Постанова

Іменем України

05 листопада 2021 року

м. Київ

справа № 462/1321/18

провадження № 61-10202св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Тітова М. Ю. (суддя-доповідач), Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа - Залізнична районна адміністрація Львівської міської ради як орган опіки та піклування,

провівши в порядку письмового провадження попередній розгляд справи за касаційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 26 жовтня 2018 року в складі судді Палюх Н. М. та постанову Львівського апеляційного суду від 26 березня 2019 року вскладі колегії суддів: Савуляка Р. В., Крайник Н. П., Приколоти Т. І.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , у якому з урахуванням уточнення позовних вимог просив зобов`язати відповідача не чинити перешкоди щодо його участі у вихованні та вільному спілкуванні з сином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та донькою ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; визначити наступні способи участі у спілкуванні та вихованні дітей: останні чотири тижні літніх канікул; безперешкодне відвідування дітей в період захворювання за місцем їх фактичного проживання; побачення з дітьми в їх дні народження та інших особистих, шкільних святах; побачення три рази на тиждень з п`ятниці по неділю включно з 18 год 00 хв п`ятниці до 18 год 00 хв неділі з наданням дітей до його місця проживання.

Позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтовані тим, що 22 вересня 2007 року між ним та відповідачкою був зареєстрований шлюб. Від цього шлюбу у сторін ІНФОРМАЦІЯ_3 народився син ОСОБА_3 та ІНФОРМАЦІЯ_4 донька ОСОБА_4 .

Позивач зазначав, що у період з 22 вересня 2007 року по 28 листопада 2017 року він проживав разом з відповідачкою та дітьми за адресою: АДРЕСА_1 . З листопада 2017 року між ним та відповідачкою почалися непорозуміння щодо його участі у вихованні дітей, їх відвідуванні, почалися створюватися штучні перешкоди зі сторони відповідача та осіб, які проживають разом з його дітьми. Всі його намагання мирним шляхом врегулювати даний спір призводять лише конфліктів, оскільки відповідачка штучно створює такі обставини, через які він не може нормально зустрічатися з дітьми.

ОСОБА_1 вказав, що 28 листопада 2018 року він звернувся за захистом своїх прав до органу опіки та піклування Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради. Розпорядженням Залізничної районної адміністрації від 18 квітня 2018 року йому встановлено графік побачення з дітьми. Разом з тим, він часто позбавлений можливості бачитися з дітьми, в тому числі і у зв'язку з відсутністю дітей в школі та садочку. Ураховуючи те, що відповідачка не контактує з ним, він не має жодної інформації щодо стану здоров'я дітей, перебігу їхніх захворювань, належності та адекватності надання їм медичної допомоги. Позивач вважав, що його права як батька є порушеними, проте чисельні спроби вирішити це питання мирним шляхом, шляхом переговорів, взаємних поступок з метою недопущення страждань та негативного впливу на дітей виявились марними.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 26 жовтня 2018 року позов задоволено частково.

Встановлено ОСОБА_1 наступний порядок участі у спілкуванні та вихованні сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 :

- побачення з дітьми кожні 1 і 3 субота місяця з 16 год 00 хв до 19 год 00 хв;

- побачення з дітьми кожні 2 і 4 неділя місяця з 15 год 00 хв до 18 год 00 хв;

- побачення з дітьми кожного вівторка та четверга місяця з 16 год 00 хв до 18 год 00 хв;

- щорічно влітку протягом 14 днів для сумісного відпочинку за попередньою домовленістю батьків.

В решті позовних вимог відмовлено.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_1 як батько дітей має право на спілкування та участь у вихованні з ними, а ОСОБА_2 не повинна чинити перешкоди ОСОБА_1 у цьому.

Встановлюючи позивачу спосіб участі у вихованні та спілкуванні з дітьми, суд враховував вік дітей та їх зайнятість у гуртках, бажання батька спілкуватися з дітьми, а також запропонований представником Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради як органу опіки та піклування спосіб участі у вихованні та спілкуванні батька з дітьми, дотримуючись розумного балансу участі обох батьків у вихованні дітей та прийшов до висновку, що визначений спосіб є найбільш оптимальним в даній ситуації.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Львівського апеляційного суду від 26 березня 2019 року рішення Залізничного районного суду м. Львова від 26 жовтня 2018 року залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що висновок суду першої інстанції про часткове задоволення позову є обґрунтованим і доводи апеляційної скарги цього не спростовують.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги

У травні 2019 року ОСОБА_2 звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення Залізничного районного суду м. Львова від 26 жовтня 2018 року та постанову Львівського апеляційного суду від 26 березня 2019 року й закрити провадження у справі.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами попередніх інстанцій неповно з'ясовано обставини справи, неналежно досліджено докази та ухвалено судові рішення на підставі недопустимих, недостовірних та недостатніх доказів. Заявник зазначає, що судами не було вирішено питання, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення відповідача, та якими доказами вони підтверджуються.

