Справа № 523/1683/21
Провадження №2/523/2523/21
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"29" жовтня 2021 р.

Суворовський районний суд м.Одеси в складі:

головуючої судді - Середи І.В.,

за участю секретаря - Щербан О.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду №9 в м.Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору, скасування рішення про державну реєстрацію, витребування майна із чужого незаконного володіння,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири від 20 червня 2019 року, укладеного між сторонами та посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Назарчук Н.М. 20.06.2019р., зареєстрованого в реєстрі за №430, скасування рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно приватного нотаріуса Назарчук Н.М. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер №47429095 від 20.06.2019р. про проведення державної реєстрації права приватної власності ОСОБА_2 на квартиру загальною площею 34,6 кв.м., житловою площею 17,7 кв.м., яка в цілому складається з однієї житлової кімнати, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно: 101) і припинення права приватної власності відповідача на вищевказану квартиру, а також витребувати її із чужого незаконного володіння.

Вимоги позивач обгрунтовував тим, що вказане нерухоме майно належить йому на законних підставах і договору купівлі-прдажу він ні з ким не укладав. У вересні 2018р. після смерті дружини він змушений був переїхати до батька ОСОБА_3 який потребував догляду, а в квартирі залишився проживати син ОСОБА_4 . В квітні 2019 року позивач дізнався, що син віддав ключі від квартири знайомій ОСОБА_5 , яка потім повідомила сина про їх втрату. Зайшовши до житла через декілька днів позивач виявив відсутність правовстановлюючих документів на квартиру, паспорту громадянина України, свідоцтва про смерть дружини, документів для отримання пенсії по втраті годувальника, посвідчення водія, техпаспорту на автомобіль, документи на отримання паспорту сина. Про викрадення документів позивач повідомив правоохоронні органи. Знайома сина ОСОБА_5 повідомила, що ключі від квартири знаходяться у її знайомого ОСОБА_6 . Приїхавши знову до квартири, позивач виявив заміну замків в дверях квартири та потрапити до неї не має змоги. В липні 2019р. бухгалтер кооперативу ОСОБА_7 повідомила позивача, що 09.07.2019р. до квартири позивача має вселитися новий господар. При зустрічі невідомі йому люди надали копії документів, викрадених з його квартири, а також копію договору купівлі-продажу від 20.06.2019р., згідно якого ОСОБА_1 ніби- то видав довіреність на ім`я невідомої ОСОБА_8 , якою уповноважив її на укладення договору купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_2 . Однак наміру відчужувати квартиру позивач ніколи не мав, довіреностей на розпорядження майном не підписував, жодних перемов щодо продажу квартири не вів, що вказує на вчинення шахрайських дій щодо продажу належного позивачу майна. Дані обставини також підтверджується матеріалами досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0001048 від 18 ліпня 2019 року. Оскільки було відсутнє волевиявлення позивача на продаж квартири, а відповідно і відсутні дії з боку ОСОБА_1 , спрямовані на продаж майна: позивачем не велись перемовини з будь-якою особою щодо продажу майна, він не надавав повноваження щодо відчуження спірної квартири жодній особі, ніякої довіреності не підписував, у нотаріуса ОСОБА_9 ніколи не був, не знає і ніколи не бачив ОСОБА_8 та ОСОБА_2 , що є підставами визнання недійсним оспорюваного правочину. Враховуючи вищевикладені обставини, позивач просив скасувати рішення про державну реєстрацію права власності на належну йому квартиру за відповідачем та припинити її право власності, а також витребувати спірну квартиру у добросовісного набувача відповідно до вимог ст.388 ЦК України, оскільки майно вибуло з володіння позивача поза його волею та на підставі підроблених документів.

03.02.2021 року відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження.

12.02.2021 року в забезпечення позову накладено арешт на квартиру АДРЕСА_3 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно: 101).

Сторони у засідання не з`явилися, про час і місце слухання справи повідомлялися належним чином. В матеріалах справи є заява адвоката позивача Халдая І.В.про підтримання заявлених вимог та про слухання справи за його відсутності.

Від представника відповідача надійшла заява та пояснення, де висловлена думка відповідача, якій стало відомо про результати почеркознавчої експертизи та намір захищати свої права в кримінальному провадженні шляхом подання цивільного позову. У звязку з вказаним відповідач визнає позов в повному обсязі, тому не заперечує проти задоволення позову. Справу просить слухати в її відсутності.

За нормами ч.3 ст.200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем.

Відповідно до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

За змістом норми ч.6 ст.259 ЦПК України, складання повного рішення (постанови) суду може бути відкладено на строк не більш як десять днів, а якщо справа розглянута у порядку спрощеного провадження - не більш як п`ять днів з дня закінчення розгляду справи.

За нормами ч.5 ст.268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України).

Відповідно до вимог ч.4 ст.206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

В ході розгляду справи було встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на квартиру, виданого Управлінням житлово-комунального господарства Одеського міськвиконкому 30 березня 1999 року та зареєстрованого в Комунальному підприємстві «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості» в книзі 32к-стор. 69-р №80, ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_4 .

