Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
26.10.2021 Справа №607/20268/19

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі:
головуючого судді Вийванко О.М.

за участю секретаря судового засідання Хримко У. А.
учасників справи
представника позивача Молень І. Й.
відповідача ОСОБА_1
представника відповідача ОСОБА_2
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом Тернопільського національного медичного університету імені І.Я. Горбачевського Міністерства охорони здоров`я України до ОСОБА_1 про стягнення коштів за навчання,-
В С Т А Н О В И В :

Представник позивача Тернопільського національного медичного університету імені І.Я. Горбачевського Міністерства охорони здоров`я звернулася в суд із позовом до відповідача ОСОБА_1 про стягнення коштів за навчання.
В обґрунтування позовних вимог послалась на те, що на підставі рішення приймальної комісії від 05.08.2009 наказом ректора Державного вищого навчального закладу «ТДМУ ім. І.Я. Горбачевського МОЗ України» № 207 (Д) від 10.08.2010 ОСОБА_1 зараховано студентом першого курсу стоматологічного факультету. Також, 01.09.2009 між ДВНЗ «ТДМУ імені І.Я. Горбачевського МОЗ України» та відповідачем укладено Угоду № 18 про підготовку фахівців з вищою освітою (далі Угода), згідно з умовами якої відповідач зобов`язується прибути після закінчення ДВНЗ «ТДМУ імені І.Я. Горбачевського МОЗ України» на місце працевлаштування відповідно до направлення і відпрацювати не менше трьох років по закінченню навчання в інтернатурі, а у разі відмови їхати за призначенням - відшкодувати відповідно до державного бюджету вартість навчання в установленому порядку. Відтак в червні 2014 року відповідача як молодого спеціаліста направлено на роботу в Інформаційно-аналітичний центр медичної статистики УОЗ Волинської ОДА на посаду лікаря - статистика. Проте, з`ясовано, що відповідач, в жодних трудових відносинах з 2014 по 2019 роки з даним закладом не перебував.
Вищевказане свідчить про те, що відповідач відмовився відпрацювати не менше трьох років як молодий фахівець в державній установі охорони здоров`я, і як наслідок, невиконання відповідачем умов Угоди тягне за собою обов`язок відшкодувати у встановленому порядку відповідно до державного бюджету вартість навчання за навчання.
Відповідно до розрахунку фактичних витрат на навчання одного студента медичного факультету за державним замовленням випуску 2014 року вартість відповідного навчання відповідача становить 64 786,34 грн. Крім того, за період навчання в Медуніверситеті з вересня 2009 року по червень 2014 року відповідачу була нарахована та виплачена стипендію у сумі 47 575,74 грн.
У зв`язку з не досягненням згоди, щодо досудового врегулювання спору, з підстав викладених у позові та оскільки, представник позивача просив стягнути з відповідача на користь відповідача затрачені кошти на навчання в розмірі 112 362,08 грн та судові витрати.
Представник позивача у судовому засіданні позов підтримав у повному обсязі та просив його задовольнити.
Відповідач подав відзив на позов, в якому вказав, що з позовними вимогами не погоджується та вважає їх необґрунтованими, оскільки вони базуються лише на припущеннях та на інформації, яка є не перевіреною. В обґрунтування чого зазначив, що відповідно до направлення, його було скеровано за розпорядженням в Інформаційно-аналітичний центр медичної статистики УОЗ Волинської ОДА, для працевлаштування на посаді лікаря статиста, куди він прибув вчасно, що слідує з записів в трудовій книжці. Будь якого умислу з його сторони щодо не відпрацювання не було допущено, ним було дотримано вимоги законодавства.
Оскільки, згідно з наказом управління охорони здоров`я Волинської облдержадміністрації № 287-ос від 17.07.2014 «Про зарахування в інтернатуру ОСОБА_1 » з 2014 року по 2016 рік пройшов заочну інтернатуру по спеціальності «стоматологія» на базі Волинської обласної клінічної лікарні та очну частину інтернатури на базі ДВНЗ «ТДМУ імені І.Я.Горбачевського», з чого слідує що він вчасно прибув на роботу. Крім того, згідно з записом в трудовій книжці він був зарахований на посаду лікаря-інтерна зі спеціальності «стоматологія» Волинської обласної клінічної лікарні, відповідно до наказу № 91бос від 01.08.2014, а наказом №102 ос від 21.07.2016 звільнений з займаної посади, в зв`язку з закінченням інтернатури.
Однак, при оформленні на інтернатуру між ОСОБА_1 та керівником установи (закладу) охорони здоров`я- Інформаційно-аналітичним центром медичної статистики УОЗ Волинської облдержадміністрації, трудовий договір по працевлаштуванню на посаду лікаря статиста, складено не було з ініціативи начальника відділу кадрів управління охорони здоров`я Волинської облдержадміністрації, пояснивши йому, що зараз такого місця не має, такий договір буде після закінчення інтернатури і отримання сертифіката спеціаліста після здачі ліцензійного іспиту «Крок 3». В зв`язку з цим, повідомлення направлення на роботу, яке підлягає поверненню до закладу освіти в п`ятиденний строк з дня укладання випускником трудового договору, не було заповнене керівником установи (закладу) охорони здоров`я та не повернуто в ДВНЗ «ТДМУ ім. І.Я. Горбачевського». Про це достеменно було відомо навчальному закладу так як ним було повідомлено.
Крім того, вказав, що він є особою з інвалідністю з дитинства, причина інвалідності - бронхіальна астма, захворювання пов`язане з наслідками Чорнобильської катастрофи, та в зв`язку з погіршенням перебігу захворювання з 31.05.2016 йому встановлена ІІ (друга) група інвалідності з дитинства замість третьої групи.
