Справа № 747/142/21
Провадження № 2/747/70/21
РІШЕННЯ

іменем України

26.10.2021 року смт Талалаївка

Талалаївський районний суд Чернігівської області в складі:

головуючої судді Тіщенко Л.В.

секретаря Зірки В.П.

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт Талалаївка в режимі відеоконференції цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про стягнення коштів,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з із зазначеним позовом до відповідачів. В обґрунтування позову зазначає, що 26 вересня 2020 року між ним та ОСОБА_5 був укладений договір № 7442/2020/2222221 купівлі-продажу автотранспортного засобу марки VOLKSWAGEN TOUAREG Універсал-В сірого кольору, номер кузова НОМЕР_1 , за умовами якого ОСОБА_5 передав у власність позивача даний автомобіль, а позивач сплатив 254300 грн в рахунок його вартості. Рішенням Талалаївського районного суду від 14 грудня 2020 року даний договір купівлі-продажу автомобіля був визнаний недійсним та скасовано рішення про державну реєстрацію транспортного засобу, що здійснена 26.09.2020 територіальним сервісним центром № 7442 Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Чернігівській області. Судом при винесенні даного рішення було встановлено, що спірний автомобіль був придбаний 20 березня 2020 року ОСОБА_5 та ОСОБА_4 у період шлюбу та є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. ОСОБА_5 не було надано суду доказів про те, що при укладенні з ОСОБА_1 договору купівлі-продажу транспортного засобу 26 вересня 2020 року ОСОБА_5 діяв за згодою своєї дружини ОСОБА_4 і оскільки ОСОБА_5 було відчужено транспортний засіб всупереч судовому рішенню від 10.09.2020 року про забезпечення позову, яким накладено арешт на автомобіль, що належить ОСОБА_5 та без отримання згоди дружини ОСОБА_4 , то з цих підстав договір купівлі-продажу було визнано недійсним. Дані обставини змусили позивача звернутися до суду. Придбаний позивачем автомобіль не міг бути витребуваний у нього, оскільки він є добросовісним набувачем, який законним шляхом набув своє майно, покладаючись на добросовісність дій продавця. Придбаваючи автомобіль у ОСОБА_5 позивач ОСОБА_1 мав усі підстави вважати, що договір купівлі-продажу є законним та розраховував на певний стан речей, тобто правомірно очікував, що ОСОБА_5 відчужуючи йому автомобіль, має право ним розпоряджатися, а після отримання автомобіля матиме змогу володіти ним належним чином. У той же час ні до визнання недійсним договору купівлі-продажу автомобіля, ні після сплачені позивачем кошти за придбання автомобіля не компенсовані. Відтак позивач ОСОБА_1 як добросовісний набувач, втратив майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, що покладає на нього, як добросовісного набувача, індивідуальний та надмірний тягар, оскільки на нього перекладено наслідок визнання недійсним договору купівлі-продажу автомобіля та скасування рішення про державну реєстрацію, автомобіль на підставі судового рішення про визнання договору купівлі-продажу автомобіля недійсним у нього вилучили, і тому він просить суд компенсувати свої втрати шляхом звернення стягнення на придбаний ним автомобіль за визнаним у подальшому недійсним договором купівлі-продажу. Оскільки рішенням суду від 14 грудня 2020 року встановлено, що спірний автомобіль VOLKSWAGEN TOUAREG Універсал-В належав відповідачам як спільне майно подружжя, тому позивач ОСОБА_1 просить суд стягнути солідарно з відповідачів ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на його користь 254 300 грн, сплачених ним за договором купівлі-продажу № 7442/2020/2222221 від 26.09.2020 року шляхом звернення стягнення в порядку виконання судового рішення на автомобіль марки VOLKSWAGEN TOUAREG Універсал-В сірого кольору, номер кузова НОМЕР_1 , що зареєстрований за відповідачем ОСОБА_5 .

Ухвалою від 11.03.2021 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання а 08.04.2021 року. Також ухвалою від 11.03.2021 року задоволено заяву позивача ОСОБА_1 про забезпечення позову та накладено арешт на автомобіль марки VOLKSWAGEN TOUAREG Універсал-В сірого кольору, номер кузова НОМЕР_1 , що зареєстрований за відповідачем ОСОБА_5 . Ухвалою підготовчого судового засідання від 08.04.2021 року провадження по справі зупинено до розгляду справи № 747/343/20 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , третя особа Оболонський районний у м. Києві відділ ДРАЦС центрального МРУЮ МЮ (м. Київ) про визнання шлюбу недійсним та визнання права власності на частку у спільній частковій власності, та набрання рішенням суду законної сили. Постановою Чернігівського апеляційного суду від 26.05.2021 року ухвала від 08.04.2021 року скасована, а справа направлена до суду для продовження її розгляду. Ухвалою від 09.06.2021 року призначено проведення підготовчого судового засідання на 22.06.2021 року. За клопотанням представника відповідача ОСОБА_4 проведення підготовчого судового засідання відкладено на 05.08.2021 року. Ухвалою підготовчого судового засідання від 05.08.2021 року призначено судовий розгляд на 30.08.2021 року, який було відкладено на 13.09.2021 для повторного повідомлення відповідача ОСОБА_5 судове засідання 13.09.2021 року не відбулось в зв`язку з технічними проблемами системи ВКЗ, відкладено на 19.10.2021 року, у якому оголошено перерву до 26.10.2021 року.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 позов підтримали і просили задовольнити, оскільки позивач, як добросовісний набувач за договором купівлі-продажу, який визнаний судом недійсним, має право зворотної вимоги і повернення коштів, які були сплачені за цим договором. А оскільки на момент укладення договору автомобіль був спільною сумісною власністю відповідачів, тому вони мають солідарно відповідати перед позивачем.

