КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 листопада 2021року місто Київ.

Справа 756/13469/21

Апеляційне провадження № 22-ц/824/15165/2021

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Желепа О.В.

суддів Кравець В.А., Мазурик О.Ф.

секретар судового засідання Гордійчук Ж.В.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Оболонського районного суду міста Києва від 10 вересня 2021 року (у складі судді Диби О.В. інформація щодо дати складання повного тексту відсутня ) про залишення без задоволення заяви про забезпечення доказів до пред`явлення позову

за заявою ОСОБА_1 про забезпечення доказів до подачі позовної заяви, позивач: ОСОБА_1 , відповідач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор плюс»,-

в с т а н о в и в:

У вересні 2021 року заявник звернувся із заявою про забезпечення доказів до подання позовної заяви шляхом витребування у ТОВ «ФК «Вектор Плюс» всієї наявної інформації про історію здійснення платежів, у тому числі інформацію про дату здійснення кожного платежу, суму кожного здійсненого платежу, інформацію про призначення кожного здійсненого платежу, суму наявної простроченої заборгованості станом на 01.01.2014 за кожним видом наявного грошового зобов`язання за кредитним договором №693-Ф від 29.09.2006; витребування у ТОВ «ФК «Вектор Плюс» належним чином завірену копію документа, яким визначено розмір плати, що сплачена за відступлення права вимоги за кредитним договором №693-Ф від 29.09.2006.

Свої вимоги мотивує тим, що 29.09.2006 між заявником та ЗАТ «ТАС-Інвестбанк» укладено кредитний договір №693-Ф, предметом якого є відкриття кредитної лінії на загальну суму 210000 доларів США.

Того ж дня між ЗАТ «ТАС-Інвестбанк» та ОСОБА_2 укладено іпотечний договір №693-Ф/ІП-1, за умовами якого іпотекодавець у якості забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором №693-Ф від 29.09.2006 передала банку в іпотеку квартиру.

В подальшому 28.11.2012 між ПАТ «Сведбанк» (як правонаступником ВАТ «Сведбанк», який в свою чергу є правонаступником ЗАТ «ТАС-Інвестбанк») та ТОВ «ФК «Вектор Плюс» укладено договір факторингу, за умовами якого до останнього перейшло право вимоги за кредитним договором №693-Ф від 29.09.2006 та відповідно за іпотечним.

Як зазначає заявник, 23.04.2021 набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо споживчих кредитів, наданих в іноземній валюті», яким встановлено, що кредитодавці (та кредитори, до яких перейшли права кредитодавців) зобов`язані надавати позичальнику на його вимогу всю інформацію про історію здійснення платежів та суму наявної простроченої заборгованості не пізніше 14 днів з дня отримання такої вимоги, а також належним чином завірену копію документа, яким визначено розмір плати, що сплачена за відступлення права вимоги.

Крім того, вказаний Закон передбачає, що зобов`язання позичальників за договорами про споживчий кредит, наданий в іноземній валюті, що відповідають зазначеним критеріям, підлягають обов`язковій реструктуризації на вимогу позичальника.

Оскільки на думку заявника кредитний договір відповідає законодавчо встановленим критеріям, він звернувся до ТОВ «ФК «Вектор Плюс» з вимогою про надання всієї наявної інформації про історію здійснення платежів.

02.07.2021 заявник отримав лист, в якому ТОВ «ФК «Вектор Плюс» повідомило про надіслання раніше заявнику відповіді з пакетом документів, а також про те, що станом на 01.01.2014 за заявником рахується прострочена заборгованість, у зв`язку з чим кредитор не може провести реструктуризацію заборгованості за кредитним договором.

Проте заявник вважає таку відмову у проведенні реструктуризації незаконною, вказує, що жодної відповіді, про яку нібито йдеться у листі відповідача, він не отримував, у зв`язку з чим позбавлений можливості реалізувати гарантоване йому право на інформацію.

Заявник також вказує, що оскільки він має намір подавати позов до суду щодо оскарження відмови ТОВ ФК «Вектор Плюс» у проведенні реструктуризації кредитного договору, то вважає за потрібне звернутись до суду із заявою про забезпечення доказів шляхом їх витребування до подання позовної заяви.

Ухвалою Оболонського районного суду міста Києва від 10 вересня 2021 року заяву ОСОБА_1 про забезпечення доказів до подачі позовної заяви залишено без задоволення.

Не погодившись з такою ухвалою суду, ОСОБА_1 24.09.2021 року подав апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції, оскільки оскаржувана ухвала не відповідає нормам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи.

Апеляційну скаргу обґрунтовував тим, що суд першої інстанції фактично перешкодив позивачу у доступі до суду чим порушив гарантії справедливого судочинства. Так як, витребування доказів до подання позовної заяви є передумовою викладення позивачем, вимоги у позовній заяві, відносно відмови ТОВ «ФК «ВЕКТОР ПЛЮС» у проведенні реструктуризації Кредитного договору № 693-Ф від 29.09.2006 р та її обґрунтування. Право на справедливий судовий розгляд, закріплене в пункті 1 статті 6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя.