Після чого на протязі 2015 по 2018 років тестовий екзамен Центру тестування МОЗ України «Крок 3», який здати необхідно для того щоб отримати сертифікат лікаря - спеціаліста за спеціальністю «Стоматологія» та приступити до роботи, зданий не був, в зв`язку з погіршенням його стану здоров`я. Однак, 27.04.2018 після отримання вищевказаного сертифіката лікаря-спеціаліста за спеціальністю «Стоматологія», він одразу виїхав в м. Луцьк та звернувся з питанням працевлаштування лікарем-статистом в Інформаційно-аналітичний центр медичної статистики УОЗ Волинської облдержадміністрації в управління охорони здоров`я Волинської облдержадміністрації до заступника начальника відділу медичних кадрів та планування управління охорони здоров`я Волинської облдержадміністрації, де йому було відмовлено в працевлаштуванні, мотивуючи «відсутністю посади-лікаря статиста і що претензій до нього не будуть мати і не будуть шукати». Відтак відповідач просив відмовити в задоволені позову, оскільки обов`язковість відпрацювання після закінчення інтернатури є порушенням його права щодо вільного вибору місця роботи.
Відповідач та його представник у судовому засіданні заперечили щодо задоволення позовних вимог з підстав та обґрунтувань викладених у відзиві на позов.
Представник позивача подала відповідь на відзив, в якому зазначила, що не погоджується з аргументами наведеними відповідачем у його відзиві, оскільки 01.09.2009 відповідач підписавши Угоду № 18, добровільно погодився, з передбаченим в ній умовами та зобов`язанням його прибути після закінчення Університету на місце працевлаштування відповідно до направлення і відпрацювати не менше трьох років по закінченню навчання в інтернатурі, та у разі відмови їхати за призначенням відшкодувати відповідно до державного бюджету вартість навчання у встановленому порядку. Також, із пропозицією щодо працевлаштування відповідача, як молодого спеціаліста на роботу в Інформаційно аналітичний центр медичної статистики УОЗ Волинської ОДА на посаду лікаря статистика, був ознайомлений та згідний, про що свідчать його підписи в Картці працевлаштування випускника, пропозиції щодо влаштування, Обліковій картці випускника Тернопільського мед університету.
Окрім цього, зазначила, що пунктом 9 Порядку працевлаштування випускників державних вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, здійснювалося за державним замовленням, затвердженого наказом МОЗ України № 367 від 25.12.1997, передбачені причини, за наявності яких випускник має право з причин зазначено: встановлення інвалідності І або II групи, внаслідок чого і стати до роботи за місцем призначення. У цих випадках за рішенням комісії з працевлаштування випускників про надання можливості самостійного працевлаштування. Відповідно до положень укладеної Угоди № 18 від 01.09.2009 припиняється за згодою сторін (оформляється протоколом). Однак, відповідач не звертався ні в усній, ні в письмовій формі з вимогою про розірвання даної угоди.
На спростування тверджень відповідача про те, що у 2018 році йому було відмовлено у працевлаштуванні згідно направлення в «нформаційно - аналітичний центр медичної статистики УОЗ Волинської облдержадміністрації на посаду лікаря - статистика, оскільки відсутня, представник позивача зазначила, що відповідачу було змінено місце проходження очної частини інтернатури за спеціальністю «стоматологія» із Львівського національного медичного університету імені Данила Галицького на Тернопільський державний медичний університет без зміни направлення на роботу, у зв`язку з сімейними обставини. Також, зазначила, що у Волинському обласному інформаційно-аналітичному центрі медичної статистики за даними програми «Облік медичних кадрів України» наявні 2,0 вакантні посади лікаря-статистика і ці посади зберігались впродовж 2013-2019 років. Крім того, відмітила, те що, 20.12.2018 Волинський обласний інформаційно-аналітичний центр медичної статистики (який був вказаний у направленні на роботу) реорганізовано шляхом перетворення у КП «Волинський обласний інформаційно-аналітичний центр медичної статистики» Волинської обласної ради. Представник позивача не заперечує факту проходження відповідачем інтернатури. Однак, він не відпрацював не менше трьох років як молодий фахівець в державній установі охорони здоров`я, і як наслідок, невиконання ним умов Угоди, він повинен відшкодувати відповідно до державного бюджету вартість за навчання установленому порядку. Відтак позов підлягає задоволенню в повному обсязі.
Відповідач подав заперечення на відповідь на відзив, в якому зазначив, що з відповіддю на відзив не погоджується, оскільки документи, які долучені за 2014 рік, в тому числі наказ №287-Ос від 17.07.2014 йому не були надані, з ними його ніхто не знайомив. Також, зауважив, що з долученого представником позивача листа № 2669/13/2-20 від 16.07.2020 слідує, що він дійсно звертався в управління охорони здоров`я Волинської облдержадміністрації стосовно працевлаштування. Однак, в Інформаційно - аналітичний центр медичної статистики на посаду лікаря-статиста ніхто з УОЗ Волинської облдержадміністрації не направляв і повідомлення до направлення на роботу ніхто не заповнював, трудовий договір не укладав. Повідомивши про це ДВНЗ «ТДМУ імені І.Я. Горбачевського МОЗ України», з їхнього боку будь-якої реагування не відбулося. Крім того, після здачі екзамену «Крок 3» та отримання сертифіката лікаря-спеціаліста за спеціальністю «Стоматологія», він знову звернувся в квітні 2018 року в управління охорони здоров`я Волинської облдержадміністрації стосовно працевлаштування, при цьому надавши документи про встановлення з 31.05.2016 року ІІ групи інвалідності, яка є підставою для не відпрацювання 3 річного строку.
При розгляді справи судом, учасниками справи подано заяви та клопотання та судом було вчинено інші процесуальні дії.
Ухвалою суду відкрито провадження у справі.
Заслухавши пояснення сторін, свідків, оглянувши та дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку.
Судом встановлено фактичні обставини справи та зміст спірних правовідносин.
Згідно з наказом МОЗ України № 1353 від 12.06.2019 «Про зміну найменування та затвердження статуту Тернопільського національного медичного університету імені І.Я. Горбачевського МОЗ України (нова редакція)», Державному вищому навчальному закладу «Тернопільський державний медичний університет імені І.Я. Горбачевського МОЗ України» змінено найменування на Тернопільський національний медичний університет імені І.Я. Горбачевського МОЗ України.