Представник відповідача ОСОБА_4 адвокат Тимощук М.В. в судовому засіданні позов не визнав, оскільки у даному випадку не може йти мова про солідарне стягнення з відповідачів, так як відповідач ОСОБА_4 своєї згоди на продаж спільного автомобіля не надавала, вона не була стороною договору купівлі-продажу даного автомобіля, кошти за його придбання не були поділені між відповідачами, ОСОБА_5 одноособово привласнив їх собі. Крім того, позивач знав, що ОСОБА_5 на момент продажу автомобіля був одружений, і позивач мав переконатись в тому, чи його дружина ОСОБА_4 надала згоду на продаж автомобіля. На даний час автомобіль не вибув з користування позивача поза його волею, він його продав іншій особі, і тому не може вважатись добросовісним набувачем. Також оскільки договір купівлі-продажу автомобіля не був укладений в інтересах сім`ї, то він не створив обов`язки для відповідача ОСОБА_4 щодо солідарної відповідальності, і тому представник відповідача просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог.

Відповідач ОСОБА_5 в судові засідання по справі не з`являвся, хоча був повідомлений належним чином матеріали справи містять поштові повідомлення про вручення відповідачу ОСОБА_5 судових викликів на всі судові засідання, які проводились по справі. Будь-яких заяв чи клопотань про відкладення розгляду справи чи про розгляд справи без його участі від відповідача ОСОБА_5 до суду не надходило, тому розгляд справи за згодою позивача та його представника було проведено без участі належно повідомленого відповідача ОСОБА_5 на підставі наявних у справі доказів.

Судом встановлені наступні фактичні обставини та зміст спірних правовідносин, і зазначений висновок суду ґрунтується на доказах досліджених в судовому засіданні.

В судовому засіданні встановлено, що рішенням Талалаївського районного суду по справі № 747/440/20 від 14 грудня 2021 року, яке набрало законної сили 19.01.2021 року, визнано недійсним договір купівлі-продажу № 7442/2020/2222221, укладений 26 вересня 2020 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 щодо купівлі-продажу автотранспортного засобу VOLKSWAGEN TOUAREG Універсал-В, 2005 року випуску, сірого кольору, номер кузова НОМЕР_1 , та скасовано рішення про державну реєстрацію транспортного засобу VOLKSWAGEN TOUAREG Універсал-В, 2005 року випуску, сірого кольору, номер кузова НОМЕР_1 , що здійснена 26.09.2020 територіальним сервісним центром № 7442 Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Чернігівській області. (а.с.12-14).

Аналізуючи зазначений доказ з точки зору встановлених судовим рішенням обставин у відповідності до ч.4 с т. 82 ЦПК України, суд вважає за необхідне зазначити, що судом при розгляді справи № 747/440/20 було встановлено, що автомобіль VOLKSWAGEN TOUAREG Універсал-В був придбаний ОСОБА_5 у період шлюбу з ОСОБА_4 та є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. ОСОБА_5 було відчужено 26.09.2020 транспортний засіб без отримання згоди дружини ОСОБА_4 . Оскільки при розгляді даної справи беруть участі ті ж самі особи, які брали участь у розгляді справи № 747/440/20, тому обстави, встановлені рішенням суду від 14 грудня 2020 року, як такі, що встановлені рішення суду у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді даної справи у відповідності до положень ч.4 ст. 82 ЦПК України, і суд вважає дані обставини встановленими а саме автомобіль, який був предметом договору купівлі-продажу, придбаний подружжям за час шлюбу, тому був спільною сумісною власністю подружжя. Також суд вважає встановленою і ту обставину, що відповідач ОСОБА_4 не була обізнана про укладений договір купівлі-продажу, що стало підставою для визнання його недійсним. Правові наслідки недійсності правочину передбачені статтею 216 ЦК України, відповідно до якої недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи. Згідно роз`яснень наданих у пунктах 5 і 7 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06 листопада 2009 року, відповідно до статей 215 та 216 ЦК суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги в разі нікчемності правочину та наявності рішення суду про визнання правочину недійсним. Відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Відповідно до статей 215 та 216 ЦК суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. Такий позов може пред`являтися окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. У цьому разі в резолютивній частині судового рішення суд вказує про нікчемність правочину або відмову в цьому. Вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги в разі нікчемності правочину та наявності рішення суду про визнання правочину недійсним. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 10 постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 року, реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв`язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред`явлена тільки стороні недійсного правочину. Як було встановлено в ході судового розгляду стороною недійсного правочину договору купівлі-продажу автомобіля від 26 вересня 2020 року - був тільки відповідач ОСОБА_5 . Обґрунтовуючи подання позову до двох відповідачів позивач посилається на норми СК України відносно наявності спільної сумісної власності подружжя щодо предмета договору купівлі-продажу автомобіля VOLKSWAGEN TOUAREG Універсал-В, 2005 року випуску, сірого кольору. Але у даному випадку застосуванню підлягає спеціальна норма зобов`язального права щодо сторін недійсного правочину, яким є тільки відповідач ОСОБА_5 . Тому вимога позивача про солідарне стягнення коштів з двох відповідачів задоволенню не підлягає.

