Справа № 364/1128/13-ц
Провадження № 4-с/364/1/21

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.11.2021 року, Володарський районний суд Київської області у складі:

головуючого судді Ткаченка О.В.,

за участю секретаря Бондаренко Л.С.,

за участю:

Заявника (Стягувача) ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2 ,

представника заінтересованої особи Мохонька В.Г.,

інші учасники справи не з`явилися,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку статті 450 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) в залі суду Володарського районного суду Київської області в смт Володарка Київської області цивільну справу за скаргою ОСОБА_1 (Стягувач) на рішення заступника начальника відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Київській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Перепелиці Артема Володимировича у виконавчому провадженні № 48021294; заінтересована особа: ОСОБА_3 (Боржник),

ВСТАНОВИВ:

До Володарського районного суду Київської області 03.08.2020 р. надійшла зазначена скарга ОСОБА_1 на рішення заступника начальника відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Київській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Перепелиці А.В. у виконавчому провадженні № 48021294; заінтересована особа: ОСОБА_3 (Боржник), в якій Заявниця просить суд: скасувати постанову про закінчення виконавчого провадження від 16.07.2020 р. у виконавчому провадженні № 48021294 з примусового виконання виконавчого листа № 2/364/14, виданого 16.01.2015 р. Володарським районним судом Київської області про стягнення зі ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 заборгованості за договорами позики у загальному розмірі 6 174 260,63 грн.

Обґрунтовуючи подану скаргу, Заявниця зазначила, що названим судом було видано виконавчий лист про стягнення з Боржника на користь ОСОБА_4 заборгованості, надалі ухвалою суду від 06.03.2018 р. замінено сторону стягувача у виконавчому провадженні на правонаступників, а саме на: ОСОБА_1 (Заявниця), ОСОБА_5 і ОСОБА_6 в рівних частках. У скарзі Заявниця вказала, що подаючи до суду цю скаргу, діє також в інтересах інших двох названих Стягувачів. Оскаржуваною нею постановою закінчено виконавче провадження у зв`язку з виконанням Боржником рішення суду в повному обсязі. Заявниця вважає цю постанову такою, що підлягає скасуванню, оскільки Боржником насправді було виконано рішення суду лише частково, тому державний виконавець не мав підстав закінчувати виконавче провадження, а повинен був провести перевірку виконання Боржником рішення суду. Надані державному виконавцю розписки Стягувачів на підтвердження виконання рішення суду в повному обсязі, на думку Заявниці, є фіктивними, оскільки написані Стягувачами через фізичний і моральний примус, у зв`язку з цим проводиться досудове розслідування. Також Заявниця стверджує, що Стягувачі відмовилися від розписок у порядку статті 214 Цивільного кодексу України шляхом подання державному виконавцю заяви про відкликання первісних заяв про завершення виконавчого провадження, що не було взято до уваги останнім та винесено оскаржувану постанову (а.с.1-6).

Після усунення Заявницею на виконання ухвали суду від 05.08.2020 р. (а.с. 12-13) недоліків скарги, ухвалою суду від 20.08.2020 р. відкрито провадження в справі та призначено розгляд справи у судовому засіданні на 28.08.2020 р. (а.с. 21-21), відкладений на 04.09.2020 р. за клопотаннями учасників справи (а.с. 26, 30-32).

Надалі за клопотанням Заявниці (а.с. 57) ухвалою суду від 04.09.2020 р. провадження в справі було зупинено до набрання законної сили рішеннями судів у справі № 364/1128/13-ц за скаргою ОСОБА_3 (Боржник) на бездіяльність головного державного виконавця за наслідками касаційного провадження № 61-11068ск20 у Верховному Суді (а.с. 66-68).

21.09.2021 р. до суду надійшли матеріали цивільної справи № 364/1128/13-ц разом з постановою Верховного Суду від 01.09.2021 р. за наслідками названого вище касаційного провадження (а.с.80).

Разом з тим, за розпорядженням керівника апарату Володарського районного суду Київської області від 24.09.2021 р. № 16 (а.с. 81) проведено повторний автоматизований розподіл судової справи № 364/1128/13-ц (провадження № 4-с/364/1/21) за зазначеною скаргою ОСОБА_1 у зв`язку із закінченням повноважень судді Макаренко Л.А., справу передано в провадження судді Ткаченка О.В. (а.с. 82-83).

