ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

02 листопада 2021 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 750/2611/21

Головуючий у першій інстанції Савченко О. А.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/1242/21

Чернігівський апеляційний суд у складі:

головуючої судді Шитченко Н.В.,

суддів Бобрової І.О., Мамонової О.Є.,

із секретарем: Бивалькевич Т.В.,

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: Відділ примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання у Чернігівській області Північно-східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми),

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Менського районного суду Чернігівської області від 17 червня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання у Чернігівській області Північно-східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) про визнання права власності на майно,

У С Т А Н О В И В:

У березні 2021 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання у Чернігівській області Північно-східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми), в якому просив визнати за ним право власності на транспортний засіб Mercedes-Benz Vito 110 CDI д.н.з. НОМЕР_1 та зняти накладені на нього 10 липня 2019 року та 19 жовтня 2020 року арешти у межах виконавчого провадження № 53325508.

У мотивування заявлених вимог зазначав, що на підставі договору купівлі-продажу від 01 березня 2019 року набув право власності на указаний автомобіль. У листопаді 2020 року йому стало відомо, що у межах виконавчого провадження № 53325508 на транспортний засіб 10 липня 2019 року та 19 жовтня 2020 року накладені арешти, які безпідставно обмежують його права, як власника транспортного засобу, оскільки він у встановленому законом порядку правомірно набув право власності на автомобіль.

Рішенням від 17 червня 2021 року Менський районний суд у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання у Чернігівській області Північно-східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) про визнання права власності на майно відмовив.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , вважаючи судове рішення необґрунтованим і незаконним, просить скасувати його та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції залишив поза увагою те, що спірний транспортний засіб у правопорушника не вилучався і був випущений у вільний обіг, що зумовило можливість його придбання позивачем майже через три роки після прийняття судового рішення про конфіскацію транспортного засобу.

Позивач зазначає, що транспортний засіб вперше проданий 26 грудня 2014 року, тобто, до прийняття судом апеляційної інстанції рішення від 13 вересня 2016 року про його конфіскацію, і оскільки автомобіль не вилучено у правопорушника, виконання рішення про конфіскацію мало б вирішуватися з урахуванням положень ч. 2 ст. 541 МК України, а не шляхом втручання у його право власності.

Наголошує на добросовісності своїх дій, враховуючи ту обставину, що на час купівлі спірного автомобіля арештів або розшуку стосовно нього не існувало, отже він не знав і не міг знати про існування судового рішення про конфіскацію транспортного засобу. Указує, що не має жодного відношення до виконавчого провадження, у межах якого розшукується його приватна власність, оскільки не являється боржником, на майно якого державний виконавець має право накласти арешт.

Зауважує на тому, що за обставинами справи боржником у виконавчому провадженні є безпосередній порушник митних правил ОСОБА_2 . Ураховуючи наведене, виконання рішення про конфіскацію відповідно до п. 10 ч. 3 ст. 18, ст. 36 ЗУ «Про виконавче провадження» та ч. 2 ст. 541 МК України можливе шляхом звернення до суду з поданням про зміну порядку і способу виконання рішення.

Відповідачем відзив на апеляційну скаргу у встановлений термін не подавався.

Вислухавши суддю-доповідача, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення суду без змін, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання права власності на майно, суд першої інстанції виходив з того, що за змістом ст. 354 ЦК України конфісковане майно переходить у власність держави безоплатно, тобто в даному випадку на підставі постанови Апеляційного суду Вінницької області від 13 вересня 2016 року. Районний суд указав, що обсяг та порядок конфіскації майна вирішувався в межах адміністративно-деліктної відповідальності за адміністративний проступок, і в даному конкретному випадку відсутні підстави для перетворення адміністративно-деліктних правовідносин у цивільні.

Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком суду, оскільки він ґрунтується на матеріалах справи та відповідає вимогам чинного законодавства.

У справі встановлено, що 01 березня 2019 року між ТОВ «ЛОТ» та ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу транспортного засобу № 1316, предметом якого був автомобіль Mercedes-Benz модель VITO 110 CDI, 2002 року випуску (а.с. 14-15).

Реєстрація за позивачем транспортного засобу Mercedes-Benz модель VITO 110 CDI, 2002 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 проведена 27 квітня 2019 року, що підтверджується копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (а.с. 16).

З матеріалів справи вбачається, що постановою Вінницького міського суду Вінницької області від 26 липня 2016 року закрито провадження у справі про притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за порушення митних правил, передбачених ч. 1 ст. 483 МК України, у зв`язку із закінченням строку накладення адміністративного стягнення.

Постановою від 13 вересня 2016 року Апеляційний суд Вінницької області скасував наведену постанову суду першої інстанції, визнав ОСОБА_2 винним у вчиненні порушення митних правил, передбачених ч. 1 ст. 483 МК України, та наклав на нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 100 % вартості товару безпосереднього предмета порушення митних правил, а саме, транспортного засобу марки Mersedes-Benz Vito 110 CDI, вартістю 22 198,28 грн з конфіскацією безпосереднього предмету правопорушення митних правил зазначеного транспортного засобу (а.с. 63-68).