Що стосується права позивача на відшкодування коштів, сплачених ним за визнаним недійсним договором у купівлі - продажу, то суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Тлумачення ст. 216 ЦК України свідчить, що в ній закріплено право добросовісного набувача, який втратив майно за визнаним судом недійсним договором купівлі-продажу, на відшкодування спричиненої незаконними діями іншої сторони правочину, з вини якого договір визнано недійсним. Аналізуючи положень ст. 388 ЦК України суд приходить до висновку, що добросовісний набувач - це особа яка придбала річ у особи яка, не мала права її відчужувати про що набувач не знав і не міг знати. Для застосування положень цивільного законодавств щодо відшкодування шкоди добросовісному набувачу необхідно сукупність двох умов особа є добросовісним набувачем і майно за визнаним судом недійсним правочином вибуло з його володіння поза його волею в порядку виконання рішення щодо наслідків недійсного правочину.

В судовому засіданні по даній справі було встановлено, що спірний автомобіль VOLKSWAGEN TOUAREG Універсал-В, 2005 року випуску, сірого кольору не вибув із володіння позивача ОСОБА_1 поза його волею, він його продав іншій особі, яка зараз перебуває за кордоном. Тобто право позивача, як добросовісного набувача за недійсним договором купівлі-продажу не було порушене, а майно, передане йому за визнаним недійсним договором купівлі-продажу не вибуло з його володіння поза його волею, тому його право не порушене, а не порушене право не підлягає захисту.

Позивачем ОСОБА_1 не надано суду належних доказів в підтвердження обставин, що автомобіль VOLKSWAGEN TOUAREG вибув з його володіння поза його волею і цим йому спричинена майнова шкода, за відшкодуванням якої він звернувся до суду. Суд наголошує, що судове доказування - це діяльність учасників процесу при визначальній ролі суду по наданню, збиранню, дослідженню і оцінці доказів з метою встановлення з їх допомогою обставин цивільної справи. При цьому, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України. Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов`язків у сторін. У відповідності до ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Згідно статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Згідно ч.ч. 1, 2 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих сторонами та іншими учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Відповідно до ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частина 6 ст. 81 ЦПК передбачає, що доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. В рішенні Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

Як неодноразово визначалось у судових рішеннях судів вищих інстанцій вирішуючи спір, суд повинен встановити наявність у особи, яка звернулась з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов, тобто встановити чи є особа, за позовом якої (або в інтересах якої) порушено провадження у справі належним позивачем, відсутність права на позов в матеріальному розумінні тягне за собою прийняття рішення про відмову в задоволенні позову, незалежно від встановлених судом обставин, оскільки лише наявність права обумовлює виникнення у інших осіб відповідного обов`язку перед особою, якій таке право належить, яка може вимагати виконання такого обов`язку від інших осіб. Отже лише встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність, чи відсутність факту порушення або оспорення і відповідно приймає рішення про захист порушеного права, або відмовляє позивачу у захисті встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених позовних вимог, не встановивши, яке право порушено, суд не має право його захистити.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Позивачем ОСОБА_1 належними і допустимими доказами не доведено, що він, як добросовісний набувач, втратив майно, те, що автомобіль у нього вилучений за рішенням суду, і що йому необхідно компенсувати свої втрати шляхом звернення стягнення на придбаний ним автомобіль, тобто що його порушене право підлягає захисту в судовому порядку. Крім того, поскільки в ході розгляду справи суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову, тому у суду відсутні підстави для стягнення з відповідачів на користь позивача понесених судових витрат у відповідності до положень п.2 ч.2 ст. 141 ЦПК України, яка передбачає, що судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст. 2-5, 7, 8, 10-13, 27-30, 76, 78, 81, 82, 89, 95, 133, 141, 247, 258, 263-265, 268, 273 ЦПК України, ст. 15, 216, 388 ЦК України, суд, -

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про стягнення коштів відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Чернігівського апеляційного суду протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення суду виготовлений 04 листопада 2021 року.

Суддя Л.В.Тіщенко