Ухвалою суду від 28.09.2021 р. поновлено провадження в справі та призначено судовий розгляд справи у судовому засіданні 05.10.2021 р. (а.с. 84-85), відкладений за клопотанням представника Заявниці (а.с. 88-89) на 02.11.2021 р. (а.с. 90).

В судовому засіданні 02.11.2021 р. Заявниця та її представник підтримали скаргу, просили її задовольнити з підстав, викладених у скарзі, додатково пояснили, що ОСОБА_1 змусив ОСОБА_7 написати заяву та підписати готові розписки.

Заступник начальника Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Київській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Перепелиця А.В. у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи належно повідомлений. До суду 03.09.2020 р. подав відзив на скаргу ОСОБА_1 з проханням відмовити в її задоволенні з підстав, викладених у цьому відзиві, зокрема, посилаючись на обставини щодо виконання Боржником ОСОБА_3 рішення суду в повному обсязі, що встановлено ухвалою Володарського районного суду Київської області від 20.02.2020 р. та ухвалою Київського апеляційного суду від 23.06.2020 р., до відзиву додано копії доказів, зокрема оскаржуваної постанови та судових рішень (а.с. 33-56).

Представник ОСОБА_3 ОСОБА_7 заперечував проти задоволення скарги.

ОСОБА_3 в судове засідання не з`явився.

Відповідно частини другої статті 450 ЦПК України неявка стягувача, боржника, державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду скарги, не перешкоджають її розгляду.

Суд, ознайомившись з матеріалами скарги, відзиву на скаргу державного виконавця, доданими до них та наявними в суді матеріалами цивільної справи № 364/1128/13-ц за скаргою ОСОБА_3 на бездіяльність державного виконавця, заінтересовані особи: ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , оцінивши наявні в справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні (стаття 89 ЦПК України), вирішуючи справу, виходить з такого.

З наявних матеріалів справи судом встановлено, що в провадженні заступника начальника Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Київській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Перепелиці А.В. (який є державним виконавцем згідно з частиною першою статті 7 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів») перебувало виконавче провадження № 48021294 з примусового виконання виконавчого листа № 2/364/14, виданого 16.01.2015 р. Володарським районним судом Київської області про стягнення зі ОСОБА_3 (Боржника) на користь ОСОБА_4 (Стягувач) заборгованості за договором позики у загальному розмірі 6 177 701,00 грн.

У зв`язку із смертю названого Стягувача ОСОБА_4 ухвалою Володарського районного суду Київської області від 06.03.2018 р. замінено сторону виконавчого провадження стягувача ОСОБА_4 на його правонаступників ОСОБА_1 (Заявниця), ОСОБА_5 і ОСОБА_6 в рівних частках.

Зазначені вище обставини наведені які у скарзі ОСОБА_1 (а.с. 1), так і у відзиві суб`єкта оскарження ОСОБА_8 на цю скаргу (а.с. 35), а відтак є обставинами, які визнаються учасниками справи та не підлягають доказуванню (частина перша статті 82 ЦПК України).

Як зазначено в скарзі Стягувача ОСОБА_1 , подаючи до суду скаргу, вона дії як у власних інтересах, так і в інтересах інших двох Стягувачів, тож постанова про закінчення виконавчого провадження оскаржується всіма Стягувачами (а.с. 1). На підтвердження своїх повноважень Заявницею до скарги додано копії двох нотаріально посвідчених 23.11.2017 р. довіреностей (а.с. 9, 10).

08.06.2018 р. названі Стягувачи подали до державного виконавця заяви про закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 9 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження», тобто у зв`язку з виконанням Боржником рішення суду у повному обсязі, проте надалі Стягувач ОСОБА_1 27.06.2018 р. подала заяву про те, що відзиває заяву про закінчення виконавчого провадження через виконання Боржником рішення суду лише частково.

Зазначені вище обставини також наведені які у скарзі ОСОБА_1 (а.с. 2), так і у відзиві суб`єкта оскарження ОСОБА_8 на цю скаргу (а.с. 35), а відтак є обставинами, які визнаються учасниками справи та не підлягають доказуванню (частина перша статті 82 ЦПК України).