Відповідно до п. 4 Розділу І Статуту Тернопільського національного медичного університету імені І.Я. Горбачевського Міністерства охорони здоров`я України (далі - Університет), затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 12.06.2019 №1353, Університет заснований на державній формі власності. Органом управління Університету є Міністерство охорони здоров`я України. Університет як суб`єкт господарювання діє в статусі бюджетної установи на засадах неприбутковості. Майно Університету є державною власністю.
Водночас, п. 10 Розділу І Статуту передбачено, що Університет є юридичною особою, має відокремлене майно, може від свого імені набувати майнових та особистих немайнових прав і мати обов`язки, бути позивачем і відповідачем у суді.
Так, постановою Кабінету Міністрів України № 992 від 22.08.1996 (чинною на момент виникнення правовідносин) затверджено Порядок працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, пунктом 3 якої передбачено, що Порядок, затверджений пунктом 1 цієї постанови, поширюється на осіб, що навчаються за спеціальностями медичного профілю.
Відповідно до п. 4 вказаного Порядку керівники вищих навчальних закладів після зарахування осіб на навчання за державним замовленням укладають з ними угоду за формою згідно з додатком №1.
Пунктом 6 Порядку передбачено, що згідно з угодою випускник зобов`язаний глибоко оволодіти всіма видами професійної діяльності, передбаченими відповідною кваліфікаційною характеристикою, та відпрацювати у замовника не менше трьох років, а вищий навчальний заклад забезпечити відповідні якість та рівень підготовки фахівця вищою освітою.
Відповідно до п. 18 Порядку керівництво вищого навчального закладу не пізніше ніж за рік до закінчення навчання пропонує випускнику посаду відповідно до укладеної угоди.
Пунктом 19 Порядку передбачено, що оформлене замовником або вищим навчальним закладом (за домовленістю із замовником) направлення на роботу є підставою для укладання трудового договору між молодим фахівцем і замовником.
Відповідно до п. 20 Порядку молодий фахівець повинен прибути до місця призначення у термін, визначений у направленні на роботу.
Окрім цього, згідно п. 14 цього Порядку у разі неприбуття молодого фахівця за направленням або відмови без поважної причини приступити до роботи за призначенням, звільнення його з ініціативи адміністрації за порушення трудової дисципліни, звільнення за власним бажанням, протягом трьох років випускник зобов`язаний відшкодувати у встановленому порядку до державного бюджету вартість навчання та компенсувати замовникові всі витрати.
Згідно з п. 1 Указу Президента України «Про заходи щодо реформування системи підготовки спеціалістів та працевлаштування випускників вищих навчальних закладів» №77/96 від 23.01.1996, із змінами, внесеними згідно з Указом Президента №342/96 від 16.05.1996, вищі навчальні заклади України здійснюють підготовку спеціалістів: за рахунок коштів Державного бюджету України, республіканського бюджету Автономної Республіки Крим та місцевих бюджетів - за державним замовленням; за рахунок коштів відповідних юридичних та фізичних осіб - для роботи у недержавному секторі народного господарства; за рахунок власних коштів особи - для роботи у державному і недержавному секторі народного господарства (за бажанням).
Окрім цього, пунктом 2 цього Указу передбачено, що особи, які навчаються за рахунок державних коштів, укладають з адміністрацією вищого навчального закладу угоду, за якою вони зобов`язуються після закінчення навчання та одержання відповідної кваліфікації працювати в державному секторі народного господарства не менше ніж три роки. У разі відмови працювати в державному секторі народного господарства випускники відшкодовують в установленому порядку до державного бюджету повну вартість навчання.
Водночас, відповідно до вищезазначеного Указу Президента України від 23.01.1996 №77 та постанови Кабінету Міністрів України від 22.08.1996 № 992, наказом МОЗ України № 367 від 25.12.1997 затверджено Порядок працевлаштування випускників державних вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням.
Пунктом 6 даного Порядку передбачено, що випускники, які уклали угоду з вищим закладом освіти після зарахування на навчання, а також ті, що почали навчання до 1996 року за державним замовленням без укладення угоди, зобов`язані відпрацювати за місцем призначення не менше ніж три роки.
Також, згідно п. 21 цього Порядку випускник повинен прибути до місця призначення у термін, визначений у направленні на роботу. Незгода випускника з рішенням комісії з працевлаштування випускників не звільняє його від обов`язку прибути на роботу за призначенням.
У разі, якщо він не прибув за направленням або відмовився приступити до роботи за призначенням з причин, не зазначених у п. п. 9 та 18 цього Порядку, чи його звільнено з ініціативи власника або уповноваженого ним органу за порушення трудової дисципліни або звільнено за власним бажанням протягом навчання в інтернатурі та трьох років після закінчення останньої, він зобов`язаний відшкодувати у встановленому порядку відповідно до державного або місцевого бюджетів вартість навчання та компенсувати замовникові всі витрати.
Відповідно до п. 1.1. Положення про спеціалізацію (інтернатуру) випускників вищих медичних і фармацевтичних закладів освіти ІІІ-ІУ рівнів акредитації медичних факультетів університетів, затвердженого наказом МОЗ України № 291 від 19.09.1996, спеціалізація (інтернатура) є обов`язковою формою післядипломної підготовки випускників всіх факультетів медичних і фармацевтичних вищих закладів освіти III - IV рівнів акредитації медичних факультетів університетів незалежно від підпорядкування та форми власності, після закінчення якої їм присвоюється кваліфікація лікаря(провізора) - спеціаліста певного фаху.
Згідно п. 2.3. цього Положення підставою для зарахування в інтернатуру є диплом лікаря (провізора) з певної лікарської (провізорської) спеціальності, посвідчення про направлення на роботу за персональним розподілом або довідка про право самостійного працевлаштування.
Пунктом 3.2. Положення передбачено, що початок навчання в інтернатурі визначено з 1 серпня.
На підставі рішення приймальної комісії від 05.08.2009 за № 17 зараховано студентом першого курсу стоматологічного факультету ОСОБА_1 , що підтверджується витягом з наказу № 207(Д) по Тернопільському державному університету ім.. І.Я. Горбачевського від 10.08.2009.
