Постанова

Іменем України

27 жовтня 2021 року

м. Київ

справа № 523/1712/18

провадження № 61-1220св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Бурлакова С. Ю., Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В., Коротуна В. М. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа - ОСОБА_3 ,

позивач за зустрічним позовом - ОСОБА_3 ,

відповідач за зустрічним позовом - ОСОБА_1 ,

тертя особа - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу представника

ОСОБА_1 - ОСОБА_4 на рішення Суворовського районного суду міста Одеси від 10 липня 2020 року у складі судді Сувертак І. В. та постанову Одеського апеляційного суду від 29 грудня 2020 рокуу складі колегії суддів: Драгомерецького М. М., Дрішлюка А. І., Громіка Р. Д.,

ВСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_3 , про стягнення боргу за договором позики.

Позов мотивовано тим, що ОСОБА_1 04 вересня 2017 року позичила ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 468 000,00 грн, які відповідач зобов`язався повернути до 31 грудня 2017 року. На підтвердження укладання договору позики відповідач склав розписку, яка посвідчує передання йому відповідної грошової суми. Однак ОСОБА_2 зазначені грошові кошти не повернув та всі її звернення з проханням повернути грошові кошти ігнорує.

На підставі викладеного, з урахуванням уточнених позовних вимог

ОСОБА_1 просила стягнути з відповідача ОСОБА_2 на її користь 550 951,40 грн, з яких 468 000,00 грн борг за договором позики, 63 180,00 грн сума інфляційних, 19 771,40 грн - 3 % річних.

У березні 2018 року ОСОБА_3 звернулася до суду із зустрічними позовними вимогами до ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_2 , про визнання розписки фіктивною (недійсною).

Зустрічні позовні вимоги мотивовано тим, що правовідносини стосовно договору позики на суму, що перевищує в десять разів неоподаткований мінімум доходів громадян, передбачає обов`язкову письмову форму договору, а саме: на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка та договір позики є укладеним з моменту передання грошових коштів. ОСОБА_3 також зазначила, що сума в 468 000,00 грн передбачає письмову форму та розписка є лише наміром укладання договору, а не договором та відповідачем не було передано зазначеної суми взагалі та відсутні будь-які докази перерахування ОСОБА_2 вищезазначених грошових коштів.

ОСОБА_3 просила визнати розписку від 04 вересня 2017 року, що укладена між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 недійсною, з підстав її фіктивності.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Суворовського районного суду міста Одеси від 10 липня 2020 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_3 , про стягнення боргу за договором позики відмовлено.

Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя

особа - ОСОБА_2 , про визнання розписки фіктивною задоволено частково.

Визнано договір позики (договір розписки) від 04 вересня 2017 року, що укладено між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 недійсною.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судовий збір у розмірі 704,80 грн.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходи із їх недоведеності, оскільки позивачкою не надано суду та експерту оригіналу розписки від 04 вересня 2017 року.

Частково задовольняючи зустрічні позовні вимоги ОСОБА_3 , суд першої інстанції виходив із того, що матеріали справи не містять доказів того, що ОСОБА_2 після підписання договору позики (розписки) від 04 вересня 2017 року отримав грошові кошти у розмірі 468 000,00 грн.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Одеського апеляційного суду від 29 грудня 2020 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_4 залишено без задоволення.

Рішення Суворовського районного суду міста Одеси від 10 липня 2020 року залишено без змін.

Залишаючи апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_4 без задоволення, апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції. При цьому апеляційний суд не взяв до уваги як доказ оригінал розписки від

04 вересня 2017 року з тих підстав, що такий доказ не було подано до суду першої інстанції, а поважних причин його не подання заявником не зазначено. Крім того, апеляційний суд вказав, що заявнику було відомо про необхідність надання оригіналу розписки до експертної установи, яка не була надана.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги

21 січня 2021 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_4 через засоби поштового зв?язку подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 10 липня

2020 року та постанову Одеського апеляційного суду від 29 грудня 2020 року та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_1 не отримувала клопотання експерта про надання оригіналу розписки від 04 вересня 2017 року. Апеляційним судом безпідставно не взято до увагу оригінал розписки від

04 вересня 2017 року. Не дослідивши оригінал розписки, суд не міг вирішувати питання щодо її фіктивності.

Доводи інших учасників справи

25 лютого 2021 року представник ОСОБА_3 , ОСОБА_5 - ОСОБА_6 подав до Верховного Суду відзив, у якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

Рух касаційної скарги та матеріалів справи

Ухвалою Верховного Суду від 28 січня 2021 року відкрито касаційне провадження у даній справі та витребувано матеріали цивільної справи з Суворовського районного суду міста Одеси.