Окрім цього, суд апеляційної інстанції розглянув справу без її участі, незважаючи на те, що 25 березня 2019 року засобами поштового зв'язку судом було отримано її клопотання про перенесення судового засідання, призначеного на 26 березня 2019 року, чим порушив норми частини п'ятої статті 4, статей 6, 10, 11, 12 ЦПК України. Заявник стверджувала, що зазначена в оскаржуваній постанові апеляційного суду інформація щодо надходження до суду указаного клопотання 26 березня 2019 року є недостовірною.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 06 серпня 2019 року відкрито касаційне провадження в цій справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції; відмовлено у задоволенні клопотання ОСОБА_2 про зупинення виконання рішення Залізничного районного суду м. Львова від 26 жовтня 2018 року.

20 серпня 2019 року справа № 462/1321/18 надійшла до Верховного Суду.

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».

Пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону встановлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

За вказаних обставин тут і надалі положення ЦПК України застосовуються у редакції, яка діяла до 08 лютого 2020 року.

Підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права (частина друга статті 389 ЦПК України).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Фактичні обставини, встановлені судами

Установлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 22 вересня 2007 року до 16 березня 2018 року і від спільного подружнього життя мають сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та доньку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

В грудні 2017 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розлучилися, а діти залишилися проживати із матір'ю ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 .

Між сторонами склалися особисті неприязні стосунки, відповідачка категорично відмовляється спілкуватися та бачитися з позивачем, не дозволяє бачитися з дітьми.

Згідно з постановою Залізничного районного суду м. Львова від 18 травня 2018 року, яка залишена без змін постановою апеляційного суду Львівської області від 20 вересня 2018 року, закрито провадження в справі відносно ОСОБА_1 за частиною першою статті 173-2 КУпАП за відсутністю у його діях складу адміністративного правопорушення.

Також установлено, що ОСОБА_1 17 лютого 2018 року з дозволу ОСОБА_6 зайшов в приміщення будинку АДРЕСА_1 , де попросив у ОСОБА_2 дозволу на побачення з їхніми спільними дітьми, на що остання відповіла відмовою. Розмова відбувалася на підвищених тонах, проте жодних словесних образ, погроз чи залякування з боку ОСОБА_1 , які б могли завдати ОСОБА_2 шкоди психічному здоров'ю.

На момент розгляду справи в суді першої інстанціїсин сторін у справі навчався у СШЗ № 65, де навчальний процес тривав до 14 год 00 хв, а їх донька відвідувала ДНЗ № 160, де знаходилась до 16 год 00 хв. Окрім того, кожного вівторка та четверга з 15 год 30 хв до 16 год 00 хв донька відвідувала гурток з вивчення іноземних мов, а також у вказані дні з 18 год 00 хв до 19 год 40 хв діти займалася у спортивному гуртку по карате.

Сторони не дійшли згоди щодо участі батька у вихованні та спілкуванні з дітьми, зважаючи на що у лютому 2018 року позивач звернувся до Залізничної районної адміністрації як органу опіки та піклування із заявою про усунення перешкод та встановлення днів побачень з дітьми у вихідні та святкові дні з 09 год 00 хв до 18 год 00 хв.

Висновком комісії з питань захисту прав дитини при Залізничній районній адміністрації Львівської міської ради від 12 квітня 2018 року визначено порядок участі ОСОБА_1 у спілкуванні та вихованні малолітніх дітей за наступним графіком: 2 дні на тиждень по 1 годині з донькою ОСОБА_4 на території ДНЗ № 160 та з сином ОСОБА_3 на території СЗШ № 65.

Розпорядженням Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради від 18 квітня 2018 року № 217 встановлено ОСОБА_1 днями побачень із сином ОСОБА_3 : кожен вівторок місяця на території СЗШ № 65 з 13 год 30 хв до 14 год 30 хв та кожну п'ятницю місяця на території СЗШ № 65 з 12 год 30 хв до 13 год 30 хв, а також встановлено днями побачень із донькою ОСОБА_4 : кожні вівторок та п`ятницю на території ДНЗ № 160 з 16 год 00 хв до 17 год 00 хв. Матері дитини ОСОБА_2 не перешкоджати зустрічам та спілкуванню батька ОСОБА_1 з дітьми.

Указане розпорядження винесене з врахуванням висновку відділу у справах дітей та рекомендації комісії з питань захисту прав дитини при Залізничній районній адміністрації Львівської міської ради і виконується ОСОБА_1 .

