ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3182/21 Справа № 202/1275/18 Суддя у 1-й інстанції - Бельченко Л.А. Суддя у 2-й інстанції - Лаченкова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 листопада 2021 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - Лаченкової О.В.

суддів - Городничої В.С., Петешенкової М.Ю.

розглянула у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи

апеляційну скаргу Комунального підприємства «Дніпроводоканал» Дніпровської міської ради,

на рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 10 грудня 2020 року

по справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Дніпроводоканал» Дніпровської міської ради про скасування наказу про притягнення до дисциплінарної відповідальності, визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди, -

ВСТАНОВИЛА:

В березні 2018 року до Індустріального районного суду м.Дніпропетровська надійшов позов ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Дніпроводоканал» Дніпровської міської ради про скасування наказу про притягнення до дисциплінарної відповідальності, визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 10 грудня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Дніпроводоканал» Дніпровської міської ради про скасування наказу про притягнення до дисциплінарної відповідальності, визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди задоволено частково.

Визнано незаконним та скасовано наказ Комунального підприємства «Дніпроводоканал» Дніпровської міської ради № 336-З від 20.12.2017 року.

Поновлено ОСОБА_1 на роботі в Комунальному підприємстві «Дніпроводоканал» Дніпровської міської ради на посаді контролера водопровідного господарства.

Стягнуто з Комунального підприємства «Дніпроводоканал» Дніпровської міської ради (КОД ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 117 201 (сто сімнадцять тисяч двісті одна) гривня 50 коп. з відрахуванням на користь держави обов`язкових податків і платежів.

Стягнуто з Комунального підприємства «Дніпроводоканал» Дніпровської міської ради на користь ОСОБА_1 на відшкодування моральної шкоди 1000 (одну тисячу) гривень.

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Стягнуто з Комунального підприємства «Дніпроводоканал» Дніпровської міської ради на користь держави судовий збір у розмірі 1886 (одна тисяча вісімсот вісімдесят шість) гривень 01 коп.

Ухвалою Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 16 грудня 2020 року виправлено описки, допущені в рішенні Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 10.12.2020 року, ухваленому по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Дніпроводоканал» Дніпровської міської ради про скасування наказу про притягнення до дисциплінарної відповідальності, про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди.

У четвертому абзаці резолютивної частини рішення зазначено правильну суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу, котра підлягає стягненню з Комунального підприємства «Дніпроводоканал» Дніпровської міської ради на користь ОСОБА_1 , у розмірі 180 863 (сто вісімдесят тисяч вісімсот шістдесят три) грн.. 65 коп., замість помилкової 117 201 (сто сімнадцять тисяч двісті одна) гривня 50 коп.

У сьомому абзаці резолютивної частини рішення зазначено правильну суму судового збору, котра підлягає стягненню з Комунального підприємства «Дніпроводоканал» Дніпровської міської ради на користь держави у розмірі 2523 (дві тисячі п`ятсот двадцять три) грн.. 44 коп. замість помилкової - 1886 (одна тисяча вісімсот вісімдесят шість) гривень 01 коп.

В апеляційній скарзі КП «Дніпроводоканал» ДМР просить скасувати рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 10 грудня 2020 року у справі №202/1275/18 та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

Відзивів на апеляційну скаргу КП «Дніпроводоканал» ДМР на рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 10 грудня 2020 року від інших учасників справи до суду не надходило.

Оскільки апеляційним судом у складі колегії суддів не приймалось рішення про виклик учасників справи для надання пояснень у справі, то справа розглядатиметься в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, а копія судового рішення у такому разі надсилається у порядку, передбаченому ч. 5 ст. 272 ЦПК України.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції дійшов до правильного та обґрунтованого висновку, що звільнення позивача з підприємства є незаконними, а тому на її користь підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 180863,65 грн. та моральна шкода у розмірі 1000,00 грн.

Судом першої інстанції встановлено, що 22.10.2013 року ОСОБА_1 була прийнята в Комунальне підприємство «Дніпроводоканал» Дніпровської міської ради на посаду контролера водопровідного господарства (приватного сектору) АНД район (Управління «Водозбут») (а.с.22 т.2).

Під час прийняття ОСОБА_1 на роботу діяла Робоча інструкція контролера водопровідного господарства (приватного сектора) Код КП №7136 в редакції від 20.06.2012 року, з якою позивач була ознайомлена під підпис (а.с.31-38 т.2). З 30.12.2013 року Робоча інструкція була прийнята в новій редакції, з нею ОСОБА_1 також була ознайомлена під підпис (а.с.39-45 т.2).