10 березня 2021 року матеріали цивільної справи надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 01 вересня 2021 року справу призначено до судового розгляду.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ У СКЛАДІ КОЛЕГІЇ СУДДІВ ДРУГОЇ СУДОВОЇ ПАЛАТИ КАСАЦІЙНОГО ЦИВІЛЬНОГО СУДУ

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України встановлено, що переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Перевіривши доводи касаційної скарги, врахувавши аргументи, наведені у відзиві на касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Вирішуючи спір, та відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходи із їх недоведеності, оскільки позивачкою не надано суду та експерту оригіналу розписки від 04 вересня 2017 року.

Частково задовольняючи зустрічні позовні вимоги ОСОБА_3 , суд першої інстанції виходив із того, що матеріали справи не містять доказів того, що ОСОБА_2 після підписання договору позики (розписки) від 04 вересня 2017 року отримав грошові кошти у розмірі 468 000,00 грн.

Апеляційний суд погодився з таким висновком суду першої інстанції, при цьому апеляційний суд не взяв до уваги як доказ оригінал розписки від

04 вересня 2017 року з тих підстав, що такий доказ не було подано до суду першої інстанції, а поважних причин його не подання заявником не зазначено. Крім того, апеляційний суд вказав, що заявнику було відомо про необхідність надання оригіналу розписки до експертної установи, яка не була надана.

Верховний Суд не може погодитися з таким висновком апеляційного суду.

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення апеляційного суду не відповідає.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Колегія суддів приймає аргументи заявника з таких підстав.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Положеннями частини першої статті 1051 ЦК України передбачено право позичальника оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Отже, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником у борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Аналогічна позиція неодноразово висловлювалася Верховним Судом у постановах від 10 грудня 2018 року у справі № 319/1669/16, від 08 липня

2019 року у справі № 524/4946/16, від 12 вересня 2019 року у справі

№ 604/1038/16 та від 23 квітня 2020 року у справі № 501/1773/16-ц.

Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу (частина перша статті 81 ЦПК України).

Частиною другою статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до частини другої, шостої статті 95 ЦПК України письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.

На підтвердження заявлених позовних вимог ОСОБА_1 надала копію розписки від 04 вересня 2017 року.

З огляду на частину шосту статті 95 ЦПК України єдиним належним доказом достовірності наданих копій могло бути лише дослідження оригіналу розписки від 04 вересня 2017 року, зокрема за ініціативою суду.

Належним чином дослідити поданий стороною доказ (у даному випадку - розписка), перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування, це процесуальний обов`язок суду.

Висновок апеляційного суду про те, що надання оригіналу розписки до суду апеляційної інстанції є новим доказом є безпідставним, оскільки суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (частина друга стаття 367 ЦПК України).

Верховний Суд зазначає, що лише при огляді оригіналу розписки можливо усунути сумніви щодо поданої копії зазначеної розписки, що уможливить встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

На зазначене суд апеляційної інстанції уваги не звернув та на порушення зазначених норм процесуального права не прийняв та не оглянув оригінал розписки від 04 вересня 2017 року, який представником ОСОБА_1 - ОСОБА_4 було надано 18 грудня 2020 року в судовому засіданні, а відтак дійшов передчасного висновку про наявність підстав для залишення рішення суду першої інстанції без змін.

З огляду на викладене та зважаючи на межі повноважень суду касаційної інстанції передбачені у статті 400 ЦПК України, за змістом якої суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, та не перевіряв доводів позивача, на яких ґрунтуються позовні вимоги, відповідно, не надавав оцінки змісту порушеного права позивача про захист якого (права) заявлено позов у цій справі. Вказані процесуальні порушення не можуть бути усунуті Верховним Судом самостійно в силу меж розгляду справи судом касаційної інстанції (стаття 400 ЦПК України).

Висновки за результатом розгляду касаційної скарги

Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу

Оскільки під час касаційного перегляду справи, знайшли своє підтвердження аргументи заявника щодо застосування апеляційним судом норми права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду (пункт 1 частина друга стаття 389 ЦПК України), оскаржуване судове рішення апеляційного суду підлягає скасування з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_4 задовольнити частково.

Постанову Одеського апеляційного суду від 29 грудня 2020 року скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді: С. Ю. Бурлаков
А. Ю. Зайцев
Є. В. Коротенко
В. М. Коротун