ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5722/21 Справа № 215/6929/20 Суддя у 1-й інстанції - Дудіков А. В. Суддя у 2-й інстанції - Бондар Я. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 листопада 2021 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Бондар Я.М.

суддів -Барильської А.П., Зубакової В.П.

сторони:

позивач- ОСОБА_1 ,

відповідач-Приватне акціонерне товариство «Північний гірничо-збагачувальний комбінат»,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, у порядку ч.13 ст.7, ч.1 ст.369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 на рішення Тернівського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 12 квітня 2021 року, ухваленого суддею Дудіковим А.В. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області, повний текст судового рішення складено 12 квітня 2021 року,-

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2020 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» (далі-Товариство)про стягнення одноразової допомоги, середнього заробітку за час затримки при розрахунку.

В обґрунтування позову зазначив, що з 02.04.1979р. він працював у Товаристві на різних посадах: електрослюсарем черговим та з ремонту обладнання, електриком дільниці.

13.08.2007р. він звільнився за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію за ст.38 КЗпП України.

У 2020 р. він дізнався, що має право, відповідно до Галузевої угоди гірничо-металургійного комплексу України на 2007-2008 рік на одноразову (вихідну) допомогу при звільненні, оскільки пропрацював у Товаристві більше 20 років і був звільнений у зв`язку із виходом на пенсію за власним бажанням.

При звільненні з підприємства йому не була виплачена одноразова вихідна допомога у зв`язку із виходом на пенсію в розмірі трьох середньомісячних заробітних плат.

Просив стягнути з відповідача 7 743,54 грн в порядку недоплаченої одноразової допомоги при звільненні; 91 977,55 грн середнього заробітку за час затримки при розрахунку за період з 14.08.2007р. по 31.12.2010р.; 10 000 грн моральної шкоди, спричиненої не проведенням повного розрахунку.

Рішенням Тернівського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 12 квітня 2021 року, позовні вимоги ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» про стягнення одноразової допомоги, середнього заробітку за час затримки при розрахунку задоволені частково.

Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат», на користь ОСОБА_1 7 743 (сім тисяч сімсот сорок три) гривні 54 копійки невиплаченої при звільненні одноразової допомоги при виході на пенсію, 60000 (шістдесят тисяч) гривень середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, та 770 (сімсот сімдесят) гривень 85 копійок витрат зі сплати судового збору.

Позивач ОСОБА_1 , будучи незгодним з ухваленим судовим рішенням подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, просить змінити рішення, повністю, задовольнивши його вимоги в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку та стягнути з відповідача, сплачений ним судовий збір за подачу позову до суду першої інстанції і апеляційної скарги до суду першої інстанції..

При цьому, скаржник зазначає, що суд першої інстанції, зменшуючи розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не послався на норми права, яким передбачено порядок зменшення середнього заробітку. Вказує, що судом при визначенні суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні навіть не враховані інфляційні процеси. Окремо зазначає, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за весь час затримки з наступного дня після звільнення з підприємства (14.08.2007р.) по день не проведення повного розрахунку (07.12.2020р. становив би 363 145,89 грн. (при середньоденній заробітній платі 110,95 грн. за 3273 робочі дні), однак він пред`явив вимогу на суму 88 881,10 грн., за період з 14.08.2007 по 14.08.2010р. (738 робочі дні х110,95 грн. середньоденної заробітної плати), що судом не було взято до уваги.

Відзив на апеляційну скаргу позивача не подано.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч.13 ст.7, ч.1 ст.369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, за наявними у справі матеріалами, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що позивач ОСОБА_1 з 02.04.1979р. працював у Товаристві на різних посадах, а 13.08.2007р. звільнений за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію, ст.38 КЗпП України (а.с. 7-11).

Позивачу ОСОБА_1 при звільненні із підприємства відповідача одноразова допомога при виході на пенсію, що передбачена Галузевою угодою на 2007-2008 роки не виплачувалась.

Відповідно до копії довідки ПрАТ «ПівнГЗК» №1006 від 01.09.2020р., середньомісячна заробітна плата ОСОБА_1 за період з червня 2007 року по липень 2007 року: - середньогодинна заробітна плата, складає 15,41 грн.; середньомісячна заробітна плата складає: 2 581,18 грн. (а.с.12).

Судом встановлено, що ОСОБА_1 працював на різних посадах у Товаристві 27 років та був звільнений за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію.

Як видно з тексту колективного договору на 2007-2008 р.р., у п.1.9 якого зазначено, що сторони зобов`язуються керуватися чинним законодавством, генеральною та галузевими угодами, статутом товариства та правилами внутрішнього розпорядку.

У Колективному договорі ВАТ «ПівнГЗК» на 2007-2008 роки, у пункті 7.5 вказано, виплачувати протягом І півріччя 2007 року працівникам при виході на пенсію за власним бажанням одноразову допомогу в розмірі залежному від безперервного стажу роботи на підприємстві: - від 7,5 до 15 років середньомісячну заробітну плату; - від 15 до 20 років - дві середньомісячні заробітні плати; - від 20 і більше років три середньомісячні заробітні плати. З ІІ півріччя 2007 року здійснювати таку виплату за умови, що працівники звільняються за власним бажанням протягом одного місяця після досягнення ними пенсійного віку ( жінки 55 років, чоловіки 60 років) (а.с. 58-59).

Спільною постановою генерального директора та профспілкових комітетів від 02.01.2009 р. № 2/100 текст п. 7.5 колективного договору був викладений в наступній редакції: виплачувати протягом 1 півріччя 2009р. працівникам, які досягли пенсійного віку (жінки 55 років, чоловіки 60 років), при виході на пенсію за власним бажанням одноразову допомогу в розмірі, залежному від безперервного стажу роботи на комбінаті: від 20 і більше років тримісячної середньої заробітної плати.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення змінених позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив із доведеності того, що відповідачем порушені умови Галузевої угоди, які розповсюджують свою дію на ПрАТ «ПІВНГЗК» та передбачають обов`язок роботодавця виплатити тримісячну заробітну плату за стаж роботи на підприємстві понад 20 років, а також наявністю у зв`язку з цим підстав для стягнення вихідної допомоги, середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні в порядку, передбаченому ст.ст.116, 117 КЗпП України.

Колегія суддів погоджується із такими висновком суду першої інстанції, однак погоджується і з доводами позивача, викладеними в апеляційній скарзі, з огляду на наступне.

Рішення суду в части розміру вихідної допомоги та моральної шкоди не оскаржується і в цій частині судом апеляційної інстанції не переглядається.

Так, відповідно до ст.264 ЦПК України, суд під час ухвалення рішення, серед інших питань, вирішує які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Статтею 43 Конституції України проголошено: кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Приписами статті 21 КЗпП України передбачено, що трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Положеннями статті 13 КЗпП України визначено, що колективний договір може передбачати додаткові порівняно з чинним законодавством і угодами гарантії, соціально-побутові пільги.

Як слідує з п.6.1 Галузевої угоди гірничо-металургійного комплексу України на 2007-2008 роки, що діяла на час звільнення позивача, зобов`язано роботодавця виплачувати працівникам, які досягли пенсійного віку (жінки 55 років, чоловіки 60 років) при виході на пенсію за власним бажанням одноразову допомогу в розмірі,залежному від безперервного стажу роботи на комбінаті: від 20 і більше років - три середньомісячні заробітні плати працівника.

Водночас, згідно п.7.5 Колективного договору на 2007-2008 роки між генеральним директором та об`єднаним представницьким органом профспілкових комітетів ВАТ "Північний ГЗК", передбачено виплату підприємством одноразової допомоги при виході на пенсію за умови, що працівники звільняються за власним бажанням протягом одного місяця після досягнення ними пенсійного віку (для чоловіків - 55 років).

Статтею 5 Закону України «Про колективні договори і угоди» встановлено, що умови колективних договорів і угод, укладених відповідно до чинного законодавства, є обов`язковими для підприємств, на які вони поширюються, та сторін, які їх уклали. Умови колективних договорів або угод, що погіршують порівняно з чинним законодавством становище працівників, є недійсними, і забороняється включати їх до договорів і угод.

Також, стаття 9 цього Закону передбачає, що положення генеральної, галузевої (міжгалузевої), територіальної угоди діють безпосередньо і є обов`язковими для всіх суб`єктів, що перебувають у сфері дії сторін, які підписали угоду. Вимоги Галузевої угоди розповсюджуються на всі підприємства відповідної галузі.