У свою чергу Боржник ОСОБА_3 06.07.2018 р. також подав до державного виконавця заяву про закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктом 9 частиною першою статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» (у зв`язку з виконанням боржником рішення суду у повному обсязі), до якої долучив копії розписок Стягувачів про отримання кожним з них коштів на рахунок погашення боргу в розмірі 2 102 405,50 грн., загальна сума 6 307 216,50 грн. Надалі через неприйняття державним виконавцем рішення за зазначеною заявою Боржник ОСОБА_3 27.07.2018 р. подав до Володарського районного суду Київської області скаргу на бездіяльність державного виконавця.

Ухвалою Володарського районного суду Київської області від 20.02.2019 р. у справі № 364/1128/13-ц (провадження № 4-с/364/1/19) згадану вище скаргу Боржника ОСОБА_3 задоволено, визнано неправомірною бездіяльність державного виконавця Перепелиці А.В. щодо невинесення постанови про закінчення виконавчого провадження № 48021294 з примусового виконання виконавчого листа № 2/364/14, виданого 16.01.2015 р. Володарським районним судом Київської області про стягнення зі ОСОБА_3 заборгованості в розмірі 6 307 216,50 грн., зобов`язано головного державного виконавця Перепелицю А.В. закінчити виконавче провадження № 48021294 з примусового виконання названого виконавчого листа на підставі пункту 9 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» (а.с. 44-47).

Постановою Київського апеляційного суду від 23.06.2020 р. у справі № 364/1128/13-ц (провадження № 22-ц/824/606/2020) ухвалу Володарського районного суду Київської області від 20.02.2019 р. у частині задоволення скарги щодо зобов`язання головного державного виконавця Перепелиці А.В. закінчити виконавче провадження № 48021294 змінено та зобов`язано названого виконавця поновити порушене право Боржника ОСОБА_3 , в іншій частині ухвалу суду першої інстанції залишено без змін (а.с. 48-55).

Постановою Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 01.09.2021 р. у справі № 364/1128/13-ц (провадження № 61-11068св20) за наслідками розгляду касаційної скарги ОСОБА_1 залишено без задоволення касаційну скаргу Заявниці, зазначені вище ухвалу Володарського районного суду Київської області від 20.02.2019 р. у незміненій при перегляді апеляційним судом частині та постанову Київського апеляційного суду від 23.06.2020 р. залишено без змін, поновлено дію постанови Київського апеляційного суду від 23.06.2020 р. (а.с. 80, матеріали провадження № 61-11068св20).

Як вбачається з названих судових рішень, визнаючи неправомірність бездіяльності державного виконавця щодо невинесення постанови про закінчення виконавчого провадження № 48021294, суди виходили із встановлення під час судового розгляду обставин виконання Боржником ОСОБА_3 рішення суду у повному обсязі, що підтверджено власноручно написаними розписками Стягувачів ОСОБА_1 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 .

Відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Велика Палата Верховного Суду, надаючи правові висновки стосовно обставин, що мають преюдиційне значення, неодноразово зазначала, що преюдиціальне значення у справі надається обставинам, встановленим судовими рішеннями, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють ті обставини, які безпосередньо досліджувались і встановлювались судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення (постанови Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2018 у справі № 917/1345/17, від 10.12.2019 у справі № 925/698/16).

З огляду на наведене суд виходить із преюдиційного значення обставин виконання Боржником ОСОБА_3 рішення суду у повному обсязі, що підтверджувалося розписками Стягувачів, які досліджено і встановлено наведеними вище судовими рішеннями у цивільній справі, в якій беруть участь ті самі особи та щодо яких встановлено ці обставини.

16.07.2020 р. заступником начальника відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Київській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Перепелицею А.В. винесено оскаржувану Заявницею постанову про закінчення виконавчого провадження № 48021294 на підставі пункту 9 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження», тобто у зв`язку з виконанням Боржником рішення суду у повному обсязі. При цьому державний виконавець на обґрунтування постанови в її мотивувальній частині посилається на зазначені вище ухвалу Володарського районного суду Київської області від 20.02.2019 р. та постанову Київського апеляційного суду від 23.06.2020 р., що за станом на 16.07.2020 р. набрали законної сили, на виконання яких державним виконавцем винесено оскаржувану постанову (а.с. 38-40).

