Справа № 459/158/16-ц
Провадження № 2/459/40/2021
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 листопада 2021 року Червоноградський міський суд Львівської області

в складі: головуючого судді Новосада М.Д.

з участю:

секретаря судового засідання Давидович І.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Червонограді за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-

В С Т А Н О В И В :

15.01.2016 публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», яке змінило назву на акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі АТ КБ «ПриватБанк»), звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості у розмірі 123151,40 Долари США, що за курсом НБУ станом на 18.12.2015 складає 2891594,87 грн. за кредитним договором №CGZ0GK00290358 від 07.06.2006.

Позовна заява мотивована тим, що 07 червня 2006 року між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено вказаний кредитний договір, за умовами якого банк надав позичальнику кредитні кошти у розмірі 33 000,00 долари США з кінцевим терміном повернення до 7 червня 2021 року, зі сплатою відсотків та комісії, передбачених умовами договору.

У порушення умов кредитного договору, а також статей 509, 526, 554, 1054 ЦК України, відповідач зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконала, у зв`язку з чим станом на 18 грудня 2015 року виникла заборгованість у сумі 123 151,40 долари США, яка складається із: простроченої заборгованості за кредитом 12 430,50 долари США; заборгованості за відсотками, нарахованих на залишок простроченої заборгованості за кредитом 34 417,52 доларів США; простроченої заборгованості з комісії за користування кредитом 5 335,80 долари США; пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором 70 967,558 долари США.

Посилаючись на вказані обставини, позивач просив суд стягнути з відповідача зазначену суму заборгованості за кредитним договором.

Справа перебувала у провадженні судді Рудакова Д.І.

27.01.2016 у справі відкрито провадження.

11.03.2016 у справі винесено заочне рішення, яким стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 07 червня 2006 року №CGZ0GK00290358 у сумі 123 151,40 дол. США, що за офіційним курсом НБУ еквівалентно 2 891 594,87 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою від 21.09.2016 було задоволено заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення та скасовано заочне рішення по даній справі від 11.03.2016.

Рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 13 січня 2017 року позов АТ КБ «ПриватБанк» задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 07 червня 2006 року №CGZ0GK00290358 у сумі 123151,40 дол. США, що за офіційним курсом НБУ еквівалентно 2 891 594,87 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Львівської області від 21 серпня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 13 січня 2017 року змінено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 07 червня 2006 року № CGZ0GK00290358 у сумі 52 183,82 дол. США, що за офіційним курсом НБУ еквівалентно 1 330 165,57 грн, яка складається із: простроченої заборгованості за кредитом 12 430,50 дол. США; заборгованості за відсотками, нарахованих на залишок простроченої заборгованості за кредитом 34 417,52 доларів США; заборгованості з комісії за користування кредитом 5 335,80 дол. США; пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором 511 338,32 грн.. Також вирішено питання про розподіл судових витрат.

Змінюючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд вирахував розмір пені з 06 січня 2015 року, виходячи зі строку позовної давності в один рік, про застосування якої просила відповідач. В іншій частині вирішення позову, апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції.

Ухвалою Верховного суду від 21.11.2018 рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 13 січня 2017 року та рішення апеляційного суду Львівської області від 21 серпня 2017 року були скасовані та справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Представник позивача 04.06.2021 подав суду заяву про уточнення позовних вимог, в якій просить стягнути з відповідача тіло кредиту у розмірі 32085 доларів США, не заперечує щодо розгляду справи в їх відсутності.

26.10.2021 представник позивача подав заяву про розгляд справи у їх відсутності. підтримав. Просить стягнути з відповідача заборгованість за спірним кредитним договором, оскільки предмет іпотеки не був реалізований, кредитні зобов`язання відповідачем не виконані та не припинені.

Представник відповідача в судовому засіданні позов заперечував. Пояснив, що рішенням суду було задоволено позов банку і стягнуто заборгованість шляхом реалізації предмету іпотеки. Позивач не здійснив реалізацію квартири. В подальшому повторно звернувся до суду у 2016 році. Останній платіж за спірним кредитним договором відповідачем було здійснено 13.02.2009. Тому просить застосувати строк позовної давності. Також вважає розмір заборгованості необґрунтованим.