Пунктом 2.5 розділу 2 Робочої інструкції встановлено, що контролер водопровідного господарства (приватного сектору) зобов`язаний виконувати завдання і доручення інженера (з населення) і начальника районної абонентської служби.

Пунктами 4.10, 4.11 цієї інструкції передбачена відповідальність за невиконання правил внутрішнього трудового розпорядку, неналежне виконання чи невиконання обов`язків, передбачених цією інструкцією, в межах, визначених діючим трудовим законодавством України.

Пунктом 4 Розпорядження №6 від 01.06.2017 року Управління «Водозбут» КП «Дніпроводоканал» ДМР зобов`язано контролерів щоденно повертатися на абонентську службу не пізніше 16-30 з подальшим звітуванням інженеру про виконане завдання, передбачене нарядом, крім контролерів, які виконують завдання у віддалених місцях ділянки (а.с.114 т.2).

Розпорядженням АНД служби району Управління «Водозбут» від 15.06.2017 року затверджена дислокація контролерів державного сектору та приватного сектору та визначено віддалені місця ділянки відносно абонентської служби АНД району Управління «Водозбут» (а.с.115-119 т.2).

Також судом першої інстанції було встановлено, що контролер водопровідного господарства (приватного сектору) ОСОБА_1 не повернулась на абонентську службу 06.10.2017 року, 07.10.2017 року, 10.10.2017 року для надання звіту інженеру про виконане завдання, передбачене нарядами 2230,2235,2239, чим порушила п.4 Розпорядження №6 Управління «Водозбут», про що були складені відповідні акти, підписати які ОСОБА_1 відмовилась (а.с.103-107,110-112 т.2). Від надання пояснень з приводу невиконання пункту 4 Розпорядження №6 ОСОБА_1 також відмовилась, що було зафіксовано відповідним актом (а.с.113).

Наказом №486-к від 01.11.2017 року ОСОБА_1 оголошено догану за порушення п.2.5 р.2,п.4.10,4.11 р.4 Робочої інструкції, п.4 розпорядження №6 та Правил внутрішнього трудового розпорядку (а.с. 75 т.2). З даним наказом позивач ознайомлена 03.11.2017 року, висловившись, що не згодна з ним.

15 листопада 2017 року ОСОБА_1 вийшла на дислокацію о 12-30 год. без відповідного запису в журналі відходу працівників в робочий час з роботи, чим порушила внутрішню трудову дисципліну та завдання, що вказано в наряді 2372 і зафіксовано актом від 16.11.2017 року, з яким ОСОБА_1 ознайомлена, але від підпису відмовилась. 16.11.2017 року ОСОБА_1 не повернулась до абонентської служби для надання звіту про виконану роботу за цей день до 17-00 год., про що 17.11.2017 року був складений відповідний акт, з яким позивач ознайомилась, але від підпису відмовилась. Актом від 20.11.2017 року зафіксовано, що ОСОБА_1 не повернулась до абонентської служби для надання звіту про виконану роботу за 17.11.2017 року до 17-00 год. З даним актом ОСОБА_1 ознайомлена, від підпису відмовилась (а.с.49,50,52-54 т.1).

Згідно акту від 12.12.2017 року ОСОБА_1 відмовилась надати пояснення щодо систематичного невиконання своїх обов`язків, порушення Робочої інструкції (а.с.62 т.1).

12 грудня 2017 року адміністрацією КП «Дніпроводоканал ДМР на адресу голови профспілкового комітету було направлено подання про розгляд питання про звільнення ОСОБА_1 за систематичне невиконання обов`язків без поважних причини, покладених трудовим договором та правилами внутрішнього трудового розпорядку, на підставі п.3 ст. 40 КЗпП України (а.с.63 т.1).

Відповідно до постанови №П12-4 від 19.12.2017 року профспілковим комітетом КП «Дніпроводоканал» ДМР адміністрації підприємства надано згоду на звільнення ОСОБА_1 з посади контролера водопровідного господарства (приватного сектору) абонентної служби Амур-Нижньодніпровського району управління «Водозбут», відповідно до п.3 ст. 40 КЗпП України (а.с.64 т.1).

Відповідно до наказу КП «Дніпроводоканал» ДМР №336-З від 20.12.20217 року ОСОБА_1 звільнено з посади контролера водопровідного господарства (приватного сектору) управління «Водозбут» абонентної служби Амур-Нижньодніпровського району за систематичне невиконання без поважних причин обов`язків, покладених на неї трудовим договором, за п.3 ст. 40 КЗпП України (а.с.65 т.1).