Відповідно до положень статей 15, 16 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання; кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Водночас кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України (частина перша статті 81 ЦПК України).

За визначенням частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України).

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади, їх посадові особи (зокрема й державний виконавець) зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Пункт 9 частини першої статті 129 Конституції України відносить до основних засад судочинства обов`язковість судового рішення.

Судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України; невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом (стаття 18 ЦПК України).

Примусове виконання рішень судів здійснюється в порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження».

Статтею 447 ЦПК України визначено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до ЦПК України, порушено їхні права чи свободи.

Аналогічно частиною першою статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Згідно з приписами статті 451 ЦПК України за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника). Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Вирішуючи порушені Заявницею в скарзі питання щодо неправомірності винесеної державним виконавцем постанови від 16.07.2020 р. про закінчення виконавчого провадження № 48021294 на підставі пункту 9 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» у зв`язку з виконанням Боржником рішення суду у повному обсязі без перевірки такого виконання, суд виходить з такого.

Відповідно до положень частини четвертої статті 19 Закону України «Про виконавче провадження» сторони зобов`язані невідкладно, не пізніше наступного робочого дня після настання відповідних обставин, письмово повідомити виконавцю про повне чи часткове самостійне виконання рішення боржником, а також про виникнення обставин, що обумовлюють обов`язкове зупинення вчинення виконавчих дій, про встановлення відстрочки або розстрочки виконання, зміну способу і порядку виконання рішення, зміну місця проживання чи перебування (у тому числі зміну їх реєстрації) або місцезнаходження, а боржник фізична особа також про зміну місця роботи.

Згідно з пунктом 1 частини третьої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право проводити перевірку виконання боржниками рішень, що підлягають виконанню відповідно до названого Закону.

Разом з тим, пунктом 9 частини першої статті 39 названого вище Закону передбачено, що виконавче провадження підлягає закінченню, зокрема, у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом. При цьому за вимогами частини другої названої статті Закону постанова про закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених частиною першою цієї статті (тобто включаючи закінчення виконавчого провадження з підстави фактичного виконання в повному обсязі рішення), виноситься в день настання відповідних обставин або в день, коли виконавцю стало відомо про такі обставини.

Як зазначено в згаданій вище постанові Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 01.09.2021 р. у справі № 364/1128/13-ц (провадження № 61-11068св20) за наслідками розгляду касаційної скарги ОСОБА_1 , суд першої інстанції, встановивши обставини виконання боржником рішення суду у повному обсязі, що підтверджується розписками стягувачів про повернення боргу, дійшов правильного висновку про бездіяльність державного виконавця, яка полягає у невинесенні постанови про закінчення виконавчого провадження; апеляційний суд погодився з висновком місцевого суду, зазначивши, що предметом розгляду у даній справі є бездіяльність державного виконавця, яка полягає у незакінчені виконавчого провадження саме після отримання державним виконавцем відповідно заяви, при цьому суд не зобов`язаний встановлювати обставини складання стягувачами розписок.

Враховуючи встановлення за станом на 16.07.2020 р. рішеннями судів, що набрали законної сили, факту неправомірності бездіяльності державного виконавця через невинесення постанови про закінчення виконавчого провадження, а так само факту виконання Боржником ОСОБА_3 виконання рішення суду у повному обсязі згідно з власноручно написаними Стягувачами розписками, тому, на переконання суду, державним виконавцем правомірно було винесено 16.07.2020 р. постанову про закінчення виконавчого провадження № 48021294 на підставі пункту 9 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження», тобто у зв`язку з виконанням Боржником рішення суду у повному обсязі.

Стосовно посилання Заявницею на фіктивність згаданих вище розписок (а.с. 3) та проведення досудового розслідування за ознаками частини першої статті 190, частини другої статті 355 Кримінального кодексу України («Шахрайство», «Примушування до виконання чи невиконання цивільно-правових зобов`язань» відповідно), що підтверджено Заявницею витягом з Єдиного реєстру досудових розслідувань щодо кримінального провадження № 0000010 (а.с. 8), суд виходить з такого.