Також судами встановлено, що влітку 2018 року позивач не бачився і не спілкувався з дітьми, так як відповідач вивезла їх на відпочинок в інше місто, про що повідомила орган опіки та піклування, при цьому позивачу не було відомо про місце перебування його дітей, а відтак він не міг їх навідати.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини сьомої статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно із статтею 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ (далі - Конвенція про права дитини), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Частиною третьою статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що дитина, яка розлучається з одним чи обома батьками, має право підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Відповідно до статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

За приписами пункту 1 статті 18 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Згідно із статтею 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.

Здійснення батьками своїх прав і виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини (частини перша, друга статті 155 СК України).

Частинами другою, третьою статті 157 СК України встановлено, що той з батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Якщо той з батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи. Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі стан психічного здоров'я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами (частини перша та друга статті 159 СК України).

Окрім прав батьків щодо дітей, діти теж мають рівні права та обов'язки щодо батьків (стаття 142 СК України), у тому числі, й на рівне виховання батьками.

У § 54 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 07 грудня 2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Olsson v. Sweden» (№ 2) від 27 листопада 1992 року, Серія A, № 250, ст. 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров'ю чи розвитку дитини (рішення у справі «Johansen v. Norway» від 07 серпня 1996 року, § 78).

Визначаючи спосіб участі батька у вихованні та спілкуванні з дітьми, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, правильно виходив з принципу рівності прав батьків у вихованні дітей та передусім з інтересів дітей, ураховуючи при цьому їх вік та режим відпочинку, а також беручи до уваги розпорядження Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради від 18 квітня 2018 року № 217 та пояснення представника Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради як органу опіки та піклування, надані щодо поведінки батьків, доцільності збільшення часу побачень позивача з дітьми та визначення часу спільного відпочинку під час літніх канікул.

Крім того, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про відсутність доказів на підтвердження негативного впливу батька ОСОБА_1 на дітей чи на підтвердження наявності перешкод нормальному вихованню дітей у результаті спілкування з ними, а також про відсутність фактів неналежного виконання ОСОБА_1 своїх батьківських обов`язків.

Суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, вірно зазначив, що неприязні стосунки між сторонами у справі не свідчать про протиправну поведінку ОСОБА_1 щодо дітей, а висновок комісії з питань захисту прав дитини при Залізничній районній адміністрації Львівської міської ради від 12 квітня 2018 року про те, що побачення позивача з дітьми мають відбуватися двічі на тиждень по одній годині лише на території навчальних закладів не забезпечує належної участі батька у їх вихованні.

Доводи заявника про те, що суди першої та апеляційної інстанцій неповно та необ'єктивно з'ясували всі обставини справи, не дослідили належним чином та не дали належної оцінки наявним у матеріалах справи доказам, ухвалили рішення на підставі недопустимих, недостовірних та недостатніх доказів, є неспроможними, оскільки вони стосуються переоцінки доказів, що не відноситься до повноважень суду касаційної інстанції.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) виклала правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77-80, 89, 367 ЦПК України. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Аргументи касаційної скарги стосовного того, що апеляційний суд вирішив питання про права, свободи, інтереси та обов'язки ОСОБА_2 , розглянувши справу без її участі попри те, що 25 березня 2019 року засобами поштового зв'язку судом було отримано її клопотання про перенесення судового засідання, не заслуговують на увагу, оскільки таке клопотання було отримано та зареєстровано Львівським апеляційним судом 26 березня 2019 року о 14 год 40 хв за вх. № 6356/19, тобто вже після завершення розгляду справи та оголошення судом 26 березня 2019 року об 11 год 32 хв вступної та резолютивної частини постанови (а. с. 219-221, 223).

Також безпідставними є посилання ОСОБА_2 у касаційній скарзі на те, що судом першої інстанції всупереч вимогам статті 185 ЦПК України було постановлено незаконну та необґрунтовану ухвалу про відкриття загального позовного провадження у справі, оскільки ухвала судді Залізничного районного суду м. Львова від 05 квітня 2018 року не переглядалася в апеляційному порядку та не є предметом оскарження заявником.

Інші аргументи касаційної скарги не дають підстав для скасування оскаржуваних судових рішень, оскільки зводяться до незгоди заявника з висновками судів стосовно встановлення обставин справи та стосуються переоцінки доказів, їх належності та допустимості. В силу вимог статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов`язковими підставами для скасування судового рішення, касаційний суд не встановив.

Висновки за результатом розгляду касаційної скарги

Згідно з частиною третьою статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Оскаржувані судові рішення відповідають вимогам закону й підстави для їх скасування відсутні.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Залізничного районного суду м. Львова від 26 жовтня 2018 року та постанову Львівського апеляційного суду від 26 березня 2019 року без змін.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційна скарга залишена без задоволення, немає підстав для нового розподілу судових витрат.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 26 жовтня 2018 року та постанову Львівського апеляційного суду від 26 березня 2019 рокузалишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: М. Ю. Тітов

А. Ю. Зайцев

Є. В. Коротенко