Згідно з актом від 20.12.2017 року ОСОБА_1 ознайомлена з наказом про припинення трудового договору, їй було запропоновано отримати трудову книжку і копію наказу про звільнення, але від підпису про ознайомлення вона відмовилась (а.с.66 т.1).

В цей же день на адресу позивача відділом кадрів підприємства був направлений лист з пропозицією з`явитися для оформлення розрахунку та отримання трудової книжки (а.с.67 т.1).

Відповідно до листа Укрпошти від 03.07.2018 року №39-Т-02-24145/1547 на ім`я ОСОБА_1 , рекомендований лист від КП «Дніпроводоканал» ДМР не був вручений останній через невірно зазначену адресу на оболонці конверту, а саме, замість квартири АДРЕСА_1 . Зазначений лист повернений за зворотною адресою за закінченням терміну зберігання 24.01.2018 року (а.с.108 т.1).

Положенням статті 139 КЗпП України встановлено, що працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір.

Трудовий розпорядок на підприємствах, в установах, організаціях визначається правилами внутрішнього трудового розпорядку, які затверджуються трудовими колективами за поданням власника або уповноваженого ним органу і виборним органом первинної профспілкової організації на основі типових правил (ч.1 ст. 142).

Правилами внутрішнього трудового розпорядку КП «Дніпроводоканал» ДМР встановлено, зокрема, що працівник зобов`язаний працювати чесно і сумлінно, дотримуватись дисципліни праці: своєчасно прибути на робоче місце та почати роботу; дотримуватися встановленої тривалості робочого часу; вчасно і точно виконувати розпорядження адміністрації, дотримуватися установленого порядку зберігання документів тощо (а.с. 23-30 т.2).

Статтею 147 КЗпП визначено, що за порушення трудової дисципліни до працівників може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана або звільнення. Законодавством, статутами, положеннями про дисципліну можуть бути передбачені для окремих категорій працівників й інші дисциплінарні стягнення.

Дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю або перебуванням його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладено пізніше шести місяців з дня вчинення проступку (ст. 148 КЗпП).

До застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмове пояснення.

За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення.

При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен врахувати ступень тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника.

Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку (ст.149 КЗпП).

Відповідно до ст. 150 КЗпП дисциплінарне стягнення може бути оскаржене працівником у порядку, встановленому чинним законодавством.

Частиною першої ст. 233 цього Кодексу встановлено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайоного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або видачі трудової книжки.

Судом першої інстанції було встановлено, що ОСОБА_1 дійсно в порушення п.4 Розпорядження №6 Управління «Водозбут» 06.10.2017 року, 07.10.2017 року, 10.10.2017 року не повернулась на абонентську службу для надання звіту інженеру про виконане завдання, передбачене нарядами 2230,2235,2239, про що були складені відповідні акти. Встановлено, що ОСОБА_1 відмовилась від надання пояснень з приводу допущених нею порушень, що було зафіксовано відповідним актом, а також підтверджено показами допитаного в якості свідка ОСОБА_2 .

А тому, застосовуючи до ОСОБА_1 дисциплінарне стягнення у вигляді догани за дане правопорушення відповідно до наказу №486-к від 01.11.2017 року, адміністрацією підприємства дотримані вимоги ст.147 КЗпП, враховано ступень тяжкості вчиненого ОСОБА_1 дисциплінарного проступку.

Отже, відсутні підстави для визнання незаконним та скасування наказу про притягнення до дисциплінарної відповідальності у вигляді догани і задоволення позовних вимог позивача в цій частині позову.

Крім того, як встановлено, ОСОБА_1 , будучи обізнаною про притягнення її до дисциплінарної відповідальності у вигляді догани, звернулась до суду за захистом своїх прав з пропуском строку, встановленого ст. 233 КЗпП.

Пунктом 3 частини 1 статті 40 КЗпП України визначено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності, можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку систематичного невиконання працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення.

В пункті 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» відзначено, що у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліна, судам необхідно з`ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3,4,7,8 ст. 40 і п.1 ст. 41 КЗпП, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147-1,148,149 КЗпП правила і порядок застосування дисциплінарного стягнення, чи враховувалась при звільненні ступень тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника.

За передбаченими п.3 ст. 40 КЗпП підставами працівник може бути звільнений лише за проступок на роботі, вчинений після застосування до нього дисциплінарного або громадського стягнення за невиконання без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку (п.23 постанови Пленуму ВСУ).