03 лютого 2017 року головний державний виконавець Могилів-Подільського МРВ ДВС ГТУЮ у Вінницькій області винесла постанову про відкриття виконавчого провадження з виконання постанови № 127/15616/16-п від 13 вересня 2016 року в частині конфіскації в дохід держави безпосереднього предмету порушення митних правил транспортного засобу Mersedes-Benz Vito 110 CDI (а.с. 69).

Постановами державного виконавця від 07 лютого 2017 року накладено арешт на транспортний засіб, марки Mersedes-Benz Vito 110 CDI, 2002 року випуску та оголошено його в розшук (а.с. 70, 71).

У подальшому, а саме, 29 травня 2019 року та 10 липня 2019 року державним виконавцем повторно винесені постанови про накладення арешту на транспортний засіб Mersedes-Вenz Vito 110 CDI та оголошення даного транспортного засобу в розшук (а.с. 73, 74, 76-77).

З витягу з Державного реєстру обтяжень рухомого майна від 26 листопада 2020 року вбачається, що постановою відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Чернігівській області Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) від 19 жовтня 2020 року накладено арешт, в тому числі, на автомобіль фургон малотоннажний - В Mersedes-Benz Vito 110 CDI д.н.з. НОМЕР_2 (а.с. 37).

Постановою Вінницького міського суду Вінницької області від 19 листопада 2020 року задоволено подання головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень у Чернігівській області Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) та замінено сторону у виконавчому провадженні № 53325508 з боржника ОСОБА_2 на ОСОБА_1 . Зазначена постанова постановою Вінницького апеляційного суду від 21 грудня 2020 року скасована, у задоволенні державного виконавця відмовлено (а.с. 24-29).

Звернувшись з позовом про визнання права власності на майно, ОСОБА_1 зазначав, що у встановленому законом порядку правомірно набув право власності на транспортний засіб Mersedes-Benz Vito 110 CDI, але накладені у межах виконавчого провадження арешти на вказаний автомобіль безпідставно обмежують його права, як власника майна.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист цивільного інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені ч. 2 ст. 16 ЦК України.

У відповідності до приписів ст.ст. 3, 4 ЦПК України захисту підлягають порушене, невизнане або оспорюване право особи чи інтерес, а також державний чи суспільний інтерес.

Одним із видів адміністративних стягнень за порушення митних правил, що визначені у п. 3 ст. 461 МК України, є конфіскація товарів, транспортних засобів комерційного призначення безпосередніх предметів порушення митних правил, товарів, транспортних засобів із спеціально виготовленими сховищами (тайниками), що використовувалися для приховування товарів безпосередніх предметів порушення митних правил від митного контролю (крім транспортних засобів комерційного призначення, які використовуються виключно для перевезення пасажирів і товарів через митний кордон України за визначеними маршрутами та рейсами, що здійснюються відповідно до розкладу руху на підставі міжнародних договорів, укладених відповідно до закону), а також транспортних засобів, що використовувалися для переміщення товарів безпосередніх предметів порушення митних правил через митний кордон України поза місцем розташування митного органу.

Відповідно до ст. 465 МК України конфіскація як адміністративне стягнення за порушення митних правил полягає у примусовому вилученні товарів, транспортних засобів, зазначених у п. 3 ст. 461 цього Кодексу, і безоплатній передачі їх у власність держави. Конфіскація може бути застосована виключно за рішенням суду у випадках, обсязі та порядку, що визначаються цим Кодексом та іншими законами України. Конфіскація товарів, транспортних засобів, зазначених у п. 3 ст. 461 цього Кодексу, застосовується незалежно від того, чи є ці товари, транспортні засоби власністю особи, яка вчинила правопорушення.

Згідно зі ст. 487 МК України провадження у справах про порушення митних правил здійснюється відповідно до цього Кодексу, а в частині, що не регулюється ним, - відповідно до законодавства України про адміністративні правопорушення.

За змістом ст. 29 КУпАП конфіскація предмета, який став безпосереднім об`єктом адміністративного правопорушення, полягає в примусовій безоплатній передачі цього предмета у власність держави за рішенням суду. Порядок застосування конфіскації встановлюється цим Кодексом та іншими законами України.

Відповідно до ч. 2 ст. 511 МК України у разі виявлення порушення митних правил, передбаченого ст. 483 цього Кодексу, тимчасове вилучення товарів, які підлягають конфіскації відповідно до цієї статті, а також відповідних документів є обов`язковим.

Постанова суду (судді) про накладення адміністративного стягнення за порушення митних правил у частині конфіскації виконується державним виконавцем в установленому законом порядку (с. 541 МК України).

