Провадження № 2-з/761/2385/2021
У Х В А Л А

03 листопада 2021 року суддя Шевченківський районний суд міста Києва Осаулов А.А., розглянувши заяву представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 про забезпечення позову до пред`явлення позову до ТОВ «Авентус Лізинг», третя особа - приватний виконавець виконавчого округу м. Києва Турчин Андрій Анатолійович, про застосування наслідків недійсності нікчемного договору,-

в с т а н о в и в:

В листопаді 2021 до провадження судді Осаулова А.А. надійшла заява представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 про забезпечення позову до пред`явлення позову до ТОВ «Авентус Лізинг», третя особа - приватний виконавець виконавчого округу м. Києва Турчин Андрій Анатолійович, про застосування наслідків недійсності нікчемного договору шляхом зупинення стягнення у виконавчому провадженні №66924596, вчиненому на підставі виконавчого листа від 11.05.2021 р. про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Авентус Лізинг заборгованості та збитків за договором фінансово лізингу в розмірі 82381,01 грн та витрати по сплаті судового збору в сумі 2102,00 грн.

Заява вмотивована тим, що рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 09.11.2020 р. у справі №754/6848/20 стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Авентус Лізинг» заборгованість та збитки за договором фінансово лізингу в розмірі 82381,01 грн та витрати по сплаті судового збору в сумі 2102,00 грн. У виконання вказаного рішення видано виконавчий лист, який перебуває на виконанні в приватного виконавця (виконавче провадження №66924596). В рамках виконавчого провадження винесено постанову про звернення стягнення на доходи боржника з заробітної плати. Заявник не визнає рішення Деснянського районного суду м. Києва від 09.11.2020 р. у справі №754/6848/20, має намір звернутись до суду з позовом про застосування наслідків недійсності нікчемного договору, оскільки договір фінансового лізингу №КВ-050719/186 від 05.07.2019 р., укладений між ОСОБА_1 та ТОВ «Авентус Лізинг» укладений в простій письмовій формі без нотаріального посвідчення. Крім цього, у ТОВ «Авентус Лізинг» на час укладення договору була відсутня ліцензія на здійснення діяльності з надання фінансових послуг. Заявник вважає, що невжиття заходів забезпечення позову призведе до стягнення його заробітної плати та у разі задоволення позову про застосування наслідків недійсності нікчемного договору, він не зможе захистити свої права без звернення до суду.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову з наведених у ній підстав, слід зазначити наступне.

Відповідно до ч. 1, ч.2 ст. 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів може істотно ускладнити чи зробити неможливим виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутись до суду.

Види забезпечення позову визначені положеннями статті 150 ЦПК України та до них належать: накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; накладенням арешту на активи, які є предметом спору, чи інші активи відповідача, які відповідають їх вартості, у справах про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави; забороною вчиняти певні дії; встановленням обов`язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник із сімейних правовідносин; забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання; зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; зупиненням митного оформлення товарів чи предметів; арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно ч.1 ст.153 ЦПК України заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше 2-х днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи.

Вимогами статті 124 Конституції України визначено принцип обов`язковості судових рішень, який з огляду на положення статей 2, 18, 153 ЦПК України поширюється також на ухвалу суду про забезпечення позову.

Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів саме позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі з метою запобігання потенційним труднощам у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб з метою забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (ст. 150 ч.3 ЦПК України).

У відповідності до п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 22 грудня 2006 року, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. При встановленні зазначеної відповідності слід враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність і зареєстрована відповідно до закону як підприємець. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки сторони позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 №ETS N 005 (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»). У відповідності до приписів ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Відповідно до ст. 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Згідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції»). Поняття «законність» у розумінні Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року передбачає дотримання відповідних положень національного законодавства та принципу верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справах «Антріш проти Франції» та «Кушоглу проти Болгарії»).

Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами щодо захисту основоположних прав конкретної особи. Про необхідність досягнення такого балансу йдеться в ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод1950 року. Баланс не буде забезпечений якщо на особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див. рішення у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції»). Інакше кажучи, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, якої прагнуть досягти (див. рішення у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства»).

Таким чином, Держава Україна несе обов`язок перед зацікавленими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема - через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. При цьому, обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.

Інститут забезпечення позову спрямований на захист прав та інтересів саме позивача, за захистом яких він звернувся до суду, до вирішення спору судом та набрання рішенням суду законної сили, а отже не може перешкоджати реалізації його прав.

Аналогічний висновок викладено Верховним судом у постанові від 03 березня 2021 року у справі №1512/3763/2012 (провадження № 61-16924 св 20)

За даними Єдиного державного реєстру судових рішень заочне рішення Деснянського районного суду м. Києва від 09.11.2020 р. у справі №754/6848/20 не скасовано та набрало законної сили.

Згідно п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 22 грудня 2006 року недопустимо забезпечувати позов шляхом зупинення виконання судових рішень, що набрали законної сили.

Крім цього, спосіб забезпечення позову у виді зупинення стягнення на підставі виконавчого документа підлягає застосуванню у разі оскарження його боржником у судовому порядку.

За таких обставин, заходи забезпечення позову шляхом зупинення стягнення у виконавчому провадженні №66924596 порушить права стягувача при виконанні судового рішення, яке набрало законної сили, та фактично мають наслідком відкладення, зупинення чи інше втручання у виконавче провадження тому заява про забезпечення позову задоволена бути не може.

Приймаючи до уваги наведені норми процесуального законодавства, з врахуванням роз`яснення Верховного Суду України та позиції Європейського суду з прав людини, виходячи з оцінки обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття заходів забезпечення позову з урахуванням розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін; наявності зв`язку між заходом щодо забезпечення позову і предметом позовної вимоги, в тому числі, спроможності заходів, який заявник просить вжити у порядку забезпечення позову, забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; суд вважає, що заява про забезпечення позову не підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 151 - 153, 209, 210, 293, 294 ЦПК України, , суд -

У Х В А Л И В:

Відмовити у задоволенні заяви представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 про забезпечення позову до пред`явлення позову до ТОВ «Авентус Лізинг», третя особа - приватний виконавець виконавчого округу м. Києва Турчин Андрій Анатолійович, про застосування наслідків недійсності нікчемного договору.

Ухвала може бути оскаржена до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги через Шевченківський районний суд м. Києва протягом 15-днів з дня її проголошення. У разі якщо ухвалу було постановлено без повідомлення учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повна ухвала виготовлена 03.11.2021 р.

Суддя: Андрій Анатолійович Осаулов