Судом першої інстанції було встановлено, що 15.11.2017 року ОСОБА_1 вийшла на дислокацію о 12-30 год. без відповідного запису в журналі відходу працівників в робочий час з роботи, чим порушила внутрішню трудову дисципліну та завдання, що вказано в наряді 2372.

16.11.2017 року ОСОБА_1 не повернулась до абонентської служби для надання звіту про виконану роботу за цей день до 17-00 год.

Також, судом першої інстанції було встановлено, що стосовно вказаних порушень ОСОБА_1 відмовилась надавати пояснення, про що були складені відповідні акти, з якими позивач ознайомлена, але від підпису відмовилась.

Проте, як вбачається з матеріалів справи, видаючи наказ №336-З від 20.12.2017 року про звільнення ОСОБА_1 з посади контролера водопровідного господарства (приватного сектору) управління «Водозбут» абонентної служби Амур-Нижньодніпровського району за систематичне невиконання без поважних причин обов`язків, покладених на неї трудовим договором, за п.3 ст. 40 КЗпП України, відповідачем не зазначено, в чому проявилось порушення ОСОБА_1 трудових обов`язків, не наведені дані на підтвердження того, що невиконання нею трудових обов`язків є систематичним і раніше до неї застосовувались заходи дисциплінарного впливу.

Крім того, застосовуючи до ОСОБА_1 дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення за систематичне невиконання нею трудових обов`язків, покладених на неї правилами внутрішнього трудового розпорядку, відповідачем не враховано ступень тяжкості вчиненого ОСОБА_1 дисциплінарного проступку, не зазначено, чи заподіяно шкоду підприємству вчиненням цього проступку з боку працівника і в чому вона полягає.

З огляду на зазначене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що наказ №336-З від 20.12.20217 року про звільнення ОСОБА_1 з посади контролера водопровідного господарства (приватного сектору) управління «Водозбут» абонентної служби Амур-Нижньодніпровського району за систематичне невиконання без поважних причин обов`язків, покладених на неї трудовим договором, за п.3 ст. 40 КЗпП України слід визнати незаконним, а ОСОБА_1 підлягає поновленню на роботі.

Також, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правильно проведений розрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 20.12.2017 року по 10.12.2020 року (745 роб. дн.) та розрахований відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 року і на підставі довідки про доходи ОСОБА_1 , наданої КП «Дніпроводоканал» ДМР.

А тому, заробітна плата, що підлягає стягненню на користь позивача за час вимушеного прогулу становить 180 863,65 грн.

Положенням ст. 237-1 КЗпП передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівникові у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації життя.

З урахуванням обставин справи, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції, що у зв`язку зі звільненням з роботи позивача, вона докладала додаткових зусиль для організації свого життя, у зв`язку з чим підлягає стягненню з відповідача на користь позивача на відшкодування моральної шкоди 1000 грн.

Доводи апеляційної скарги, що ч.3 ст.40 КЗпП України не передбачено зазначення в наказі про звільнення працівника у чому саме проявилось порушення працівником трудових обов`язків, яке стало підставою для звільнення, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки суперечать чинному законодавству та постанові Верховоного Суду від 18.07.2019 року у справі 456/2368/16 у якій зазначено, що в наказі про звільнення за пунктом 3 ст. 40 КЗпП має бути зазначено, у чому проявилось порушення працівником трудових обов`язків, яке стало підставою для звільнення позивача, наведені дані на підтвердження того, що невиконання чи неналежне виконання працівником трудових обов`язків є систематичним і раніше до нього застосовувались заходи дисциплінарного впливу.

Твердження апелянта, що суд першої інстанції повинен був врахувати отримання позивачем сум по безробіттю та відрахувати їх з суми стягненої середньої заробітної плати відповідно до позовних вимог, є безпідставними, оскільки середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці`за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, що й було вірно зроблено судом першої інстанції.

Окрім того, звернення позивача до центру зайнятості після звільнення для отримання виплати допомоги по безробіттю є її правом, а не обов`язком та не впливає на обов`язок відповідача виплатити працівнику середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені.

Приведені в апеляційній скарзі доводи про те, що суд не дав оцінки наданих ним доказам не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції ( 995_004 ) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишаючи рішення суду без змін не змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Комунального підприємства «Дніпроводоканал» Дніпровської міської ради - залишити без задоволення.

Рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 10 грудня 2020 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, установлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий суддя О.В.Лаченкова

Судді В.С.Городнича

М.Ю.Петешенкова