Статтею 1 ЗУ «Про виконавче провадження» встановлено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Обов`язки і права виконавців визначені ст. 18 Закону, якою передбачено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право, зокрема, накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку (п. 6 ч. 3 ст. 18 Закону).

Арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника (ст. 56 Закону).

Згідно з приписами ч. 2 ст. 354 ЦК України обсяг та порядок конфіскації майна встановлюються законом.

Частиною 1 ст. 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Приписами ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).

Зважаючи на вищенаведені норми та дослідивши обставини справи в сукупності, колегія суддів приходить до переконання, що висновок районного суду про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання права власності на майно за наявністю для цього законних підстав ґрунтується на матеріалах справи та відповідає вимогам закону.

Так, відповідно до інформації з Єдиного державного реєстру транспортних засобів 26 грудня 2014 року проведено перереєстрацію транспортного засобу Mersedes-Benz Vito 110 CDI, 2002 року випуску, на підставі довідки-рахунку на нового власника ОСОБА_3 , а 27 квітня 2019 року перереєстрацію зазначеного транспортного засобу на підставі договору купівлі-продажу на нового власника ОСОБА_1 (а.с. 39).

За матеріалами справи встановлено, що конфіскація транспортного засобу Mersedes-Benz Vito 110 CDI, 2002 року випуску, як вид адміністративного стягнення, визначена за результатами розгляду справи про притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за порушення митних правил, передбачених ч. 1 ст. 483 МК України. Отже, указаний автомобіль є безпосереднім предметом порушення митних правил, оскільки останній переміщений через митний кордон України з приховуванням від митного контролю шляхом подання ОСОБА_2 документів, які містили неправдиві відомості щодо відправника, отримувача товару та відомості, необхідні для визначення його митної вартості.

Постанову Апеляційного суду Вінницької області від 13 вересня 2016 року, якою конфісковано спірний транспортний засіб, звернуто до органів ДВС для примусового виконання, в ході якого державним виконавцем були винесені постанови про арешт транспортного засобу.

Наведені обставини дають апеляційному суду підстави дійти висновку, що державний виконавець, виконуючи рішення суду, діяв у відповідності до наданих йому законом повноважень.

Звертаючись з даним позовом, ОСОБА_1 визначив відповідачем, тобто особою, з якою у нього наявний спір про право, Відділ примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання у Чернігівській області Північно-східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми). Разом з тим, за обставинами справи не встановлено, що указана юридична особа заперечує або не визнає право власності позивача на спірний транспортний засіб. ВДВС не оспорюється і та обставина, що ОСОБА_1 набув у власність автомобіль у передбачений законом спосіб.

Апеляційний суд виходить з того, що належність транспортного засобу Mersedes-Benz Vito 110 CDI на праві власності ОСОБА_1 підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу, і ця обставина стороною відповідача не заперечується, про що свідчить зміст наданого відзиву на позовну заяву (а.с. 58-60). Верховний Суд у своїй постанові від 22 серпня 2018 року у справі № 658/715/16-ц зазначив про те, що особа не може пред`являти вимогу про визнання права власності на майно одночасно з вимогою про зняття з нього арешту, якщо її право власності на це майно вже підтверджено.

Таким чином, фактично суть заявлених ОСОБА_1 вимог зводиться до скасування арешту, що був накладений під час виконання судового рішення, постановленого не в порядку цивільного судочинства. Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що правові підстави для скасування постанов про накладення арешту на транспортний засіб в межах розгляду цієї справи відсутні, оскільки такі питання мають вирішуватись в межах адміністративно-деліктної відповідальності за адміністративний проступок.

Суд першої інстанції правильно зазначив про те, що за положеннями митного законодавства конфісковано може бути не лише те майно, яке належить правопорушнику на праві власності, а і те, що визначено судом, як безпосередній предмет порушення митних правил. Отже, для державного виконавця в ході виконання постанови про накладення адміністративного стягнення не має правового значення те, хто є володільцем транспортного засобу, а визначальним є наявність указаного у судовому рішенні майна, що має безоплатно перейти у власність держави.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, як підставою для відмови у задоволенні позову, про те, що конфіскація транспортного засобу призначалася в порядку та за правилами, передбаченими МК України та КУпАП, а обсяг та порядок конфіскації рухомого майна вирішувався в межах адміністративно-деліктної відповідальності за адміністративне правопорушення, і в даному конкретному випадку відсутні підстави для перетворення адміністративно-деліктних правовідносин у цивільні.

З огляду на викладене, доводи скаржника про незаконність накладених на належний йому транспортний засіб арештів не беруться до уваги колегії суддів, оскільки вони ґрунтуються на невірному та довільному тлумаченні скаржником положень правових норм.

Ураховуючи наведені обставини, апеляційний суд приходить висновку про те, що доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на відповідних положеннях законодавства, рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права і підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Менського районного суду Чернігівської області від 17 червня 2021 року без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 4 листопада 2021 року.

Головуюча: Судді: