Справа №489/3778/20
Провадження № 22-ц/812/1935/21
Доповідач в апеляційній інстанції Яворська Ж.М.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

02 листопада 2021 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого - Яворської Ж.М.,

суддів: Базовкіної Т.М., Царюк Л.М.,

при секретері судового засідання - Біляєвій В.М.,

за участі представника боржника - ОСОБА_1 ,

стягувача - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження в режимі відеоконференції

апеляційну скаргу

представника заявника ОСОБА_3

адвоката Петренка Антона Павловича

на ухвалу Ленінського районного суду м. Миколаєва від 07 вересня 2021 року, постановлену у приміщенні цього ж суду головуючим суддею Кокорєвим В.В., повний текст складено 13 вересня 2021 року, за скаргою ОСОБА_3 на бездіяльність головного державного виконавця Великоолександрівського районного відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса); заінтересована особа - ОСОБА_2 щодо не зняття арешту з майна та не скасування заходів примусового виконання, зобов`язання поновити порушені права боржника, -

В С Т А Н О В И В:

У липні 2021 року ОСОБА_3 звернувся до суду із скаргою на бездіяльність головного державного виконавця Великоолександрівського районного відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса); заінтересована особа - ОСОБА_2 .

Обґрунтовуючи скаргу вказував, що Ленінський районний суд м. Миколаєва 19 березня 2021 року видано виконавчий лист №489/3778/20 про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі 1/4 частини від усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з дня набрання рішення законної сили і до досягнення нею повноліття, допущено негайне виконання рішення в розмірі суми платежу за один місяць, за яким 05 квітня 2021 року державним виконавцем Великоолександрівського районного відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) Нагірною Я.В. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №65029996.

Він у добровільному порядку сплачує аліменти, заборгованість зі сплати аліментів відсутня, а станом на червень 2021 року існує переплата, що підтверджується розрахунком заборгованості. Згідно Інформації з єдиного реєстру боржників, ОСОБА_3 серед боржників не значиться.

29 червня 2021 року до Великоолександрівського районного відділу ДВС надійшла заява стягувача ОСОБА_2 , в якій остання з метою забезпечення виконавчого провадження просила накласти арешт на все рухоме та нерухоме майно ОСОБА_3 .

Того ж дня, за відсутності будь-якої заборгованості, на підставі заяви стягувача, державним виконавцем Великоолександрівського районного відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) Нагірною Я.В. винесено постанову, якою накладено арешт на все належне йому все рухоме та нерухоме майно.

Посилається на те, що наявність арешту порушує право власності ОСОБА_3 , зокрема, останній не може розпорядитись земельною ділянкою з кадастровим номером :05:000:0060 площею 0,04 га., для ведення садівництва, яка розташована АДРЕСА_1 .

Враховуючи вищевикладене, просив визнати неправомірною бездіяльність державного виконавця Великоолександрівського районного відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) Нагірної Я.В. у виконавчому провадженні №65029996 що полягає у не знятті арешту з майна ОСОБА_3 та не скасуванні заходів примусового виконання, зобов`язати державного виконавця Великоолександрівського районного відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) поновити порушені права заявника, зняти арешт з майна ОСОБА_3 та скасувати заходи примусового виконання у виконавчому провадженні №65029996.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 07 вересня 2021 року у задоволенні скарги відмовлено.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що скаржник у своїй скарзі не ставить питання про скасування постанови про накладення арешту, а лише просить визнати неправомірної бездіяльність державного виконавця, який після накладення арешту дізнавшись про відсутність заборгованості зобов`язаний був скасувати накладений арешт.

Більш того, після накладення арешту 29 червня 2021 року, державним виконавцем проведено розрахунок заборгованості станом на 01 липня 2021 року та на цю дату нараховані аліменти, які протягом липня не оплачувались і заборгованість складала 1196 грн.26 коп.

Також заявником не надано суду доказів, що він звертався до державного виконавця та вказував на те, що ним заборгованість погашена, тому суд виходить з того, що бездіяльність державного виконавця, а саме: невиконання пункту за пункту 19 розділу 3 Інструкції з організації примусового виконання рішень, могла виникнути з моменту такого звернення.

Частина 4 статті 59 Закону України "Про виконавче провадження" закріплює підстави для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини, зокрема, у випадках, погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника.

За твердженнями державного виконавця боржник, знаючи про наявність виконавчого провадження, не виконав вимоги пункту 3 частини 5 статті 19 Закону України "Про виконавче провадження", а саме: не подав декларацію про доходи та майно боржника.

Зважаючи на те, що заявник не звертався до державного виконавця та не надав йому відомості про повне погашення заборгованості, наявність заборгованості в сумі 1196 грн.26 коп., суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для висновку, що державний виконавець допустив бездіяльність, а тому відмовив у задоволені скарги боржника.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 , діючи через свого представника - адвоката Петренка А.П., посилаючись на незаконність та необґрунтованість оскаржуваної ухвали та як наслідок неправильне застосування норм матеріального права, просив про її скасування та ухвалення нового судового рішення, яким його скаргу задовольнити.

Так, в обгрунтування доводів апеляційної скарги представник заявника ОСОБА_3 - адвокат Петренко А.П. вказує, що ОСОБА_3 в добровільному порядку сплачував аліменти, заборгованість зі сплати аліментів відсутня, в станом на червень 2021 року існує переплата, що підтверджується розрахунком заборгованості. Згідно з Інформації з єдиного реєстру боржників ОСОБА_3 серед боржників не значиться.

Постановою державного виконавця від 29 червня 2021 року за відсутності будь-якої заборгованості, на підставі заяви стягувача було накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно ОСОБА_3 .

На усні звернення до державного виконавця про скасування арешту, у зв`язку з відсутністю заборгованості, державний виконавець не реагує, стверджує, що вчинив правомірно, оскільки стягувачем подано заяву, а заборгованість зі сплати періодичних платежів потенційно може виникнути.

У відзиві на апеляційну скаргу відділу ДВС просить залишити ухвалу суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Правом на подачу відзиву стягувач не скористалася.

У суді апеляційної інстанції представник боржника апеляційну скаргу підтримав та просив про її задоволення.

Стягувач ОСОБА_2 апеляційну скаргу просила залишити без задоволення, а судове рішення без змін. При цьому вказала, що хоча на теперішній час і відсутня заборгованість по сплаті аліментів, проте такі сплачуються боржником несвоєчасно та не у повному обсязі.

Боржник та представник відділу ДВС у судове засідання не з`явилися, про день та час розгляду справи повідомлялися у встановленому законом порядку, у зв`язку з чим, колегія суддів вважає за можливе розгляд справи у їх відсутності, за правилами ч. 2 ст. 372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, стягувача та представника боржника, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах, визначених ст. 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про відмову задоволенні апеляційної скарги.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).

Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій (ч. 5 ст. 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частин 1, 2, 3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Ухвала суду вказаним положенням закону відповідає.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі з серпня 2006 року, який рішенням Ленінського районного суду від 13 березня 2017 року розірвано.

Від шлюбу сторони мають неповнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.5).

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 05 грудня 2016 року з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , стягнуто аліменти у розмірі 800 грн. щомісячно до досягнення дитиною повноліття (а.с.4).

У серпні 2020 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 про зміну розміру аліментів, який рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 18 січня 2021 року задоволено та змінено розмір аліментів, які стягуються з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 на підставі рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 05 грудня 2016 року по справі №489/5491/16-ц, відкликано виконавчий лист, виданий Ленінським районним судом м. Миколаєва по справі №489/5491/16-ц на підставі рішення суду від 05 грудня 2016 року.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання сина, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини від усіх видів його заробітку(доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з дня набрання рішення законної сили і до досягнення нею повноліття, допущено негайне виконання рішення в розмірі суми платежу за один місяць.

19 березня 2021 року на підставі вищезазначеного рішення Ленінським районним судом м. Миколаєва видано виконавчий лист №489/3778/20, а 05 квітня 2021 року постановою державного виконавця Великоолександрівського районного відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) Нагірною Я.В. відкрито виконавче провадження №65029996.

В рамках вказаного виконавчого провадження, за заявою стягувача ОСОБА_2 29 червня 2021 року державний виконавець відділу ДВС, виніс постанову якою наклав арешт на все рухоме та нерухоме майно боржника.

Згідно із розрахунком заборгованості, проведеним державним виконавцем Великоолександрівського районного відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса), станом на 01липня 2021 року нараховано аліменти, які протягом липня не оплачувались. Тому заборгованість, з врахуванням сплачених коштів склала 1196 грн.26 коп.

Відмовляючи у задоволені скарги, суд першої інстанції вважав недоведеною бездіяльність державного виконавцю стосовно не зняття арешту з належного йому майна.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

В силу статей 15, 16 ЦК України, статей 4, 5 ЦПК України кожен може звернутися до суду за захистом порушених, невизнаних або оспорюваних прав та свобод у спосіб, передбачений законом.

За приписами статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Зазначене конституційне положення відображено і у пункті 7 частини 3 статті 2 та статті 18 ЦПК України, згідно з якими судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Порядок виконання судових рішень та повноваження виконавців при вчиненні виконавчих дій визначені Законом України «Про виконавче провадження».

Відповідно до ст.1 Закону України «Про виконавче провадження» Законі України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2006 р. 1404-VІІІ (далі-Закон) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Стаття 6 Конституції України визначає, що органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.

Згідно з частиною 1 статті 18 Закону виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Отже, метою виконавчого провадження є примусове виконання судових рішень.

Відповідно до примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Законом передбачені порядок та підстави оскарження сторонами виконавчого провадження рішень, дій або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення.

Рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом (ч. 1 ст. 74 Закону).

Згідно з ч. 1 ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

За результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу.

У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги (ст. 451 ЦПК України).

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Таким чином, правом на звернення зі скаргою на рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення мають сторони виконавчого провадження у разі порушення такими рішеннями, діями чи бездіяльністю їхніх особистих прав.

Відповідно до частини 1 статті 10 Закону звернення стягнення на кошти, інше майно (майнові права) боржника є заходами примусового виконання рішень.

Як зазначено у пункті 6 частини 3 статті 18 Закону, виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право накладати арешт на майно боржника в установленому законом порядку.

В силу частин 1, 2, 5, 6 ст. 48 Закону України «Про виконавче провадження» звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації.

Про звернення стягнення на майно боржника виконавець виносить постанову.

Стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на кошти боржника у національній та іноземній валютах, інші цінності, у тому числі на кошти на рахунках боржника у банках та інших фінансових установах.

У разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення невідкладно звертається також на належне боржнику інше майно, крім майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення. Звернення стягнення на майно боржника не зупиняє звернення стягнення на кошти боржника. Боржник має право запропонувати види майна чи предмети, які необхідно реалізувати в першу чергу. Черговість стягнення на кошти та інше майно боржника остаточно визначається виконавцем.

Стягнення на майно боржника звертається в розмірі та обсязі, необхідних для виконання за виконавчим документом, з урахуванням стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження, основної винагороди приватного виконавця. У разі якщо боржник володіє майном разом з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням виконавця.

Як зазначено у частинах 1, 2 ст. 56 Закону України «Про виконавче провадження», арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.

Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника.

Статтею 59 Закону України «Про виконавче провадження» визначені підстави для зняття виконавцем арешту з майна боржника. Зокрема, пунктом 7 частини четвертої даної статті передбачено, що підставою для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є погашення заборгованості зі сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника.

Як вбачається із матеріалів справи до винесення державним виконавцем постанови про арешт майна боржника були направлені запити до Пенсійного фонду України та Державної фіскальної служби України для перевірки майнового стану боржника, та на підставі відповідей на вказані запити встановлено, що він не отримує жодних доходів (заробітної плати, пенсії тощо), та не має рахунків в банківських установах. Заявником такі відомості спростовані не були, доказів наявності в нього щомісячного доходу, грошових коштів, достатніх для виконання рішення суду про сплату аліментів ним ані державному виконавцеві, ані суду надано не було. При цьому факт погашення заборгованості з аліментів боржником не є відповідно до положень статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» підставою для зняття арешту з майна виконавцем.

Більш того, державний виконавець, отримавши усну інформацію від боржника про його місце роботи ТОВ «ПІРС», виніс постанову від 31 травня 2021 року про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника, яка була направлена зазначеній юридичній особи (а.с. 151). Проте за інформацією ТОВ «ПІРС» ОСОБА_3 не працює на цьому підприємстві і ніколи не працював (а.с.152).Такі дії боржника свідчать про надання недостовірної інформації щодо його працевлаштування та джерела отриманих доходів.

В той же час, ОСОБА_3 не виконано вимоги державного виконавця щодо надання декларації про доходи та майно боржника.

Отже, на час винесення постанови про арешт майна боржника, виконання судового рішення не могло бути забезпечено в інший спосіб, ніж арешт належного йому майна.

Враховуючи положення статті 59 Закону України «Про виконавче провадження», відсутність у боржника іншого майна та/або способу забезпечення виконання рішення суду про стягнення періодичних платежів, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про не доведення ОСОБА_3 порушень в діях державного виконавця вимог Закону України «Про виконавче провадження».

Оскільки оскаржувана бездіяльність державного виконавця була вчинена відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця, законні права заявника не були порушено, тому в силу вимог статті 451 ЦПК України відсутні підстави для задоволення скарги.

Також є безпідставним посилання заявника на порушення його прав, як власника, захист яких передбаченостаттею 41 Конституції Українита статтями 317, 319,321,391 ЦК України, оскільки спір про право власності (користування) на майно, на яке накладено арешт, відсутній і таке право заявника ніким не оспорюється.

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні скарги.

Ухвала суду першої інстанції постановлена з додержанням вимог закону, підстав для її скасування немає.

Оскільки у задоволені апеляційної скарги відмовлено, відсутні підстави для вирішення питання про розподіл судових витрату силу ст.141 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381,382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника заявника ОСОБА_3 адвоката Петренка Антона Павловича залишити без задоволення, а ухвалу Ленінського районного суду м. Миколаєва від 07 вересня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Ж.М. Яворська

Судді Т.М. Базовкіна

Л.М. Царюк

Повний текст постанови складено 05 листопада 2021 року.