Номер провадження 22-ц/804/2678/21
ДОНЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 листопада 2021 року

м. Бахмут

справа № 234/16216/20

провадження № 22-ц/804/2678/21

Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ :

головуючого Хейло Я.В.,

суддів Мірути О.А., Тимченко О.О.,

при секретарі Цимбал Д.А.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Донецького апеляційного суду в місті Бахмут цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Краматорського міського суду Донецької області від 16 серпня 2021 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа ОСОБА_4 про переведення прав та обов`язків покупця за договором купівлі-продажу та визнання права власності (суддя Лебединець Г.С.), ухваленого в приміщенні суду в місті Краматорськ Донецької області, -

ВСТАНОВИВ:

КОРОТКИЙ ЗМІСТ ПОЗОВНИХ ВИМОГ

ОСОБА_1 у грудні 2020 року звернувся до Краматорського міського суду Донецької області з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа ОСОБА_4 , про переведення прав та обов`язків покупця за договором купівлі-продажу та визнання права власності.

Позов мотивовано тим, що на підставі свідоцтва про право власності, виданого 13.05.1996 року Органом приватизації міськвиконкому йому та його дружині ОСОБА_5 належала кв. АДРЕСА_1 .

31.08.2009 року шлюб між ними був розірваний та дружина виїхала із квартири. Наприкінці 2012 року йому стало важко підійматися на четвертий поверх до своєї квартири та він вирішив придбати собі будинок.

Питанням пошуку житла займалися його донька - відповідач ОСОБА_2 та її чоловік - відповідач ОСОБА_3 . На початку березня 2013 року відповідач ОСОБА_3 повідомив про намір його колеги продати будинок за адресою АДРЕСА_2 та він вирішив придбати вказаний будинок. Оскільки на той час він мав довірливі відносини із відповідачем ОСОБА_3 , то запропонував останньому, що купує будинок собі для проживання, однак при цьому, щоб в подальшому не витрачати грошей на переоформлення спадщини, одразу здійснює оформлення будинку на доньку - ОСОБА_2

27.03.2013 року в нотаріальній конторі був укладений договір купівлі-продажу будинку за адресою: АДРЕСА_2 , та договір купівлі-продажу земельної ділянки за вказаною адресою. Покупцем за вказаним договором виступила його донька - відповідач ОСОБА_2 . Вказаний будинок був придбаний за його особисті кошти, оскільки він робив заощадження, зберігав кошти на банківських рахунках та отримував по них відсотки. Крім заощаджень він також отримав кошти від продажу спільного з колишньою дружиною майна - кв. АДРЕСА_1 . Вказана квартира була продана за 59 120 грн. Кошти від продажу цього майна він отримав в повному обсязі, оскільки між ним та його колишньою дружиною існувала про це відповідна домовленість. Грошові кошти в сумі 59 120 грн. та 12 000 доларів США від передав відповідачу ОСОБА_3 із того розрахунку, що частина грошей піде на придбання та переоформлення будинку, а частина на проведення ремонту. Практично одразу після придбання будинку, він переїхав до будинку та 10.12.2013 року зареєструвався у ньому. Таким чином фактично він є покупцем будинку та земельної ділянки, будинок придбав для себе за особисті кошти, оскільки доходи відповідачів були мінімальними та вони не мали можливості придбати будинок за власні кошти.

В 2019 році йому стало відомо, що його зять - відповідач ОСОБА_3 вирішив розлучитися з ОСОБА_2 та звернувся до суду із позовом про поділ майна, а саме будинку, який він (позивач) придбав та в якому мешкає на даний час. З цього часу, на думку позивача, порушене його право, як фактичного покупця житлового будинку та він вимушений звернутися до суду за захистом своїх прав.

Просив перевести права та обов`язки покупця за договорами купівлі-продажу жилого будинку в АДРЕСА_2 та земельної ділянки за вказаною адресою з ОСОБА_2 на ОСОБА_1 , визнавши його покупцем даного майна та визнати за ним, ОСОБА_1 право власності на придбане майно.

КОРОТКИЙ ЗМІСТ РІШЕННЯ СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ

Рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 16 серпня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

КОРОТКИЙ ЗМІСТ ВИМОГ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ

У апеляційній скарзі позивач просить оскаржуване рішення скасувати, ухвалити нове, яким позов задовольнити.

УЗАГАЛЬНЕННЯ ДОВОДІВ ОСОБИ, ЯКА ПОДАЛА АПЕЛЯЦІЙНУ СКАРГУ

В апеляційній скарзі позивач посилається на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неповноту встановлення обставин справи.

Зазначає, що за договором купівлі-продажу жилого будинку з допоміжними будівлями, обов`язки покупця, а саме прийняти товар та сплатити за нього певну грошову суму виконала не ОСОБА_2 , а він. Дані обставини підтверджує відповідач ОСОБА_2 .

Судом не прийнято до уваги показання свідків та письмові докази про фінансовий стан відповідачів у справі, а саме те, що їх доходи не дозволили б їм купити спірний будинок.