Відповідно до угоди від 01.09.2006 позивач зобов`язався оформити відповідачу направлення на працевлаштування. Натомість відповідний студент зобов`язується прибути після закінчення Медуніверситету на місце працевлаштування відповідно до направлення і відпрацювати не менше трьох років по закінченню навчання в інтернатурі, а у разі відмови їхати за призначенням - відшкодувати до Державного бюджету вартість навчання в установленому порядку. Зміни та доповнення до цієї угоди вносяться шляхом підписання її сторонами додаткових угод.
Відповідно до протоколу засідання комісії з персонального розподілу молодих спеціалістів, які закінчують ДВНЗ «ТДМУ імені І.Я. Горбачевського МОЗ України» у червні 2014 року, від 16.01.2014, постановлено направити відповідача як молодого спеціаліста на роботу в Інформаційно-аналітичний центр медичної статистики У03 Волинської ОДА на посаду лікаря - статистика.
Із пропозицією щодо працевлаштування відповідач був ознайомлений та згідний, про що свідчать його підписи в Картці працевлаштування випускника від 16.01.2014, пропозиції щодо працевлаштування, Обліковій картці випускника Тернопільського медуніверситету.
Окрім цього, направлення на роботу № 02010830/08 було вручено відповідачу особисто, про що свідчить його підпис в Журналі обліку направлень на роботу випускників 2014 року.
Відповідно до витягу з наказу № 27 (ДМ) від 26.06.2014, по ТДМУ імені І.Я. Горбачевського, на підставі результатів держаних екзаменів і відповідно з рішенням Державної екзаменаційної комісії присвоєно кваліфікацію лікаря «стоматолога» і видано диплом ОСОБА_1 .
Відповідно до списку працевлаштування персонально кожного випускника стоматологічного факультету ДВНЗ «ТДМУ ім. І.Я. Горбачевського МОЗ України» ( 2014 рік випуску), ОСОБА_1 визначене конкретне місце майбутньої роботи за направленням в УОЗ Волинської ОДА, інформаційно аналітичний центр медичної статистики на посаду лікаря - статиста.
Згідно з наказом управління охорони здоров`я Волинської облдержадміністрації № 287-ОС від 17.07.2014 «Про зарахування в інтернатуру ОСОБА_1 » з 2014 року по 2016 рік пройшов заочну інтернатуру по спеціальності «стоматологія» на базі Волинської обласної клінічної лікарні та очну частину інтернатури на базі ДВНЗ «ТДМУ імені І.Я. Горбачевського».
01.08.2014 ОСОБА_1 був зарахований на посаду лікаря інтерна зі спеціальності «стоматологія» та звільнений з займаної посади 31.07.2016, що підтверджується записами в його трудовій книжці серії НОМЕР_1 .
Згідно з довідкою серії 12 ААБ № 475579 від 16.05.2022, відповідач являється особою з інвалідністю ІІ групи з дитинства, захворювання пов`язане з наслідками Чорнобильської катастрофи, строк дії до 01.06.2022. Також ця підтверджується посвідченням серії НОМЕР_2 , виданому на ім`я ОСОБА_1 .
Відповідачу було змінено місце проходження очної частини інтернатури за спеціальністю «стоматологія» із Львівського національного медичного університету імені Данила Галицького на Тернопільський державний медичний університет без зміни направлення на роботу, у зв`язку з сімейними обставини, що підтверджується листом з МОЗ України № 08.-01-50/11-СП/1086/21628 від 29.07.2014.
Відповідно до листа № 2669/13/2-20 від 16.07.2020, який надійшов з Волинської обласної державної адміністрації, ОСОБА_1 звертався в управління охорони здоров`я Волинської облдержадміністрації стосовно працевлаштування. Відмови у працевлаштуванні не було, оскільки в Інформаційно аналітичному центрі медичної статистики за даними звіту форми 65 наявні вакантні посади лікарів статистиків.
У Волинському обласному інформаційно-аналітичному центрі медичної статистики за даними програми «Облік медичних кадрів України» були наявні 2,0 вакантні посади лікаря-статистика і ці посади зберігались впродовж 2013-2019 років, що підтверджується листом № 2592/15/2-20 від 10.07.2020, який надійшов з Волинської обласної державної адміністрації.
Рішенням Волинської обласної ради № 22/39 від 20.12.2018, Волинський обласний інформаційно-аналітичний центр медичної статистики (який був вказаний у направленні на роботу) реорганізовано шляхом перетворення у КП «Волинський обласний інформаційно-аналітичний центр медичної статистики» Волинської обласної ради.
Виходячи з наведеного, ДВНЗ «ТДМУ імені І.Я. Горбачевського МОЗ України» повністю виконано умови укладеної з відповідачем Угоди, а саме: забезпечено студентові якісну теоретичну і практичну підготовку фахівця з вищою освітою згідно з навчальними планами та програмами і вимогами кваліфікаційних характеристик фахівця та оформлено студентові направлення на працевлаштування.
Проте, з`ясовано, що згідно з листом № 125/2-1.16-19 від 01.07.2019, який надійшов з КП «Волинський обласний інформаційно-аналітичний центр медичної статистики» Волинської обласної ради, ОСОБА_1 , випускник 2014 року, в жодних трудових відносинах з 2014 по 2019 року з їхнім закладом не перебував.
Вищевказане свідчить про те, що відповідач відмовився відпрацювати не менше трьох років як молодий фахівець в державній установі охорони здоров`я, і як наслідок, невиконання відповідачем умов Угоди тягне за собою обов`язок відшкодувати у встановленому порядку відповідно до державного бюджету вартість навчання.
Відповідно до довідки про доходи № 07/3662 від 17.07.2019, складеної «ТНМУ ім. І.Я. Горбачевського МОЗ України», відповідачу, за період навчання в ДВНЗ «ТНМУ ім. І.Я. Горбачевського МОЗ України», з вересня 2009 по червень 2014 року було нараховані та виплачено стипендію в розмірі 47 575,74 грн.
Згідно з розрахунком фактичних затрат на навчання одного студента медичного факультету за державним замовленням випуску 2014 року ОСОБА_1 , вартість навчання становить 64 786,34 грн.
Відповідачу на його адресу направлялась вимога № 19/7697 від 22.07.2019 «ТНМУ ім. І.Я. Горбачевського МОЗ України», про виконання зобов`язання виконати умови Угоди, що тягне за собою відшкодування у встановленому порядку до державного бюджету вартість навчання та компенсувати замовникові всі витрати.
