити заявників права на звернення до суду (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Перес де Рада Каванил`ес проти Іспанії» від 28 жовтня 1998 року).

Апеляційним судом встановлено, що позивач вже звертався з вказаними позовними вимогами до адміністративного суду.

Зміна судової практики щодо юрисдикційної підсудності спорів стосовно формування переліку вкладників, які мають право на гарантоване державою відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду та затвердження реєстру вкладників для здійснення гарантованих виплат, з урахуванням вищенаведених обставин звернень до суду адміністративної та господарської юрисдикції, не може стати для ОСОБА_1 перешкодою у розгляді його позову, заявленого у жовтні 2017 року, враховуючи також те, що з цього часу він мав очікувані сподівання на розгляд його позову.

В касаційній скарзі ФГВО посилається на неврахування апеляційним судом висновків, які були викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 18 квітня 2018 року у справі № 813/921/16 (провадження

№ 11?126апп18), від 23 травня 2018 року у справі № 820/3770/16 (провадження № 11-409апп18), від 06 червня 2018 року у справі

№ 727/8505/15-ц (провадження № 14-180цс18), від 23 січня 2019 року у справі № 285/489/18-ц (провадження № 14-470цс18), від 10 квітня 2019 року у справі № 761/10730/18 (провадження № 14-116цс19).

В зазначених постановах Верховного Суду викладений висновок про те, що Фонд є державною спеціалізованою установою, що виконує функції державного управління у сфері гарантування вкладів фізичних осіб, уповноважена особа Фонду в цьому випадку виконує від імені Фонду делеговані ним повноваження щодо гарантування вкладів фізичних осіб, а тому спір стосовно формування переліку вкладників, які мають право на гарантоване державою відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду, та затвердження реєстру вкладників для здійснення гарантованих виплат є публічно-правовим і належить до юрисдикції адміністративних судів.

Посилання в касаційній скарзі про неврахування апеляційним судом висновків, які були викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 18 квітня 2018 року у справі № 813/921/16 (провадження

№ 11?126апп18), від 23 травня 2018 року у справі № 820/3770/16 (провадження № 11-409апп18), від 06 червня 2018 року у справі

№ 727/8505/15-ц (провадження № 14-180цс18), від 23 січня 2019 року у справі № 285/489/18-ц (провадження № 14-470цс18), від 10 квітня 2019 року у справі № 761/10730/18 (провадження № 14-116цс19) у даній справі не мають правового значення, з огляду на те, як колегією вже зазначено вище, що апеляційний суд при вирішенні спору врахував зміну судової практики щодо юрисдикційної підсудності правовідносин такої категорії, врахував також і наявність рішень судів господарської та адміністративної юрисдикцій про відмову у прийнятті аналогічної позовної заяви ОСОБА_1 , та обґрунтовано вказав на необхідність дотримання принципу доступу до правосуддя, закріплений у статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, який гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом.

Враховуючи вищевказані обставини, апеляційний суд обґрунтовано направив справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 394 ЦПК України, одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).

Частиною четвертою статті 394 ЦПК України визначено, що у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Відповідно до частини п`ятої, шостої статті 394 ЦПК України питання про відкриття касаційного провадження у випадку, передбаченому частиною четвертою цієї статті, вирішує колегія суддів у складі трьох суддів.Ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

Оскільки правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення, тому колегія суддів вважає, що касаційна скарга є необґрунтованою та у відкритті касаційного провадження слід відмовити.

Керуючись частинами четвертою, шостою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за позовом ОСОБА_1 до Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Златобанк» Славкіної Марини Анатоліївни, третя особа - Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, про зобов`язання вчинити певні дії,

за касаційною скаргою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб

на постанову Херсонського апеляційного суду від 17 серпня 2021 року, відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: І. М. Фаловська

С. О. Карпенко

С. Ю. Мартєв