Згідно договору купівлі-продажу від 20.06.2019р., ОСОБА_8 , діюча від імені ОСОБА_1 на підставі довіреності, посвідченої Дишлевою Т.В., приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу 20.05.2019р. за реєстровим №430 передала у власність (продав), а ОСОБА_2 прийняла у власність (купила) квартиру під АДРЕСА_3 .

17 липня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до СВ Хаджибеївського ВП Суворовського ВП в місті Одесі ГУНП в Одеській області із заявою про вчинення кримінального правопорушення (талон повідомлення №53), в якій п росив прийняти заходи до невстановлених осіб, які заволоділи його квартирою за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.38,40-41).

На даний час слідчим відділом Хаджибеївського ВП Суворовського ВП в м. Одеса ГУНП в Одеській області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні, відомості про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0001048 18 липня 2019 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною 3 статті 190 КК України, нагляд за додержанням законів під час здійснення досудового розслідування у формі процесуального керівництва здійснюється Одеською місцевою прокуратурою № 4.

Згідно висновку судово-почеркознавчої експертизи від 17 серпня 2021року № 21-2815, складеного по матеріалам досудового розслідування експертом науково-дослідного інституту судових експертиз Сакалюк В.Р.: «1.Рукописні записи « ОСОБА_10 » у наданих на експертизу двох примірниках довіреності від 20.05.2019, зареєстровані в реєстрі за № 242 та посвідчені приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Дишлевою Т. В., розміщені в графі «Підпис» виконані не ОСОБА_1 , а іншою собою (особами). Підписи від імені ОСОБА_1 у наданих на експертизу двох примірниках довіреності від 20.05.2019, зареєстровані в реєстрі за № 242 та посвідчені приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Дишлевою Т. В., розміщені в графі «Підпис» виконані не ОСОБА_1 , а іншою собою (особами). 2.Рукописні записи - « ОСОБА_10 » у наданих на експертизу двох примірниках довіреності від 20.05.2019, зареєстровані в реєстрі за № 242 та посвідчені приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Дишлевою Т. В., розміщені в графі «Підпис» виконані однією особою. Підписи від імені ОСОБА_1 у наданих на експертизу двох примірниках довіреності від 20.05.2019, зареєстровані в реєстрі за № 242 та посвідчені приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Дишлевою Т. В., розміщені в графі «Підпис» виконані однією особою.

В силу частин 1-3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, предбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частинами першою, третьою статті 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно з вимогами ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (ч.2 ст.76).

За правилами ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За вимогами ч.1 ст.95 ЦПК України письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Отже, виходячи з принципу змагальності цивільного судочинства, обов`язок доведеності обставин, на які посилається сторона, як на підставу пред`явлених позовних вимог, покладається саме на цю сторону. Суд, в свою чергу розглядає позовні вимоги в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно зі статтею 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

За змістом статті 15 ЦК України право кожної особи на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу визначено статтею 16 цього Кодексу.

Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

При цьому, під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Вказаними нормами матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним.

Стаття 41 Конституції України проголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до статей 317, 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.

З огляду на абсолютність права власності власнику надається багато прийомів, способів та засобів захисту свого права.

Одним із таких засобів є витребування майна із чужого незаконного володіння.

Частиною пятою статті 203 ЦК України визначено, що правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Указана норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав його, не з їхньої волі іншим шляхом.

Відповідно до статті 244 ЦК України представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.

Форма довіреності повинна відповідати формі, в якій відповідно до закону має вчинятися правочин (стаття 245 ЦК України).

Вирішуючи питання про наявність чи відсутність в учасника правочину волевиявлення cудом на підставі належного доказу, а саме почеркознавчої експертизи, який у даній справі є письмовим доказом, встановлено, що позивач не наділяв ОСОБА_8 повноваженнями на вчинення правочину, оскільки позивачем не підписувалась

Згідно із частиною першою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті).

Відповідно до законодавчого визначення правочином є перш за все вольова дія суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів - набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки. Здійснення правочину законодавством може пов`язуватися з проведенням певних підготовчих дій учасниками правочину (виготовленням документації, оцінкою майна, інвентаризацією), однак сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає в згоді сторін взяти на себе певні обов`язки (на відміну, наприклад, від юридичних вчинків, правові наслідки яких наступають у силу закону незалежно від волі його суб`єктів). У двосторонньому правочині волевиявлення повинно бути взаємним, двостороннім і спрямованим на досягнення певної мети; породжуючи правовий наслідок, правочин - це завжди дії незалежних та рівноправних суб`єктів цивільного права.

Згідно зі ст. 203 ЦКУ зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільству, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

За частиною першою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Стаття 207 ЦК України встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, на підставі частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Частиною ж другою цієї статті визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Отже, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію.

Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України).

Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Зазначена норма кореспондує частинам другій, третій статті 215 ЦК України, висвітлює різницю між нікчемним і оспорюваним правочином і не застосовується до правочинів, які не відбулися, бо є невчиненими. Разом із тим Велика Палата Верховного Суду констатує, що у випадку оспорювання самого факту укладення правочину, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів у мотивувальній частині судового рішення.