Частиною 1 ст. 509 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Згідно з ч.1 ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно із частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Частиною першою статті 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
Частиною 1 ст.610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Відповідно до п.4 ч.1 ст.611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: відшкодування збитків.
Відповідно до частини другої статті 52 Закону України від 23.01.1991 року «Про освіту» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, випускники вищих навчальних закладів, які здобули освіту за кошти державного або місцевого бюджетів, направляються на роботу і зобов`язані відпрацювати за направленням і в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Окрім цього, ч.1 ст.1166 ЦК України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Суд вважає, що, зобов`язання яке виникло між сторонами справи є цивільно-правовим договірним зобов`язанням.
Крім того, Велика Палата Верховного суду в постанові від 26 січня 2021, справа №607/3693/17, зазначає, що розумним та справедливим відповідне договірне зобов`язання щодо відпрацювання фахівцем після закінчення відповідного навчання трьох років за направленням замовника такого навчання, який оплатив навчання фахівця. А покладення на фахівців, які отримали вищу освіту безкоштовно за державним замовленням, обов`язку щодо оплатного відпрацювання (на умовах не гірших, ніж ті які надаються іншим працівниками державного сектора економіки) за направленням держави протягом визначеного періоду часу (трьох років) не суперечить самій суті конституційного права на безкоштовну вищу освіту і в сучасник умовах економічного розвитку країни відповідає інтересам суспільства, щодо отримання від держави якісних послуг у відповідних секторах.
Щодо дії застосовуваних до спірних правовідносин норм права, суд зазначає наступне.
Якщо частина друга статті 52 Закону України про освіту 1991 року була чинною на час вступу студента до вищого навчального закладу, та особа, яка претендує на отримання вищої освіти, добровільно підписала угоду про підготовку фахівця з вищою освітою, навчалася за кошти державного бюджету, погодилася відшкодувати вартість цього навчання, погодилася на працевлаштування її відповідним навчальним закладом на умовах зазначеної угоди та отримала направлення на роботу, то у разі відмови цієї особи відпрацювати відповідно до умов зазначеної угоди встановлений термін відпрацювання заклад освіти, який забезпечив відповідне навчання цієї особи, може в судовому порядку стягнути з неї кошти за навчання.
Як зазначається в Рішенні Конституційного Суду України від 09.02.1999 № 1-рп/99 у справі за конституційним зверненням Національного банку України щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 58 Конституції України(справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів), до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мала місце.
Оскільки частина друга статті 52 Закону України про освіту 1991 року у редакції, чинній на час виникнення правовідносин сторін цього спору щодо здобуття відповідачем зазначеної освіти, була чинною, то такі цивільні правовідносини, що виникли між сторонами з моменту укладення угоди від 05.08.2009, регулюються саме нею.
Положення частини першої статті 58 Конституції України та частини другої статті 5 ЦК України щодо зворотної дії в часі закону, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи, в даному разі потрібно розуміти так, що особа звільняється від встановленої законом цивільної відповідальності, в тому разі коли така відповідальність закріплена лише скасованим законом, однак скасування закону, який передбачає цивільну відповідальність особи, за загальним правилом не звільняє її від цивільної відповідальності на користь контрагента, якщо така відповідальність закріплена і в чинному цивільно-правовому договорі, украденому цією особою.
Обов`язок особи, яка зобов`язалась відпрацювати за направленням після завершення її навчання за рахунок коштів держави, не передбачає втручання у її права, гарантовані статтею 4 Конвенції щодо заборони примусової чи обов`язкової праці. ЄСПЛ підкреслює, що не кожна праця, яку вимагають від особи під загрозою «покарання», становить заборонену цим положенням «примусову чи обов`язкову працю». Слід врахувати, зокрема, характер і обсяг даної діяльності, вільне укладення відповідних домовленостей (угод) у зв`язку із чим особа усвідомлює принцип і обсяг свого зобов`язання, яке вона бере, отримуючи безкоштовну освіту тощо. Такі обставини дозволяють відрізнити «примусову працю» від роботи, якої можна розумно вимагати за відповідних обставин. В протилежному випадку ЄСПЛ застосовує поняття «непропорційний тягар» та перевіряє, чи на особу було накладено такий тягар, що є єдиним чинником, на підставі якого ЄСПЛ може встановити порушення пункту 2 статті 4 Конвенції.
Обов`язок особи відшкодувати на користь держави кошти, витрачені на її навчання (пов`язані із цим витрати, їх окремі види тощо) за невиконання вимоги про відпрацювання за направленням не є втручанням у право власності особи, гарантоване статтею 1 Протоколу № 1 до Конвенції, та не становить порушення принципу пропорційності. Відповідно до практики ЄСПЛ такі суми відшкодування на корить держави можуть визначатись з урахуванням вартості навчання, виплат на утримання особи, яка навчається (наприклад, вартість проживання, їжі та обладнання, наданих особі під час навчання), субсидованої державою стипендії особі, яка навчається.
Стаття 2 Протоколу № 1 до Конвенції захищає та гарантує загальне особисте право особи на освіту. Держави не зобов`язуються організовувати за власний кошт або субсидувати освіту визначеного виду або рівня. Водночас, держава не зобов`язана виключно утримуватись від порушень цього права, а несе й відповідні позитивні зобов`язання, аби забезпечити дотримання права, захищеного статтею 2 Протоколу № 1 до Конвенції. Відповідні обмеження не повинні звужувати згадане право настільки, щоб порушити його сутність і позбавити його ефективності. Такі обмеження мають бути передбачуваними для зацікавленої особи і переслідувати законну мету.
Згідно із статтею 53 Конституції України кожен має право на освіту. Держава забезпечує доступність і безоплатність дошкільної, повної загальної середньої, професійно-технічної, вищої освіти в державних і комунальних навчальних закладах; розвиток дошкільної, повної загальної середньої, позашкільної, професійно-технічної, вищої і післядипломної освіти, різних форм навчання; надання державних стипендій та пільг учням і студентам (частина третя статті 53 Конституції України).
