ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«01» листопада 2021 року

м. Харків

справа № 619/2102/21

провадження № 22ц/818/4200/21

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В., (суддя-доповідач),

суддів - Хорошевського О.М., Яцини В.Б.,

за участю секретаря Колосовської А. Р.,

учасники справи:

заявник ОСОБА_1 , представниця заявника ОСОБА_2 ,

особи, які можуть отримати статус учасників справи ОСОБА_3 , представники особи, яка може отримати статус учасниці справи Лузан О. С., Мосейчук А. І., Ельдемір Седат

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на ухвалу Дергачівського районного суду Харківської області від 05 травня 2021 року в складі судді Жорняка О.М.

в с т а н о в и в:

У квітні 2021 року ОСОБА_1 , особи, що можуть набути статусу учасників справи, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , звернувся до суду з заявою про забезпечення позову до пред`явлення позову про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без укладення шлюбу, визнання права спільної сумісної власності на майно та поділ спільної сумісної власності.

Заява мотивована тим, що з 28 травня 1988 року він разом із ОСОБА_3 перебував у зареєстрованому шлюбі, який розірвано за судовим рішенням від 25 грудня 1991 року, а його реєстрацію проведено лише у 2006 році.

Зазначив, що шлюб між ними був розірвано формально, з метою отримання житла (квартири). Зокрема, формальне розірвання шлюбу підтверджується тим, що за рішенням суду від 1997 року у справі № 2-578 він удочерив дочку ОСОБА_3 ОСОБА_5 .

Вказав, що, не зважаючи на реєстрацію розірвання шлюбу у 2006 році, протягом усього часу аж до 2011 року він з ОСОБА_3 проживали однією сім`єю, вели спільний побут, виховували дітей та розпочали власний бізнес, зокрема, спільними зусиллями та коштами відкрито Товариство з обмеженою відповідальністю «Быттехника» та ними було прийнято рішення про зазначення в ЄДРПОУ засновником цього товариства саме ОСОБА_3 для захисту інтересів сім`ї. Також, вони з 2006 роки мали статус фізичних осіб-підприємців.

Зазначив, що буде заявляти позовні вимоги відносно наступних об`єктів нерухомого майна, які були набуті ним та ОСОБА_3 в період з 1988 року по 2011 року під час проживання однією сім`єю без укладення шлюбу:

- квартира АДРЕСА_1 , право власності на яку зареєстровано за ОСОБА_3 26 березня 2010 року на підставі свідоцтва про право власності № б/н від 12 березня 2010 року, виданого Дзержинською районною в м. Харкові радою;

- квартира АДРЕСА_2 , право власності на яку зареєстровано за ОСОБА_3 28 квітня 2006 року на підставі договору купівлі-продажу від 27 квітня 2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Палєвою О.М.. зареєстрованого за № 1194;

- будинок АДРЕСА_3 , право власності на який зареєстровано за ОСОБА_3 13 листопада 2009 року на підставі свідоцтва про право на спадщину ВМО № 558612, реєстраційний номер № 2-3998 від 28 жовтня 2009 року, видане Дергачівською державною нотаріальною конторою.

Вказав, що з підстав ризикової та нестабільної його діяльності право власності на нерухоме майно реєструвалось саме за ОСОБА_3 . При цьому він вкладав як грошові кошти, так і власні зусилля для облаштування житла, здійснення його поліпшень та інше.

Посилався на те, що після реєстрації шлюбу ОСОБА_3 з ОСОБА_6 у нього з ним відбулась конфліктна ситуація, у зв`язку з чим, усвідомлюючи можливі несприятливі наслідки щодо власних прав та законних інтересів відносно усього нажитого ним з ОСОБА_3 майна, він вирішив звернутися до суду для захисту своїх прав, попередньо подавши заяву про забезпечення позову.

Вважав, що на сьогоднішній день він з ОСОБА_3 мають конфліктний характер, то наразі існує реальна загроза відчуження ОСОБА_3 спірних об`єктів нерухомості, які є спільною сумісною власністю, що в свою чергу призведе до ускладнення виконання рішення суду у справі.

Просив заборонити відчуження будинку АДРЕСА_3 , який зареєстрований на праві власності за ОСОБА_3 ; квартиру АДРЕСА_1 , яка зареєстрована на праві власності за ОСОБА_3 ; квартиру АДРЕСА_2 , яка зареєстрована на праві власності за ОСОБА_3 .