28.10.2021 сторони в судове засідання не з`явились

Враховуючи, що в справі наявно достатньо матеріалів, які свідчать про права і взаємовідносини сторін, суд вважає, що заслуховувати їх особисті пояснення потреби немає, а тому розгляд справи слід провести у відсутності сторін та відповідно до ст.247 ЦПК України, без фіксування судового процесу.

Відповідно до ч.5 ст.268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Розгляд справи призначався на 28.10.2021, повне судове рішення в порядку ч.6 ст.259 ЦПК України складено 03.11.2021.

Вислухавши пояснення представників сторін, дані ними в судових засіданнях, розглянувши заяви представників сторін, оцінивши докази по справі, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог з наступних підстав.

Суд встановив, що 07 червня 2006 року між сторонами АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №CGZ0GK00290358 від 07.06.2006, за умовами якого банк надав позичальнику кредитні кошти у розмірі 33 000,00 долари США з кінцевим терміном повернення до 07 червня 2021 року, зі сплатою відсотків та комісії, передбачених умовами договору.

Із метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, того ж дня між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено договір іпотеки №CG641Е/1 від 07.06.2006, згідно умов якого остання передала в іпотеку банку нерухоме майно квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 79,5 кв.м..

Звертаючись до суду з указаним позовом, позивач посилався на те, що відповідач зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконала, у зв`язку з чим станом на 18 грудня 2015 року виникла заборгованість у сумі 123 151,40 дол. США, яка складається із: простроченої заборгованості за кредитом 12 430,50 дол. США; заборгованості за відсотками, нарахованих на залишок простроченої заборгованості за кредитом 34 417,52 доларів США; простроченої заборгованості з комісії за користування кредитом 5 335,80 дол. США; пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором 70 967,558 дол. США.

За наявності прострочення виконання основного зобов`язання 13.04.2009 та 03.04.2012 банк звернувся до суду з позовами до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки, яким був забезпечений указаний кредитний договір (а.с.113-114, 167-169 т.1).

Заочним рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 12 листопада 2009 року у справі № 2-1996/09 позов АТ КБ «ПриватБанк» задоволено. У рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором від 07 червня 2006 року № CGZ0GK00290358 станом на 12 листопада 2009 року у розмірі 36 883,62 дол. США, що за офіційним курсом НБУ еквівалентно 294 700,12 грн, звернуто стягнення на предмет іпотеки квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 79,5 кв. м, яка на праві власності належить ОСОБА_1 .. Рішення набрало законної сили 22.11.2009 (а.с.113-114 т.1).

В подальшому дане заочне рішення було переглянуто судом за заявою відповідача, заочне рішення було скасовано та винесено рішення від.11.03.2011, яким було задоволено позов банку.

Рішення апеляційного суду Львівської області від 18.10.2011 було скасовано рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 11.03.2011 та ухвалено нове, яким відмовлено у позові про звернення стягнення на предмет іпотеки.

03.04.2012 року банк повторно звернувся із позовом до відповідачки про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 29 березня 2013 року у справі № 1327/1900/2012, яке було змінене рішенням апеляційного суду Львівської області від 05 серпня 2013 року позов банку задоволено. В рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором від 07 червня 2006 року №CGZ0GK00290358 у розмірі 51797,64 долари США, що становить 31571,06 долари США заборгованість по кредиту, 13341,60 долари США заборгованість по відсотках, 2257,20 долари США заборгованість по комісії за користування кредитом, 4627,78 долари США заборгованості по пені станом на 11.01.2012 шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки квартиру АДРЕСА_2 , яка належить на праві власності ОСОБА_1 , на підставі договору купівлі-продажу №1518 від 07.06.2006 року шляхом продажу вказаного предмета іпотеки ПАТ КБ «Приватбанк» з укладенням від імені ОСОБА_1 договору купівлі-продажу з іншою особою покупцем, з отриманням витягу Державного реєстру прав власності, а також надання ПАТ КБ «Приватбанк» всіх повноважень необхідних для здійснення продажу із встановленням початкової ціни предмета іпотеки для його подальшої реалізації на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

Рішення набрало законної сили 05.08.2013 (а.с.167-169 т.1).