Посилається на статтю 655 ЦК України та зазначає, що за звичаями ділового обороту покупець має сплатити ціну товару за власний рахунок, якщо інше не передбачено домовленістю сторін договору або покупецем та іншою особою.

УЗАГАЛЬНЕННЯ ДОВОДІВ ТА ЗАПЕРЕЧЕНЬ ІНШІХ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

ОСОБА_3 подано відзив на апеляційну скаргу, в якому він зазначає, що з рішення суду він повністю погоджується, просив залишити його без змін, апеляційну скаргу - без задоволення.

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, причину неявки суду не повідомив, про день та час розгляду справи повідомлений належним чином.

Відповідно до ст.128 ЦПК України судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик.

У разі ненадання учасниками процесу інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається: фізичним особам, які не мають статусу підприємців,- за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку.

Днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду.

З матеріалів справи вбачається, що позивач зазначив у позові та апеляційній скарзі, що зареєстрований та мешкає у місці АДРЕСА_2 .

Як вбачається з поштового повідомлення про вручення його судової повістки від 22 жовтня 2021 року про виклик до апеляційного суду на 10 годину 3 листопада 2021 року, судова повістка вручена не була через відсутність позивача за зазначеною ним адресою.

Відповідно до ст.131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання.

Судом встановлено, що за зазначеною у позові адресою позивач відсутній, іншу адресу або причини неявки у судове засідання апеляційному суду не повідомив, а отже відповідно до наведених вище вимог закону належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи та суд вважає можливим розглянути справу у його відсутність.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилась, причину не повідомила, про день та час розгляду справи повідомлена належним чином.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з`явився, причину не повідомив, про день та час розгляду справи повідомлений належним чином.

Третя особа ОСОБА_4 в судове засідання не з`явився, причину не повідомив, про день та час розгляду справи повідомлений належним чином.

Відповідно до частини 2 статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Представник відповідача - ОСОБА_3 - адвокат Гур`єва М.А. проти доводів апеляційної скарги заперечувала, просила її відхилити, рішення суду залишити без зміни та стягнути на користь відповідача ОСОБА_3 витрати на правову допомогу у суді апеляційної інстанції 4000 гривень.

ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ

Згідно договору купівлі-продажу жилого будинку від 27.03.2013 року ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , придбала жилий будинок в АДРЕСА_2 вартістю 90220грн.

Згідно договору купівлі-продажу земельної ділянки від 27.03.2013 року ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 придбала також і земельну ділянку в АДРЕСА_2 вартістю 20144 грн.

ОСОБА_2 з 10.10.2000 року перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 .

Згідно нотаріально посвідченої заяви про згоду від 27.03.2013 року, ОСОБА_3 надав згоду на купівлю дружиною ОСОБА_2 на її ім`я та на умовах за її розсудом та на спільні кошти жилого будинку та земельної ділянки в АДРЕСА_2 .

ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

Апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення.

МОТИВИ З ЯКИХ ВИХОДИВ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД, ТА ЗАСТОСОВАНІ НОРМИ ПРАВА

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з частиною першою, другою та п`ятою стаття 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам закону оскаржуване судове рішення відповідає.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги є необгрунтованими.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з такими висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції, згідно договору купівлі-продажу жилого будинку від 27.03.2013 року ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (яка з 10.10.2000 року перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 ) придбала жилий будинок в АДРЕСА_2 вартістю 90220 грн. (а.с.15)

Згідно договору купівлі-продажу земельної ділянки від 27.03.2013 року ОСОБА_2 також придбала земельну ділянку в АДРЕСА_2 вартістю 20144 грн.(а.с. 16).

Згідно нотаріально посвідченої заяви про згоду від 27.03.2013 року, ОСОБА_3 надав згоду на купівлю дружиною ОСОБА_2 на її ім`я та на умовах за її розсудом та на спільні кошти жилого будинку та земельної ділянки в АДРЕСА_2 , нерухомість є спільною власністю та укладання договору про придбання житлового будинку та земельної ділянки відповідає їх спільному волевиявленню (а.с. 66).

З матеріалів справи вбачається, що позивачем ОСОБА_1 на підтвердження позовних вимог про переведення на нього прав та обов`язків покупця за договорами від 27.03.2013 року суду надано копію договору купівлі-продажу квартири від 20.03.2013 року відповідно до якого ОСОБА_1 та ОСОБА_5 продали кв. АДРЕСА_1 за ціною 59 120,00 грн. (а.с. 17); виписки з особових рахунків в АТ КБ «Приватбанк» (а.с. 20-23).

Як вбачається зі змісту договорів від 27 березня 2013 року вартість житлового будинку складає 90220 гривень, вартість земельної ділянки 20144 грн. (а.с.15-17).

Відповідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав свобод чи законних інтересів.

Звертаючись до суд з позовом за захистом свого права позивач посилався на ст.ст.215,217 229 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до пункту 4.2 глави 1 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, при посвідченні правочинів щодо розпорядження спільним майном подружжя, якщо документ, що посвідчує право власності, оформлений на ім`я одного з подружжя, нотаріус вимагає письмову згоду іншого з подружжя. Справжність підпису другого з подружжя на заяві про таку згоду має бути нотаріально засвідчена.