Відповідно до частини першої статті 54 Закону України від 17 січня 2002 року № 2984-III «Про вищу освіту» (в редакції, чинній на дату укладення угоди від 01 вересня 2006 року, далі -Закон про вищу освіту 2002 року) особи, які навчаються у вищих навчальних закладах, мають право на призначення стипендій. Абзац другий частини другої цієї ж статті передбачав, що студенти вищих навчальних закладів мають право на отримання стипендій, призначених юридичними та фізичними особами, які направили їх на навчання, а також інших стипендій відповідно до законодавства.
Абзац п`ятий частини шостої статті 64 Закону про вищу освіту 2002 року визначав, що особи, які успішно навчаються у вищих навчальних закладах державної або комунальної форми власності за денною (очною) формою навчання за кошти державного або місцевого бюджету, забезпечуються стипендіями у розмірі не менше ніж два неоподатковуваних мінімуми доходів громадян. Порядок призначення і виплати стипендій встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до частини першої статті 62 Закону України від 01 липня 2014 року № 1556-VII «Про вищу освіту» (в чинній редакції далі - Закон про вищу освіту 2014 року) особи, які навчаються у закладах вищої освіти, мають право на призначення стипендій (пункт 11).
Частина друга цієї ж статті Закону про вищу освіту 2014 року визначає, що особи, які навчаються у закладах вищої освіти за денною формою навчання за рахунок коштів державного або місцевих бюджетів, мають право на отримання академічних та соціальних стипендій у встановленому законодавством порядку.
Відповідно до частини четвертої цієї ж статті Закон про вищу освіту 2014 року соціальні стипендії призначаються студентам (курсантам) закладу вищої освіти в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Академічні стипендії призначаються особам, які досягли значних успіхів у навчанні та/або науковій діяльності згідно з критеріями, встановленими Кабінетом Міністрів України. Частка студентів (курсантів), які мають право на отримання академічних стипендій, встановлюється вченою радою закладу вищої освіти у межах визначеного Кабінетом Міністрів України загального відсотка студентів (курсантів), які мають право на отримання академічних стипендій, та стипендіального фонду. Студентам (курсантам) закладів вищої освіти, які мають право на отримання соціальної стипендії і набувають право на отримання академічної стипендії, надається один вид стипендії за їхнім вибором.
Частина п`ята статті 62 Закон про вищу освіту 2014 року визначає, що розмір академічної та соціальної стипендій, порядок їх призначення і виплати встановлюються Кабінетом Міністрів України.
Стаття 51 Закону України від 23.05.1991 № 1060-XII «Про освіту» (в редакції, чинній на дату укладення угоди від 01 вересня 2006 року, далі - Закон про освіту 1991 року) передбачала, що вихованці, учні, студенти, курсанти, слухачі, стажисти, клінічні ординатори, аспіранти, докторанти відповідно мають гарантоване державою право на призначення стипендій; забезпечення стипендіями, в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Частина перша статті 53 Закону України від 05.09.2017 року № 2145-VIII «Про освіту» (в чинній редакції далі - Закон про освіту 2017 року) передбачає, що здобувачі освіти мають право на забезпечення стипендіями у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до пункту 4 Порядку призначення і виплати стипендій, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 12 липня 2004 року № 882 «Питання стипендіального забезпечення» (в редакції, чинній на дату укладення угоди від 01 вересня 2006 року, далі -Порядок призначення і виплати стипендій) особам, зазначеним у пункті 1 Порядку призначення і виплати стипендій, можуть призначатися академічні або соціальні стипендії, а окремим категоріям цих осіб можуть призначатися одночасно академічні і соціальні стипендії.
Відповідно до пункту 1 Порядку призначення і виплати стипендій його дія поширюється на осіб, які навчаються у навчальних закладах та наукових установах за рахунок коштів загального фонду державного бюджету, у навчальних закладах, що перебувають у власності Автономної Республіки Крим, та комунальних навчальних закладах за рахунок коштів відповідних бюджетів.
Пункт 6 Порядку призначення і виплати стипендій передбачав, що соціальні стипендії призначаються студентам і курсантам, які потребують соціального захисту та яким за підсумками навчання не призначена академічна стипендія. Підставою для призначення соціальної стипендії є наявність в особи права на отримання державних пільг і гарантій, установлених законами для відповідних категорій громадян.
Пункт 1 Порядку призначення і виплати стипендій (в чинній редакції, далі - чинна редакція Порядку призначення і виплати стипендій) передбачає, що його дія поширюється на осіб, які навчаються у навчальних закладах або наукових установах (далі -навчальні заклади) за державним (регіональним) замовленням за рахунок коштів загального фонду державного (відповідного місцевого) бюджету, зокрема, студентів денної форми навчання вищих навчальних закладів I-IV рівня акредитації (наукових установ) (далі - студенти) (підпункт 2).
Відповідно до пункту 4 чинної редакції Порядку призначення і виплати стипендій особам, визначеним пунктом 1 цього Порядку, призначаються такі стипендії:академічні, зокрема, особам, зазначеним у підпункті 2 пункту 1 цього Порядку - за результатами навчання у закладах вищої освіти (наукових установах); соціальні - на підставі законів, що встановлюють державні пільги і гарантії щодо призначення соціальних стипендій для окремих категорій громадян.
З наведених норм випливає, що студентам, які навчаються за державним замовленням у закладах вищої освіти державної або комунальної власності, призначається академічна стипендія за результатами навчання з урахуванням критеріїв, визначених Кабінетом Міністрів України, або соціальна стипендія - як частина державних пільг і гарантій.
Таким чином, витрати на виплату академічної стипендії включаються до витрат на підготовку за державним замовленням одного фахівця.
До таких правових висновків дійшла Велика Палата Верховного суду в постанові від 26 січня 2021, справа №607/3693/17.

Посилання відповідача на ті обставини, що положення угоди, відповідно до якої передбачено відшкодування вартості навчання формувались відповідно до статті 52 Закону України «Про освіту», яка була виключена із Закону України «Про освіту» 01 липня 2014 року, що відповідно виключає настання цивільно-правової відповідальності відповідача у вигляді відшкодування до державного бюджету вартості навчання за відмови відпрацювання за призначенням після закінчення навчання.