Тобто лише рішенням від 29.03.2013, яке було змінене рішенням апеляційного суду 05.08.2013, було звернено стягнення на предмет іпотеки у рахунок погашення кредитної заборгованості.

Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Статтею 4 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками процесу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України).

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із ч.1 ст.598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

За ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Виконання зобов`язання може забезпечуватися заставою (ч.1 ст.546 ЦК України). Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (ст.575 ЦК України).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст.610 ЦК України).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст.7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.

Згідно із ч.ч.1,3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» визначено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Статтею 530 ЦК України передбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до вимог ст.ст. 610, 612 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом.

Виходячи з вимог ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно ч. 2 ст. 1050 та ч. 2 ст. 1054 ЦК України, у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишається та сплати процентів.

Частиною 4 ст.264 ЦПК України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни.

Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

Якщо за рішенням про стягнення кредитної заборгованості чи звернення стягнення на предмет застави заборгованість за кредитним договором указана в такому рішенні у повному обсязі, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів.

Такий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18). Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Отже, використання кредитором права достроково вимагати повернення усієї суми кредиту, що залишилась несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 ЦК України та пені за порушення зобов`язання, є зміною кредитором на власний розсуд умов основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом.

Як вбачається із матеріалів справи останній платіж за кредитним договором було здійснено відповідачем 13.02.2009.

В подальшому 13.04.2009 банк звернувся до суду із позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки. 12.11.2009 року суд виніс заочне рішення, яким в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором станом на 12.11.2009 у розмірі 36883,62 дол. США, звернуто стягнення на предмет іпотеки квартиру АДРЕСА_1 .

Заочне рішення було переглянуто за заявою відповідачки, скасоване, винесене нове рішення про задоволення позову від 11.03.2011. Рішенням апеляційного суду від 18.10.2011 було скасоване рішення суду від 11.03.2011 та ухвалено нове, яким відмовлено у позові про звернення стягнення на предмет іпотеки.

03.04.2012 року банк повторно звернувся із позовом до відповідачки про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 29 березня 2013 року , яке було змінене рішенням апеляційного суду Львівської області від 05 серпня 2013 року позов банку було задоволено.

Звернувшись до відповідача з вимогою щодо дострокового повернення кредиту та сплати заборгованості за кредитним договором, позивач на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку повернення кредиту у повному обсязі та погашення заборгованості за кредитним договором.

Тому суд вважає, що банк використав своє право вимагати дострокового повернення всієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, пені та комісії за користування кредитом, шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, яким був забезпечений указаний кредитний договір, 03.04.2012.

05.08.2013 набрало законної сили рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки за цим договором в рахунок погашення кредитної заборгованості, розрахованої за період по 11.01.2012.

Банк звернувся із даним позовом 15.01.2016. На підтвердження вимог надав розрахунок заборгованості за період з 07.06.2006 по 18.12.2015, яка складається із простроченої заборгованості за кредитом 12430,50 долари США; заборгованості за відсотками, нарахованих на залишок простроченої заборгованості за кредитом 34417,52 доларів США; простроченої заборгованості з комісії за користування кредитом 5335,80 долари США; пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором 70967,558 долари США. Позовні вимоги обґрунтовані на підставі ст.ст.1050,1054 ЦК України.