(Аналогічна позиція викладена в Постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.06.2020р. у справі №145/2047/16-ц

Відповідно до статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу.

За змістом статті 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової га моральної шкоди.

Відповідно до статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Натомість, можливість власника реалізувати його право витребувати майно від добросовісного набувача згідно зі статтею 388 ЦК України залежить від того, на якій підставі добросовісний набувач набув це майно у власність, а у разі набуття його за оплатним договором - також від того, як саме майно вибуло з володіння власника чи особи, якій власник це майно передав у володіння. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках (частина третя статті 388 ЦК України). Коло підстав, за яких власник має право витребувати майно від добросовісного набувача, є вичерпним (частини перша - третя статті 388 ЦК України).

Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене зведення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно, а функцією державної реєстрації права власності є оголошення належності нерухомого майна певній особі (особам).

Рішення суду про витребування з незаконного володіння відповідача нерухомого майна саме по собі є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем. На підставі такого рішення суду для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем, не потрібно окремо скасовувати запис про державну реєстрацію права власності за відповідачем.

Таких висновків Велика Палата Верховного Суду дійшла, зокрема, у пунктах 95-99 постанови від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц.

Установивши, що позивач не мав наміру відчужувати належну йому квартиру, повноваженнями щодо її відчуження представника не наділяв, дії останнього не відповідали його волі та що він не схвалив в подальшому вчинений від його імені правочин, тому суд дійшов висновку про те, що належне позивачу на праві власності майно вибуло поза його волею, а відтак спірна квартира підлягає витребуванню в добросовісного набувача на користь позивача відповідно до статті 388 ЦК України.

Згідно із Законом України від 05 грудня 2019 року № 340-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству», який набрав чинності з 16 січня 2020 року, статтю 26 Закону України від 01 липня 2004 року № 1952-1У «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі за тестом - Закон № 1952-ІV) викладено у новій редакції.

Відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини третьої статті 26 Закону № 1952-ІV(у редакції, чинній із 16 січня 2020 року ) відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав),

Отже, у розумінні положень наведеної норми права у чинній редакції, на відміну від положень частини другої статті 26 Закону № 1952-ІУ у попередній редакції, яка передбачала такі способи судового захисту порушених прав як скасування записів про проведену державну реєстрацію прав та скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, належними нині способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є саме скасування рішення державного реєстратора щодо державної реєстрації прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав.

При цьому з метою ефективного захисту порушених прав законодавець застеріг, що ухвалення зазначених судових рішень обов`язково має супроводжуватися одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Таких правових висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 23 січня 2020 року у справі № 906/516/19, від 20 серпня 2020 року у справі № 916/2464/19, від 09 грудня 2020 року у справі № 607/12919/19.

З урахуванням вище викладеного, для ефективного захисту порушених цивільних прав власника квартири слід скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, за яким право власності на належну ОСОБА_1 квартиру було незаконно зареєстровано за відповідачем і припинити її право власності на належну позивачу квартиру.

Отже, судом встановлено, що відчуження квартири відбулося без волевиявлення власника, тому вказаний договір від 20.06.2019р. підлягає визнанню недійсним, а рішення та записи про право власності вчинені на підставі такого договору- скасуванню, а спірна квартира підлягає витребуванню в добросовісного набувача на користь позивача відповідно щ статті 388 ЦК України.

На підставі викладеного, оцінюючи надані з боку позивача докази в їх сукупності, враховуючи визнання позовних вимог відповідачем, суд дійшов висновку, що пред`явлені позовні вимоги є обґрунтованими, доведеними та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі.

Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 необхідно стягнути судовий збір в розмірі 8816 грн. (7000,00 +1816,00).

Керуючись ст.ст.12,13,76-81,141,258-259,263,265,268,273,354,355 ЦПК України,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору, скасування рішення про державну реєстрацію, витребування майна із чужого незаконного володіння задовольнити.

Визнати недійсним договір купівлі-продажу від 20 червня 2019 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Назарчук Н. М. 20 червня 2019 року, зареєстрований в реєстрі за номером 430.

Скасувати рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Назарчук Наталі Михайлівни про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) індексний номер 47429095 від 20 червня 2019 року про проведення державної реєстрації права приватної власності ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 ) на квартиру, загальною площею 34,6 кв.м., житловою площею 17,7 кв.м., яка в цілому складається з однієї житлової кімнати, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно: 101) і припинити право приватної власності ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 ) на квартиру, загальною площею 34, 6 кв.м., житловою площею 17, 7 кв.м., яка в цілому складається з однієї житлової кімнати, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно: 101).

Витребувати із чужого незаконного володіння ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 ) квартиру АДРЕСА_5 , загальною площею 34, 6 кв.м., житловою площею 17, 7 кв.м., яка в цілому складається з однієї житлової кімнати, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_6 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно: 101).

Стягнути з ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 ) витрати зі сплати судового збору в сумі 8816,00грн.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Одеського апеляційного суду протягом 30 днів з дня складення рішення.

Повне рішення складено 29.10 .2021 р.

Суддя