Однак з даними твердженнями суд не погоджується, оскільки відповідач добровільно підписуючи угоду про підготовку фахівця з вищою освітою, погодився на працевлаштування його навчальним закладом, отримав направлення на роботу та, навчаючись за кошти державного бюджету, погодився відшкодувати вартість навчання у разі відмови відпрацювати не менше трьох років, а тому відповідачем не було дотримано вимог законодавства України та угоди в частині його зобов`язання відпрацювати після закінчення вищого навчального закладу три роки, відповідно до направлення на роботу.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 1215 ЦК України не підлягають поверненню безпідставно набуті заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача.
Отже, стипендія, надана фізичній особі як засіб до існування, належить до особистих майнових виплат, яка виплачується громадянинові і не підлягає поверненню.
Водночас академічна стипендія призначається студентам як засіб заохочення академічної успішності і не ставить на меті забезпечення студента засобами для існування, на відміну від соціальної стипендії, яка призначається студенту саме як частина державної допомоги, тобто надається саме як засіб до існування.
Враховуючи викладене, суд вважає що академічні стипендії, які сплачуються студентам закладів вищої освіти, належать до категорії витрат на навчання таких студентів, які за наявності на те підстав підлягають компенсації замовникові відповідного навчання.
Крім того, пунктом 21 Порядку працевлаштування випускників державних вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 25 грудня 1997 року № 367, передбачено обов`язок особи, яка не відпрацювала встановлений трирічний строк, компенсувати, крім вартості навчання, також всі витрати, тобто і виплати стипендії, які згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 12 липня 2004 року № 882 «Про питання стипендіального забезпечення» виплачується за рахунок коштів загального фонду державного бюджету або коштів відповідних бюджетів. Розмір стипендій визначається відповідно до установленого Кабінетом Міністрів України розміру мінімальної ординарної (звичайної) академічної стипендії з урахуванням типу навчального закладу, умов та напряму навчання, успішності стипендіата.
Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 15.0.05.2019 у справі № 598/760/17 (касаційне провадження № 61-14476св18), у постанові Верховного Суду від 30.01.2019 року у справі № 607/3682/17 (касаційне провадження № 61-32084св18), у постанові Верховного Суду від 31.10.2018 у справі № 607/3681/17-ц (касаційне провадження № 61-26840св18), у постанові Верховного Суду від 19.09.2018 у справі № 607/3690/17 (касаційне провадження № 61-1116св17) та 26.01.2021 у справі № 607/3693/17 (касаційне провадження № 14-151цс20) та інших.
Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів відповідно до Глави 5 ЦПК України.
Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.
Відповідно до частин першої, другої, третьої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України).
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
У судовому засіданні допитана в якості свідка ОСОБА_3 , яка працює заступником начальника відділу медичних кадрів та планування Управління охорони здоров`я Волинської обласної державної адміністрації, показала, що Ремезюку вона не відмовляла в працевлаштуванні, але дійсно в 2014 році відповідач був зарахований на інтернатуру в Управління охорони здоров`я на посаду лікаря стоматолога в Волинську обласну клінічну лікарню, де передбачені посади лікарів інтернів. Наказ, в якому передбачено, що після закінчення інтернатури Ремезюка направити у розпорядження обласного інформаційно аналітичного центру медичної статистики для роботи на посаді лікаря - статиста йому передано в руки особисто разом із направленням. Оскільки в інформаційно-аналітичному центрі медичної статистики УОЗ Волинської ОДА, куди направлено відповідача, є окремим центром та окремою юридичною особою, в якому наявні лише три лікарські посади, що це не дає можливості навчати лікарів інтернів, посади в лікарів інтернів в обласному аналітичному центрі не передбачені і не передбачається фінансування таких посад, на період проходження інтернатури для лікарів інтернів передбачені лише в обласній клінічній лікарні. Також вказала, що ОСОБА_1 дійсно приступив до інтернатури на посаді лікаря інтерна в Волинську обласну клінічну лікарню. Однак, після того як закінчується інтернатура він мав приступити до роботи в інформаційний центр медичної статистики, однак він не зміг приступити до інтернатури у зв`язку з тим він не здав «Крок 3». Відтак в квітні 2018 року, після здачі екзамену він мав прибути в інформаційний центр, однак він не прибув і жодної заяви про можливість неприбуття не подав. Про те, що відповідач являється особою з інвалідністю ІІ групи їй не було відомо. Крім того вказала, що попередньо ОСОБА_1 не звертався із заявою про зміну бази інтернатури, та про розірвання угоди на відпрацювання трьох років.