12.02.2020 представник позивача надав письмові пояснення відносно позову (а.с.123-124 т.2), в яких вказав, що рішення апеляційного суду у справі №1327/1900/12 набрало законної сили 05.08.2013. Тому, вважає, з 05.08.2013 відбулось переривання строку позовної давності відповідно до ч.2 ст.264 ЦК України, а саме із цього часу слід відраховувати новий строк позовної давності для вимог про стягнення заборгованості за кредитним договором. Позовна заява банком про стягнення заборгованості подана 05.01.2016 року, тобто в межах трьох річного строку позовної давності після переривання 05.08.2013 року строку позовної давності. Зазначив, що банк не може виконати рішення Апеляційного суду Львівської області від 05.08.2013 у справі №1327/1900/12, оскільки боржник не передав усі необхідні правовстановлюючі документи на предмет іпотеки, а тому позивач зі метою захисту цивільних звернувся 05.01.2016 року з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором в сумі 123 151,40 дол. США, яка виникла станом на 18 грудня 2015 року.

04.06.2021 представник банку подав заяву про уточнення розміру заборгованості та просить стянеути з відповідача 32085 доларів США, яка виникла станом на 31.05.2021.

Крім того, представник позивача у своїх поясненнях послався на правову позицію Великої Палати Верховного Суду у постанові від 05.03.2019 у справі №5017/1987/2012, п.49). Вважає, що зміст цієї правової позиції підтверджує, що відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України у кредитному договорі може бути передбачено сплату процентів за неправомірне користування боржником грошовими коштами, як наслідок прострочення боржником виконання грошового зобов`язання. Такі проценти може бути стягнуто кредитодавцем і після спливу визначеного кредитним договором строку. Посилаючись на п.п.3.2 та 3.8 кредитного договору від 07.06.2006, вважає, що відповідач зобов`язаний сплачувати відсотки за користування кредитом у розмірі 1,26% на місяць, нараховані на суми непогашені в строк заборгованості за кредитом.

Таким чином представник позивача фактично змінив підстави позову. В обґрунтування цих вимог жодних належних доказів та розрахунків не навів.

Згідно із ч.3 ст.49 ЦПК України позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви до закінчення підготовчого засідання.

Суд звертає увагу, що представник позивача фактично змінив підстави позову в ході розгляду справи, однак не звертався із письмовою заявою про зміну підстав позову в належний процесуальний спосіб. Тому такі підстави не можуть бути предметом розгляду в судовому засіданні. Пізніше представник позивача уточнив позовні вимоги, зокрема просить стягнути з відповідача заборгованість лише за тілом кредиту у розмірі 32085 доларів США.

Суд наголошує, що процесуальним законом закріплено принципи змагальності сторін і диспозитивності цивільного судочинства, сторони мають обов`язок доказування і подання доказів (ст.ст. 10, 11, 60 ЦПК України). Доказування не може ґрунтуватися на догадках і припущеннях суду чи учасників процесу.

Судом встановлено, що в даній справі спір пов`язаний з порушенням цивільних прав кредитодавця.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно з частиною першою статті 598, статтею 599 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Банк 03.04.2012 скористався своїм правом дострокової вимоги повернення всієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, пені та комісії за користування кредитом, шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, яким був забезпечений указаний кредитний договір.

З цього часу припиняється існування прав і обов`язків сторін, що складають зміст конкретного зобов`язального правовідношення.

Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 ЦК України входить до розділу I «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, тому в ній визначені загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання і її дія поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.

За змістом частини другої статті 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання.

Згідно із статті 546 ЦК України та статті 3 Закону України «Про іпотеку» іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

15.01.2016 банк звернувся із позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором на підставі ст.ст.1050, 1054 ЦК України. При цьому банк здійснив розрахунок заборгованості за кредитним договором станом на 18.12.2015 на загальних умовах договору, однак не скористався своїм правом нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до ст.625 ЦК України. В подальшому представник позивача уточнив розмір заборгованості і просить стягнути з відповідача тіло кредиту.

Однак в даному позові банк звернувся із вимогами про стягнення заборгованості за спірним кредитним договором за період з 07.06.2006 у розмірі 32085 доларів США, тобто тіло кредиту.

Здійснення особою права на захист не може ставитися в залежність від застосування нею інших способів правового захисту. Забезпечувальне зобов`язання має додатковий (акцесорний) характер, а не альтернативний основному.