Конструкція статті 60 СК України передбачає застосування презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Особа, яка вважає себе власником цього майна має в суді довести правові підстави недійсності такого правочину в частині покупця та надати належні докази придбання майна за її особисті кошти.

Відповідно до частини 1 статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

За своєю суттю договір купівлі-продажу передбачає для однієї сторони право отримання предмета купівлі-продажу у власність та зобов`язання сплатити його покупну ціну, а для другої сторони право на отримання ціни та обов`язок передати предмет договору наступному власнику.

Крім того, покупець може домовитись з іншою особою про придбання власності за її рахунок з наступним відшкодуванням цій особі витрат.

Отже, за звичаями ділового обороту презюмується, що предмет договору належить продавцю та переходить у власність покупця, якщо інше не передбачено домовленістю сторін, та покупець має сплатити ціну за власний рахунок, якщо інше не передбачено домовленістю сторін договору або покупцем та іншою особою.

Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Положеннями ст. 217 ЦК України визначено, що недійсність окремої частини правочину не має наслідків недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був вчинений без включення до нього недійсної частини.

Якщо при вирішенні позову про визнання договору купівлі-продажу недійсним з підстав, що насправді покупцем є інша особа, суд встановить, що фактично майно було придбано за кошти іншої особи і для неї та що інших підстав для визнання цієї угоди недійсною немає, вказаний договір визнається недійсним лише в частині, що стосується покупця, і покупцем за цим договором визнається особа, за рахунок коштів якої і для якої фактично укладався цей договір.

Відповідно до ч.1 ст.229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін.

Тлумачення статей 16, 203, 215 ЦК України свідчить, що для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: по-перше, пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; по-друге, наявність підстав для оспорення правочину; по-третє, встановлення чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці.

Аналіз чинного цивільного законодавства свідчить про те, що переведення прав та обов`язків покупця за договором купівлі продажу нерухомого майна можливо або в порядку та на підставі ст.362 ЦК України (переважне право купівлі частки майна у праві спільної часткової власності ), яка не поширюється на спірні правовідносини або у разі визнання договору недійсним в частині прав та обов`язків покупця.

Рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 09.10.2020 року у справі № 234/20182/19 відмовлено в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу домоволодіння недійсним з підстав, визначених ст.215 ЦК України. Рішення набрало законної сили 17.11.2020 року. (а.с. 41-45).

Звертаючись до суду з вказаним позовом позивач вимог щодо недійсності спірного правочину з інших правових підстав не заявляв, просив суд перевести на нього права та обов`язки покупця за договором купівлі-продажу, оскільки вважає, що саме він є покупцем за цим договором, будинок було придбано за його власні кошти та відповідно він є власником будинку.

Згідно зі статтями 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно частиною другою статті 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Доводи апеляційної скарги в тієї частині, що суд безпідставно не прийняв до уваги свідчення свідків та не врахував доходи відповідачів не заслуговують на увагу, оскільки відповідно до ст.78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло б призвести до неправильного вирішення справи.

Отже, за наведених обставин, колегія суддів вважає, що вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджені письмовими матеріалами справи.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року; SERYVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909|04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ

У відповідності з вимогами статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням викладеного, апеляційний суд дійшов висновку залишення оскаржуваного рішення без змін.

РОЗПОДІЛ СУДОВИХ ВИТРАТ

Відповідно до підпунктів "б" та "в" пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у випадку скасування або зміни судового рішення та у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Відповідно до частин 1, 13 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до положень частини 1, пунктів 1, 4 частини 3 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Згідно положень частин 1-4 статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частини п`ята та шоста статті 137 ЦПК України).

Згідно з пунктом 2 частини другої статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України встановлено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Суд не має права його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта.

Суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи зокрема на складність справи, витрачений адвокатом час.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 02 липня 2020 року в справі № 362/3912/18 (провадження № 61-15005св19).

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України, заява № 19336/04, п. 269).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» від 28 листопада 2002 року зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Адвокат Гур`єва М.О. просила суд відшкодувати витрати ОСОБА_3 на правову допомогу у суді апеляційної інстанції у розмірі 4000 гривень, яка складається з підготовки відзиву на апеляційну скаргу та участі у судовому засіданні.

Враховуючи характер та обсяг виконаної адвокатом роботи (аналіз апеляційної скарги, складання та оформлення відзиву на апеляційну скаргу, участь у одному судовому засіданні), принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, а також критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, її складності та виконаної адвокатом роботи, апеляційний суд вважає, що з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 слід стягнути витрати на професійну правничу допомогу у суді апеляційної інстанції у розмірі 2000 гривень.

Керуючись п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Краматорського міського суду Донецької області від 16 серпня 2021 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 витрати на правову допомогу у суді апеляційної інстанції у розмірі 2000 (дві тисячі) гривень.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий Я.В. Хейло

Судді: О.А. Мірута

О.А. Тимченко

Повний текст постанови складено 04.11.2021 року Я.В. Хейло