У судовому засіданні 02.11.2021 року ОСОБА_1 та його представник доводи скарги підтримали просили її задовольнити.

Заслухавши доповідь судді Желепи О.В., пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні заяви про забезпечення доказів, суд першої інстанції виходив із того, що до заяви не надано жодних доказів в обґрунтування наявності будь-яких обставин, які дають підстави стверджувати, що засіб доказування може бути втрачений або збирання чи подання відповідних доказів стане згодом неможливим чи утрудненим.

Колегія суддів з таким висновком суду погоджується, виходячи з наступного.

Відповідно до частини 2 статті 149 ЦПК України, забезпечення позову допускається як до пред?явлення позову, так і на будь - якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 116 ЦПК України суд за заявою учасника справи або особи, яка може набути статусу позивача, має забезпечити докази, якщо є підстави припускати, що засіб доказування може бути втрачений або збирання або подання відповідних доказів стане згодом неможливим чи утрудненим. Способами забезпечення судом доказів є допит свідків, призначення експертизи, витребування та (або) огляд доказів, у тому числі за їх місцезнаходженням, заборона вчиняти певні дії щодо доказів та зобов`язання вчинити певні дії щодо доказів. У необхідних випадках судом можуть бути застосовані інші способи забезпечення доказів, визначені судом.

Відповідно до ч. 1 ст. 117 ЦПК України у заяві про забезпечення доказів обов`язково зазначається: докази, забезпечення яких є необхідним, а також обставини, для доказування яких вони необхідні; обґрунтування необхідності забезпечення доказів; спосіб, у який заявник просить суд забезпечити докази, у разі необхідності - особу, у якої знаходяться докази.

Аналізуючи наведені положення ЦПК України насамперед необхідно зауважити, що процесуальний механізм забезпечення доказів призначений для того, щоб отримати/зберегти ті докази, щодо яких існують достатні підстави вважати, що з часом їх може бути безповоротно втрачено.

Тобто, забезпечення доказів це не тільки спосіб здобути докази, які стосуються предмета доказування і мають значення/потрібні для вирішення справи, але насамперед спосіб одночасно запобігти їх імовірній втраті у майбутньому. Щодо останнього, то ризик такої втрати повинен ґрунтуватися на об`єктивних фактах і тільки в сукупності усіх наведених умов суд може вжити заходів для забезпечення доказів.

Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 9901/845/18 та у постанові Верховного Суду від 09 жовтня 2019 року у справі № 9901/385/19.

Слід відмітити, що цивільним процесуальним законодавством передбачено механізм витребування доказів як способу забезпечення доказів ст. 116 ЦПК України та витребування доказів (ст. 84 ЦПК України).

Заяву про витребування доказів обґрунтовано тим, що без отримання тих доказів, які позивач просив суд витребувати, останній позбавлений можливості довести факт відсутності заборгованості, а відповідно і незаконність відмови у проведенні реструктуризації боргу за наступний період.

Разом з тим, механізм сприяння сторонам, у яких виникають складнощі в отриманні доказів, і які вони не можуть одержати самостійно, передбачено ст. 84 ЦПК України.

Незважаючи на те, що законодавець в ЦПК України відмежував ці поняття та закріпив різними статтями, заявник помилково ототожнює витребування доказів як спосіб забезпечення доказів, що в майбутньому можуть бути втрачені або їх подання виявиться ускладненим, та витребування доказів як сприяння суду сторонам в поданні відповідного доказу, який неможливо отримати самостійно.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що заявником у заяві не зазначено достатніх підстав щодо необхідності забезпечення доказів, а також не наведено об`єктивних фактів, які б доводили, що дані докази можуть бути втрачені або збирання чи подання відповідних доказів стане згодом неможливим чи утрудненим.

А відтак, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність правових підстав для відмови в задоволенні заяви про забезпечення доказів до подачі позовної заяви.

Апеляційна скарга за своїм змістом є повторенням позиції заявника, викладеної в заяві про забезпечення доказів, аргументи якої знайшли належну оцінку в ухвалі суду першої інстанції. Доводів на спростування висновків суду апеляційна скарга не містить.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно з ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ухвала суду першої інстанції постановлена з додержанням норм процесуального права, а тому апеляційна скарга залишається без задоволення.

За змістом положень ч. 1 ст. 389 ЦПК України ухвали суду першої інстанції щодо відмови у забезпеченні показів (пункт 2 частини 1 ст. 353 ЦПК України), після їх перегляду в апеляційному порядку, оскарженню в касаційному порядку не підлягають.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Оболонського районного суду міста Києва від 10 вересня 2021 року ) про залишення без задоволення заяви про забезпечення доказів до пред`явлення позову залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 03 листопада 2021 року.

Головуючий О.В. Желепа

Судді: В.А. Кравець

О.Ф. Мазурик