Таким чином, обставини справи свідчать про переконливість та обґрунтованість заяви про застосування позовної давності. У даній справі обчисленню підлягає загальний трирічний строк позовної давності. Як свідчать матеріали справи, із вимогою щодо дострокового повернення кредиту та сплати заборгованості за кредитним договором банк звернувся 03.04.2012. Натомість позовна заява про стягнення заборгованості за кредитним договором подана 15.01.2016.

Відповідно до ст.256 ЦКУ позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно зі ст. 257 ЦКУ загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку. (ч. ч. 1, 5 ст. 261 ЦКУ).

Отже, позовна давність є строком для пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу).

Згідно із ч.ч.3,4 ст.267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідно до ст.266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Крім того, 28 березня 2018 року Велика Палата Верховного Суду у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) зробила правовий висновок про те, що якщо кредитний договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок позичальника повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право кредитодавця вважається порушеним з моменту порушення позичальником терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу у межах строку кредитування згідно з частиною п`ятою статті 261 ЦК України починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) позичальником обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу.

Виходячи з вимог статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем.

Вище викладені висновки й міркування відповідають позиції Великої Палати Верховного Суду, що викладена у постанові від 22 травня 2018 року по справі №369/6892/15-ц (провадження № 14-96цс18).

Суд частково погоджується із доводами відповідача про строк позовної давності. Останній платіж по спірному кредитному договору було здійснено 13.02.2009. Банк звернувся до суду із позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки 13.04.2009. Рішенням апеляційного суду від 18.10.2011 було остаточно відмовлено у позові банку. Тому слід вважати, що строк позовної давності в цей період було перервано.

03.04.2012 банк повторно звернувся із вимогою щодо дострокового повернення кредиту та сплати заборгованості за кредитним договором. Натомість позовна заява про стягнення заборгованості за кредитним договором подана 15.01.2016.

Отже, на момент звернення банку до суду з даним позовом позовна давність сплинула, що у відповідності до ч. 4 ст. 267 ЦК України є підставою для відмови у позові. Тому заява відповідача про застосування позовної давності підлягає задоволенню.

Оскільки встановлено, що право позивача дійсно частково порушене, але позовна давність спливла і про це відповідачем зроблено заяву, суд вважає, що у задоволенні позову необхідно відмовити у повному обсязі у зв`язку зі спливом позовної давності.

Крім того, представник позивача просив застосувати до спірних правовідносин висновок, викладений у п.50 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.01.2021 у справі №522/1528/15-ц. А саме, що Велика Палата Верховного Суду відступає від висновку, сформульованого в постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18), згідно з яким наявність рішення суду про стягнення кредитної заборгованості саме по собі свідчить про закінчення строку дії договору; на правовідносини, які виникають після ухвалення рішення про стягнення заборгованості, порука не поширюється, якщо інше не встановлене договором поруки. Велика Палата Верховного Суду вважає, що наявність рішення суду про стягнення кредитної заборгованості свідчить, що суд дійшов висновку про те, що строк виконання зобов`язання настав, причому саме за тією вимогою, яку задоволено судом, та встановив наявність обов`язку відповідача (відповідачів) сплатити заборгованість.

Однак, суд вважає, що зазначений висновок зроблений Верховним Судом не за тих самих обставин та не в повній мірі стосується спірних правовідносин у даній справі, так як він висловлений з приводу відносин, пов`язаних із забезпечення поруки та її припинення, та стягнення заборгованості.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір, що сплачений позивачем, покладаються на останнього у зв`язку з відмовою у позові.

Керуючись ст.ст. 2, 12,13, 81, 141, 200, 206, 259, 263-265, 273, 354 ЦПК України,-

В И Р І Ш И В :

У задоволені позовних вимог Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відмовити.

На рішення може бути подана апеляційна скарга через Червоноградський міський суд Львівської області до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 03.11.2021.

Суддя: М. Д. Новосад