Відповідно до засадничих присів статті 62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

Згідно з частиною другою статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

З огляду на це та враховуючи, що винуватість особи, зокрема, Боржника у вчиненні кримінального правопорушення може бути підтверджена лише певними засобами доказування обвинувальним вироком суду, тому суд не бере до уваги зазначений вище витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань щодо кримінального провадження № 0000010 як недопустимий доказ (частина друга статті 78 ЦПК України).

Суд також враховує, що в разі доведення винуватості Боржника ОСОБА_3 відносно наведених вище посилань Заявниці, порушені права Стягувачів можуть бути захищені судом, зокрема, шляхом перегляду відповідного судового рішення в установленому процесуальним законом порядку за наявності визначених законом підстав.

Щодо посилання Заявниці на її право відмовитися від правочину згідно зі статтею 214 ЦК України, що вчинено нею в письмові формі, оскільки, як стверджено в скарзі, нею було подано заяву до державного виконавця про відізвання заяв та заяву до правоохоронних органів у згаданому кримінальному провадженні (а.с. 4), суд виходить з того, що з урахуванням встановлених обставин справи, розписки Стягувачів про отримання ними коштів на рахунок погашення Боржником боргу (рішення суду) у повному обсязі не є правочином у розумінні статті 202 ЦК України, а є лише документом (доказом), що підтверджує факт передачі коштів. Тому до цієї розписки не застосовуються норми цивільного законодавства України щодо правочинів, на які посилається Заявниця.

Крім того, відповідно до частин першої статті 214 ЦК України особа, яка вчинила односторонній правочин, має право відмовитися від нього, якщо інше не встановлено законом; якщо такою відмовою від правочину порушено права іншої особи, ці права підлягають захисту. Особи, які вчинили дво- або багатосторонній правочин, мають право за взаємною згодою сторін, а також у випадках, передбачених законом, відмовитися від нього, навіть і в тому разі, якщо його умови повністю ними виконані.

За визначенням частин третьої, четвертої статті 202 ЦК України одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами; дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 ЦК України).

З огляду на наведені законодавчі норми суд вважає, що надання Стягувачами спочатку Боржнику розписок щодо отримання ними коштів на виконання рішення суду (боргу), а після цього подання заяви до державного виконавця про відізвання заяв щодо закінчення виконавчого провадження та заяви до правоохоронних органів з повідомленням про вчинення кримінального правопорушення, не є відмовою від правочину у розумінні статті 214 ЦК України, на яку посилається Заявниця.

Зважаючи на усе викладене вище та враховуючи, що обставини виконання Боржником ОСОБА_3 рішення суду у повному обсязі згідно з власноручно написаними розписками Стягувачів встановлено рішеннями судів першої, апеляційної і касаційної інстанції, якими також визнано неправомірною бездіяльність державного виконавця через невинесення ним постанови про закінчення виконавчого провадження, тому суд за результатами розгляду скарги дійшов до висновку, що винесена державним виконавцем 16.07.2020 р. на виконання судових рішень постанова про закінчення виконавчого провадження № 48021294 на підставі пункту 9 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» у зв`язку з виконанням Боржником рішення суду у повному обсязі відповідає вимогам закону, зокрема пункту 9 частини першої, частині другій статті 39 названого Закону, відтак скарга Заявниці Стягувача ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.

Відповідно до статей 39, 74 Закону України «Про виконавче провадження», керуючись статтями 2-4, 12, 13, 81, 82, 89, 258-261, 263, 351-355, 447-451, підпунктом 15.5 пункту 1 розділу XIII ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні скарги ОСОБА_1 на рішення (постанову) заступника начальника відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Київській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Перепелиці Артема Володимировича від 16.07.2020 р. про закінчення виконавчого провадження № 48021294, заінтересована особа (боржник): ОСОБА_3 , відмовити.

Копії цієї ухвали суду надіслати учасникам справи.

Ухвала суду може бути оскаржена в апеляційному порядку до Київського апеляційного суду через Володарський районний суд Київської області протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Ухвала набирає законної сили після закінчення зазначеного строку подання апеляційної скарги, а в разі подання такої скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О. В. Ткаченко