Ухвалою Дергачівського районного суду Харківської області від 05 травня 2021 року заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову до пред`явлення позову задоволено повністю, в порядку забезпечення позову заборонено відчуження: квартири АДРЕСА_1 , право власності на яку зареєстровано за ОСОБА_3 від 26 березня 2010 року на підставі свідоцтва про право власності № б/н від 12 березня 2010 року, виданого Дзержинською районною в м. Харкові радою; квартири АДРЕСА_2 , право власності на яку зареєстровано за ОСОБА_3 від 28 квітня 2006 року на підставі договору купівлі-продажу від 27 квітня 2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Палєвою О.М., зареєстровано за № 1194; будинку АДРЕСА_3 , право власності на який зареєстровано за ОСОБА_3 від 13 листопада 2009 року на підставі свідоцтва про право на спадщину ВМО № 558612, реєстровий № 2-3998 від 28 жовтня 2009 року, видане Дергачівською державною нотаріальною конторою.

Не погоджуючись з ухвалою суду ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій просила ухвалу суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_1 в задоволенні заяви про забезпечення позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що при постановленні ухвали суд першої інстанції не врахував, що заява про забезпечення позову подана до моменту подачі позовної заяви, у зв`язку із чим суд був позбавлений можливості проаналізувати зміст позовних вимог заявника. Зазначила, що жодного доказу наявності конфлікту між заявником нею та ОСОБА_6 , до заяви не додано, у зв`язку з чим суд не міг пересвідчитися в тому, що між сторонами дійсно виник спір. Посилалася на те, що дану заяву розглянуто судом з порушенням строків її розгляду. Вказала, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права, оскільки її не було належним чином повідомлено про розгляд даної заяви. Зазначила, що заява не містить жодних обґрунтувань щодо наявності спору, відсутності гарантій виконання рішення суду у разі задоволення позовних вимог, також ним не доведено наявність обстави, які б давали підстави припускати, що існує вірогідність того, що нею вчиняються дії, спрямовані на відчуження майна. На момент подачі апеляційної скарги провадження у справі за позовом ОСОБА_1 не відкрито, а наявна лише ухвала суду про передачу позову на розгляд Дзержинського районного суду м. Харкова. Вказала, що позовні вимоги ОСОБА_1 суттєво відрізняються від тих, про намір подати які він зазначив у даній заяві.

05 липня 2021 року та 01 жовтня 2021 року до суду апеляційної інстанції від представників ОСОБА_3 надійшли письмові пояснення до апеляційної скарги, в яких зазначила, що судом першої інстанції не було постановлено ухвалу про залучення до участі у справі третьої особи. Вказала, що у цій справі основна частина нерухомого майна, що є предметом спору розташовані у Шевченківському районі м. Харкова, у зв`язку з чим відсутні правові підстави для розгляду справи у Дергачівському районному суді Харківської області, отже справа підлягає передачі до Дзержинського районного суду м. Харкова.

12 липня 2021 року до суду апеляційної інстанції від ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він вважав судове рішення законним, а апеляційну скаргу необгрунтованою. При цьому ще раз акцентував увагу суду на тому, що якщо будуть скасовані заходи забезпечення позову, нерухоме майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя буде реалізовано ОСОБА_3

01 жовтня 2021 року до суду апеляційної інстанції від ОСОБА_1 надійшли додаткові пояснення, в яких він фактично підтримав доводи відзиву на апеляційну скаргу. Додатки до перелічених документів долучені до матеріалів справи.

Клопотання від 01 вересня 2021 року, 28 жовтня 2021 року, які надійшли до суду апеляційної інстанції від представників ОСОБА_3 долучені до матеріалів справи.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення з`явившихся учасників справи, дослідивши матеріали оскарження ухвали, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_3 необхідно залишити без задоволення, ухвалу суду залишити без змін.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що між сторонами виник спір з приводу зазначеного нерухомого майна. Вжиття заходів забезпечення позову є вмотивованим, співмірним із майбутніми позовними вимогами.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами оскарження ухвали, що з 28 травня 1988 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 25 грудня 1991 року у справі № 2-1049. Реєстрацію розірвання шлюбу проведено 14 березня 2006 року (а.с.14-17, 20-23).

За рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 1997 року у справі № 2-578 ОСОБА_1 удочерив дочку ОСОБА_7 ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.18-19).

Як вбачається з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 252553161 від 14 квітня 2021 року ОСОБА_3 є власницею наступного майна: будинку АДРЕСА_3 на підставі свідоцтва про право на спадщину ВМО № 558612, реєстровий номер 2-3998 від 28 жовтня 2009 року, виданого Дергачівською державною нотаріальною конторою; квартири АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності від 12 березня 2010 року, виданого Дзержинською районною в м. Харкові раді; квартири АДРЕСА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 27 квітня 2006 року, реєстровий номер № 1194 (а.с.24-29).

Із відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань вбачається, що ОСОБА_3 є засновником Товариства з обмеженою відповідальністю «Быттехника». Також, ОСОБА_3 та ОСОБА_1 зареєстровані як фізичні особи-підприємці (а.с.30-32).

Як вбачається з заяви про забезпечення позову предметом майбутньої позовної заяви ОСОБА_1 визначив встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без укладення шлюбу, визнання права спільної сумісної власності на майно та поділ спільної сумісної власності.

Матеріали оскарження ухвали свідчать про те, що 14 травня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , третя особа: ОСОБА_8 про встановлення факту проживання чоловіка і жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та про поділ майна (а.с.97-108). Справу передано за поясненнями учасників справи за підсудністю до Дзержинського районного суду м. Харкова. Провадження у справі не відкрито.

В заяві ОСОБА_1 вважав, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим в майбутньому виконання рішення суду.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Одним з механізмів забезпечення ефективного юридичного захисту є передбачений національним законодавством України інститут вжиття заходів забезпечення позову.

Відповідно до частини 1 статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Згідно з частиною 2 статті 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Пунктами 2, 10 частини 1 статті 150 ЦПК України визначено, що позов забезпечується забороною вчиняти певні дії; іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

За змістом частини 3 статті 150 ЦПК України види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті. Зважаючи на це, суд при задоволенні позову не вправі скасовувати вжиті заходи до виконання рішення або зміни його виконання, за винятком випадків, коли потреба в забезпеченні позову з тих чи інших причин відпала або змінились обставини, що зумовили його застосування.

Загальною підставою для вжиття заходів забезпечення позову є наявність обставин, які свідчать або дозволяють достовірно припустити, що невжиття цих заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання майбутнього рішення суду.

Як вбачається з роз`яснень, що містяться у пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. При встановленні зазначеної відповідності слід враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність і зареєстрована відповідно до закону, як підприємець.

Із пункту 6 зазначеної Постанови Пленуму Верховного Суду України вбачається, що особам, які беруть участь у справі, має бути гарантована реальна можливість захистити свої права при вирішенні заяви про забезпечення позову.

Забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. По суті забезпечення позову є встановлення судом обмежень суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених претензій позивача (заявника). Вжиття заходів забезпечення позову є правом суду, а не його обов`язком. Тому, при вирішенні питання щодо заяви про забезпечення позову суд враховує не лише доводи, викладені у відповідній заяві, а й інші наявні матеріали цивільної справи.

При цьому при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) вказано, що: «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. […]

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. […] Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову».

У постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 15 липня 2020 року у справі № 909/835/18 зазначено, що «…повинен бути наявним зв`язок між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги. Обранням належного, відповідно до предмета спору, заходу до забезпечення позову дотримується принцип співвіднесення виду заходу до забезпечення позову із заявленими позивачем вимогами, чим врешті досягаються: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору і як наслідок ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження при цьому прав та охоронюваних інтересів інших учасників провадження у справі або осіб, що не є учасниками цього судового процесу».

Як вбачається з змісту позовної заяви, яка міститься в матеріалах справи та копію якої надано до суду апеляційної інстанції ОСОБА_1 звернувся до суду з вимогами про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без укладення шлюбу, визнання права спільної сумісної власності на майно та поділ спільної сумісної власності.

В суді апеляційної інстанції сторони та їхні представники не заперечували проти існування такої позовної заяви з зазначенням сторін, які вказані в заяві про забезпечення позову до його подання. Також, сторони та їхні представники пояснили, що справу передано до Дзержинського районного суду м. Харкова на розгляд за підсудністю.

Звертаючись до суду із заявою про забезпечення позову, ОСОБА_1 зазначив, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Матеріали оскарження ухвали свідчать про те, що позов має майновий характер. Між сторонами дійсно виник спір щодо Ѕ частки спірного майна та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, а також обґрунтоване припущення щодо можливості відчуження майна на користь третіх осіб, тому наявні передбачені законом підстави для застосування заходів забезпечення позову.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про задоволення заяви про забезпечення позову до пред`явлення позову, який подано в строк, визначений частиною 4 статтею 152 ЦПК України, оскільки з наданих заявником доказів дійсно вбачається наявність спору між сторонами з приводу нерухомого майна, а тому обґрунтовано заборонив відчуження у будь-який спосіб спірного майна, так як невжиття заходів забезпечення позову в майбутньому може призвести до ускладнення виконання судового рішення.

При цьому, судом першої інстанції надано належну правову оцінку доказам заявника, на які він посилається як на підставу для забезпечення позову, враховано фактичні обставини справи та дії відповідачки, у зв`язку із чим зроблено обґрунтований висновок про те, що вид забезпечення позову, який просив застосувати ОСОБА_1 , є співмірним його позовним вимогам.

Посилання ОСОБА_3 на те, що дану заяву розглянуто судом з порушенням строків її розгляду; що її не було належним чином повідомлено про розгляд даної заяви, колегія відхиляє з огляду на таке.

Відповідно до частини 1 статті 153 ЦПК України заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи (учасників третейського (арбітражного) розгляду), крім випадків, передбачених частиною п`ятою цієї статті.

Як вбачається з матеріалів оскарження ухвали протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями розподілено дану заяву 30 квітня 2021 року, а розглянуто її судом 05 травня 2021 року в перший робочий день після вихідних та святкових днів.

Таким чином, судом першої інстанції в передбаченому частиною 1 статті 153 ЦПК України порядку розглянуто заяву про забезпечення позову до пред`явлення позову.

Доводи ОСОБА_3 про те, що на момент подачі апеляційної скарги провадження у справі за позовом ОСОБА_1 не відкрито, а наявна лише ухвала суду про передачу позову на розгляд Дзержинського районного суду м. Харкова, колегія суддів відхиляє, оскільки частиною 4 статті 152 ЦПК України передбачено, що заявник повинен саме пред`явити позов протягом 10 днів з дня постановлення ухвали про забезпечення позову, що і було зроблено ОСОБА_1 .

Посилання ОСОБА_3 на те, що у цій справі основна частина нерухомого майна, що є предметом спору розташовані у Шевченківському районі м. Харкова, у зв`язку з чим відсутні правові підстави для розгляду справи у Дергачівському районному суді Харківської області, отже справа підлягає передачі до Дзержинського районного суду м. Харкова, колегія суддів до уваги не приймає, оскільки статтею 378 ЦПК України передбачено, що судове рішення, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню з направленням справи на розгляд за встановленою законом підсудністю, якщо рішення прийнято судом з порушенням правил територіальної юрисдикції (підсудності). Однак, в даному випадку судом першої інстанції постановлено ухвалу про забезпечення позову до пред`явлення позову, а не судове рішення, яким закінчено розгляд справи, у зв`язку з чим підстав для застосування вимог вказаної статті немає. Крім того, справу, як пояснили учасники справи, передано до Дзержинського районного суду м. Харкова.

Інші доводи та вимоги, викладені в апеляційній скарзі, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів.

Постановляючи ухвалу, суд першої інстанції у відповідності до принципів розумності, співмірності, з додержанням норм процесуального права та правильно застосувавши норми матеріального права, обґрунтовано задовольнив заяву про забезпечення позову до пред`явлення позову, у зв`язку з чим на підставі статті 375 ЦПК України апеляційна скарга залишається без задоволення, а оскаржувана ухвала - залишенню без змін.

Питання щодо стягнення судового збору за подачу апеляційної скарги на цій стадії не вирішується, оскільки розглядається лише процесуальне питання, а не вирішується справа по суті.

Керуючись ст.ст.367, 368, п.1 ч.1 ст.374, ст. 375, ст. ст. 381-384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Ухвалу Дергачівського районного суду Харківської області від 05 травня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді О.М. Хорошевський

В.Б. Яцина

Повний текст постанови складено 03 листопада 2021 року.