Допитаний в якості свідка в судовому засіданні ОСОБА_4 , який являється батьком відповідача, суду пояснив, що його син ОСОБА_1 поступив в університет,як особа з інвалідністю з дитинства, захворювання якого пов`язання з наслідками Чорнобильської катастрофи, та навчався на державній формі навчання. Після закінчення університету він отримав направлення на роботу в аналітичний центр медичної статистики Управління охорони здоров`я Волинської облдержадміністрації. В Волинську облдержадміністрацію він разом із сином прибули вчасно та звернулися до завідувача сектору управління медичним персоналом та організації роботи Управління охорони здоров`я Волинської облдержадміністрації ОСОБА_3 , та з 2014 по 2016 рік ОСОБА_1 проходив інтернатуру по спеціальності «стоматологія» та в 2016 році закінчив інтернатуру. Під час проходження інтернатури на базі Волинської обласної лікарні, в зв`язку з погіршенням перебігу захворювання, йому було встановлено ІІ групу інвалідності, про що було повідомлено ОСОБА_3 , як начальника відділу та їй було надано підтверджуючі документи, тобто на момент закінчення інтернатури він уже був особою з інвалідністю ІІ групи, захворювання пов`язане з наслідками Чорнобильської катастрофи, і вчився він на бюджетній форм навчання так як він інвалід з дитинства. Після того, як він закінчив інтернатури, щоб отримати сертифікат «лікаря спеціаліста по стоматології» необхідно було здати екзамен «Крок 3». Однак, цей екзамен він здав за 4-5 разом через 2 роки, тобто здавав цей екзамен з 2016 по 2018 року,за цей період часу він працював лікарем в першому добровольчому медичному шпиталі ім.. Пирогова і являється учаником бойових дій учасником АТО та має орден за мужність І ступеня і медаль за сприяння збройним силам України. В 2018 році в березні місяці ОСОБА_5 здав «Крок 3» та після отримання сертифікату лікаря стоматолога, після чого вони звернулися в Управління охорони здоров`я Волинської облдержадміністрації до начальника відділу кадрів ОСОБА_3 , з метою працевлаштування лікарем - статистом в інформаційно аналітичний центр Волинської облдержадміністрації, згідно з направлення на роботу, однак в Управлінні охорони здоров`я Волинської облдержадміністрації ОСОБА_1 було відмовлено, у зв`язку відсутністю посади лікаря статиста та відсутністю укладеного трудового договору між ОСОБА_1 та Управління охорони здоров`я Волинської облдержадміністрації. Також казав, що коли вони 2014 році приїхали з державним направленням, в якому прописано, що між відповідачем та центром статистики мав бути укладений відповідний договір зразу ж при оформленні на інтернатуру, у в 5-денний строк при укладанні цього трудового договору, відривний корінець мав бути відправлений в Тернопільський медичний університет ім.. І.Я. Горбачевського, однак цей договір укладений та направлений не був. Звертаючись до ОСОБА_3 . Після закінчення інтернатури, коли вони звернулись до ОСОБА_3 , яка повідомила їм, що між відповідачем та керівником установи закладу охорони здоров`я інформаційного аналітичним центром медичної статистики УОЗ Волинської облдержадміністрації трудовий договір складено не було, не пояснюючи про причини цього і що в жодних відносинах з даним закладом ОСОБА_1 не перебуває, і що такого спеціаліста УОЗ Волинської області не потребує та зобов`язань перед ним не має. Підтверджуючих документів ніяких не дала та сказала що ніяких претензій до нього не будуть мати. Довідку про відмову у працевлаштування вона не надала.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 добровільно підписуючи угоду від 05.08.2009, зобов`язався прибути після закінчення університету на місце працевлаштування і відпрацювати не менше трьох років по закінченню навчання в інтернатурі; у разі відмови їхати за призначенням відшкодувати відповідно до державного бюджету вартість навчання в установленому порядку. Зміни та доповнення до цієї угоди вносяться шляхом підписання додаткових угод.
Відтак невиконання відповідачем умов договору, є підставою щоб нести відповідальність за невиконання договірних зобов`язань. Тобто умовами угоди передбачено відповідальність студента за відмову виїхати на місце працевлаштування за призначенням. Як слідує із матеріалів справи, відповідач був зарахований в інтернатуру на посаду лікаря інтерна зі спеціальності «стоматологія» Волинської обласної лікарні 01.08.2014 та звільнений з займаної посади 31.07.2016.
Проте, з`ясовано, що відповідно до інформації начальника КП «Волинський обласний інформаційно-аналітичний центр медичної статистики» Волинської обласної ради №125/2-1.16-19 від 01.07.2019, ОСОБА_1 , випускник ДВНЗ «ТДМУ імені І.Я. Горбачевського МОЗ України» 2014 року, в жодних трудових відносинах з 2014 по 2019 роки з даним закладом не перебував.
Виходячи з наведеного, ДВНЗ «ТДМУ імені І.Я. Горбачевського МОЗ України» повністю виконано умови укладеної з відповідачем Угоди, а саме: забезпечено студентові якісну теоретичну і практичну підготовку фахівця з вищою освітою згідно з навчальними планами та програмами і вимогами кваліфікаційних характеристик фахівця та оформлено студентові направлення на працевлаштування.
Вищевказане свідчить про те, що відповідач відмовився відпрацювати не менше трьох років як молодий фахівець в державній установі охорони здоров`я, і як наслідок, невиконання відповідачем умов Угоди тягне за собою обов`язок відшкодувати у встановленому порядку відповідно до державного бюджету вартість навчання.
Таким чином, суд вважає, що матеріальні претензії до випускника вищого навчального закладу, підготовка якого здійснювалась за державним замовленням, є правомірними, оскільки існують законні підстави, які зобов`язують його відшкодувати вартість за навчання.
З огляду на вище зазначене, суд приходить до переконання, що позов Тернопільського національного медичного університету імені І.Я. Горбачевського Міністерства охорони здоров`я України до ОСОБА_1 про стягнення коштів за навчання слід задовольнити, та стягнути з відповідача на користь позивача, затрачені кошти на навчання в розмірі 112 362,08 грн.
Згідно з п. 6 ч. 1ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат.
Відповідно до частин 1 і 3 статі 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Згідно зі статтею 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.
Відтак з відповідача необхідно стягнути в користь відповідача судовий збір в розмірі 2 007,00 грн.
На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 2, 4, 5, 10 - 13, 76-82, 89, 141, 258-268, 273, 352-355 ЦПК України,
У Х В А Л И В :
Задовольнити позов Тернопільського національного медичного університету імені І.Я. Горбачевського Міністерства охорони здоров`я України до ОСОБА_1 про стягнення коштів за навчання.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Тернопільського національного медичного університету імені І. Я. Горбачевського Міністерства охорони здоров`я України кошти, витрачені на його навчання в цьому університеті, в сумі 112 362,08 грн (сто дванадцять тисяч триста шістдесят дві гривні 08 копійок).
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Тернопільського національного медичного університету імені І. Я. Горбачевського Міністерства охорони здоров`я України витрати зі сплати судового збору у сумі 2 007,00 грн ( дві тисячі сім гривень 00 копійок) сплаченого судового збору.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційної скарги не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення суду, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Тернопільського апеляційного суду або через Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області.
Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.
Позивач: Тернопільський національний медичний університет імені І.Я. Горбачевського Міністерства охорони здоров`я , місцезнаходження: Майдан Волі, 1, м. Тернопіль, код ЄРДПОУ 02010830.
Відповідач: ОСОБА_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_3 .
Повний текст рішення складено та підписано 01 листопада 2021 року.
Головуючий суддяО. М. Вийванко