Галузевою угодою гірничо-металургійного комплексу України в частині соціальних гарантій (соціального захисту) яка була чинна на час звільнення позивача із підприємства передбачено виплачувати при виході на пенсію працівнику одноразову допомогу залежно від стажу його роботи на підприємстві без встановлення віку особи.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 працював на різних посадах у Товаристві 27 років та був звільнений за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію.

Відповідно до вимог ст.47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст.116 КЗпП України.

Згідно зі ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Отже, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений ч.1 ст.117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Таким чином, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст.117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що так як ОСОБА_2 яка була звільнене на 26.07.2010 року, не були виплачені всі належні їй суми у строки, визначені в ст.116 КЗпП України, а повного розрахунку на момент ухвалення рішення судом першої інстанції проведено не було, то суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність підстав для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Відповідно до ст.1 Першого протоколу від 17.07.1997 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та вимог ст.41 Конституції України, ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно роз`яснень, викладених у п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України

від 24 грудня 1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», при визначенні розміру відшкодування за час затримки розрахунку судам необхідно врахувати розмір спірної суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, вини роботодавця у порушенні строків її виплати та інших конкретних обставин справи.

У разі не проведення розрахунку у зв`язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу.

При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

В уточненій позовній заяві позивач зменшив позовні вимоги та просив стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час затримки за період з 14.08.2007 року по 14.08.2010 року, що становить 738 робочих днів та складає суму 81 881,10 грн., з розміром та розрахунком якого суд першої інстанції не погодився (а.с.31).

Зменшуючи суму середнього заробітку за час затримки розрахунку до 60 000 грн., суд першої інстанції, виходив з того, що позивач звільнився з підприємства у 2007 р. та не обґрунтував у зв`язку з чим була пов`язана тривалість такого періоду, що сума середнього заробітку за час затримки розрахунку є більш ніж в 10 разів більшою ніж сума невиплаченої позивачу вихідної допомоги.

Проте, колегія суддів не може погодитись з таким висновком суду першої інстанції та вважає за необхідне збільшити розмір грошового відшкодування з 60 000 грн. до заявлених у позові вимог 81 881,10 грн., з урахуванням тривалого часу роботи на підприємстві відповідача, протягом 27 років, а також, беручи до уваги заявлений позивачем період з 14.08.2007. по 14.08.2010., який становить 3 роки, а весь період затримки розрахунку становить більше 13 років і відповідно сума становила б -363 145,89 грн.

З огляду на вищенаведене, керуючись нормами ст.376ЦПК України, колегія суддів вважає, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку з позивачем необхідно збільшити дозаявлених в уточненому позові вимог, тобто до 81 881,10 грн., на думку суду такий розмір буде справедливим пропорційним і таким, що відповідає обставинам справи, у зв`язку з чим апеляційна скарга позивача підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції зміні в частині збільшення стягнутого судом з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 60 000 грн. до 81 881,10 грн.

Відповідно до ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.

Згідно ч.13 ст.141 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справу на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З огляду на те, що суд апеляційної інстанції змінює рішення суду першої інстанції та збільшує розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку до заявлених у позові вимог, відповідно, рішення суду в частині, стягнутого з відповідача на користь позивача судового збору також підлягає зміні, тобто збільшенню з 770,85 грн. до 1019,80 грн.

Окрім того, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений останнім судовий збір за подачу апеляційної скарги на рішення суду в сумі 1529,70 грн.

Керуючись ст.ст.367, 374, ст.376, 381, 382 ЦПК України, Дніпровський апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Тернівського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 12 квітня 2021 року в частині визначеного судом розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку та судового збору, змінити, збільшивши розмір, стягнутий з Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» на користь ОСОБА_1 з 60 000 (шістидесяти тисяч) грн. до 81 881,10 (вісімдесяти однієї тисячі вісімсот вісімдесяти однієї гривні десяти копійок) грн., відповідно збільшивши суму судового збору, стягнутого з Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» на користь ОСОБА_1 з 770,85 грн. до 1019,80 грн.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат», ЄДРПОУ 00191023, місцезнаходження: 50079, м. Кривий Ріг, вул.Черкасова на користь ОСОБА_1 ,ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ., сплачений ним судовий збір в розмірі 1529,70 (одну тисячу п`ятсот двадцять дев`ять гривень) грн. за подачу апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Повний текст постанови складено 04 листопада 2021 року.

Головуючий:

Судді: