Постанова

Іменем України

02 листопада 2021 року

м. Київ

справа № 753/21220/20

провадження № 61-13599св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Зайцева А. Ю. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В., Коротуна В. М.,

учасники справи:

позивач - Акціонерне товариство «Альфа-Банк»,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Герасименко Наталія Миколаївна, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження без повідомлення учасників цивільну справу за позовом Акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Герасименко Наталія Миколаївна, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про визнання договору дарування недійсним,

за касаційною скаргою адвоката Бабенка Сергія Сергійовича як представника ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 03 березня 2021 року у складі судді Комаревцевої Л. В. та постанову Київського апеляційного суду від 22 липня 2021 року у складі колегії суддів: Мережко М. В., Савченка С. І., Верланова С. М.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позову

У грудні 2020 року Акціонерне товариство «Альфа-Банк» (далі - АТ «Альфа-Банк», банк) звернулося до суду з позовом, у якому просило визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , укладений 13 листопада 2019 року між ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 і ОСОБА_4 .

На обґрунтування заявлених вимогбанк посилався на те, що 10 липня 2008 року між банком і ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 700007927.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 06 вересня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 26 квітня 2017 року і постановою Верховного Суду від 28 березня 2019 року, солідарно стягнено з ОСОБА_1 і ОСОБА_2 заборгованість за кредитним договором у розмірі 185 602,07 грн, з яких: 7 888,61 дол. США заборгованості за кредитом, 885,52 дол. США заборгованості за відсотками, 24 769,49 грн - пеня за користування кредитом, судовий збір.

Приватний виконавець виконавчого округу м. Києва Ляпін Д. В. постановою від 26 жовтня 2020 року на підставі виконавчого листа № 753/12863/15-ц, виданого Дарницьким районним судом міста Києва, відкрив виконавче провадження № 63404203.

З інформаційної довідки Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно № 230306649 банк дізнався, що приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Герасименко Н. М. 13 листопада 2019 року посвідчив договір дарування 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 , за умовами якого ОСОБА_2 і ОСОБА_1 подарували кожний по 1/4 частині квартири ОСОБА_3 і ОСОБА_4 .

Враховуючи, що ОСОБА_1 і ОСОБА_2 перебувають у родинних стосунках, знали про існування заборгованості за кредитним договором та наявність судових рішень про стягнення заборгованості, укладаючи договір цілком усвідомлювали, що він укладається з метою приховання майна від наступного звернення на нього стягнення в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором.

Оспорюваний правочин є фіктивним, оскільки основними ознаками фіктивного договору є введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину, або дійсних намірів учасників, свідомий намір невиконання зобов`язань договору, приховування справжніх намірів учасників правочину.

При цьому зазначив, що боржник (дарувальник), який відчужує майно на підставі безвідплатного договору на користь своєї дружини (дитини) після пред`явлення до нього позову банку про стягнення заборгованості, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки укладає договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника.

Ураховуючи наведене, банк просив позов задовольнити.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Дарницький районний суд м. Києва рішенням від 03 березня 2021 року позов задовольнив. Визнав недійсним договір дарування 1/2 частини трикімнатної квартири АДРЕСА_2 (серія та номер договору дарування 4020, виданий 13 листопада 2019 року, видавник - Герасименко Н. М., приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу), укладений між ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 і ОСОБА_4 . Вирішив питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване наявністю правових підстав для задоволення позову, адже дії відповідачів вчинені на безоплатний перехід права власності на нерухоме майно з метою приховання майна від виконання в майбутньому рішення суду про стягнення з них заборгованості за кредитним договором, адже були обізнані про наявність рішення Дарницького районного суду м. Києва від 07 вересня 2016 року, ухваленого у справі № 753/12863/15-ц, про солідарне стягнення з них заборгованості, яке постановою Верховного Суду від 28 березня 2019 року було залишене без змін, тому могли передбачити негативні наслідки для себе у випадку виконання рішення суду, що на час укладення договору дарування, набрало законної сили.

Короткий зміст рішення апеляційного суду

Київський апеляційний суд постановою від 22 липня 2021 року рішення Дарницького районного суду м. Києва від 03 березня 2021 року залишив без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права, відповідає фактичним обставинам справи, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, підстав для скасування рішення немає.

Короткий зміст вимог касаційної скарги, її узагальнені аргументи

У касаційній скарзі, поданій до Верховного Суду 11 серпня 2021 року адвокат Бабенко С. С. як представник ОСОБА_1 просить скасувати рішення Дарницького районного суду м. Києва від 03 березня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 22 липня 2021 року і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Як на підставу касаційного оскарження судових рішень заявник посилається на те, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 14 лютого 2018 року у справі № 379/1256/15-ц та від 24 липня 2019 року у справі № 405/1820/17.

На обґрунтування касаційної скарги зазначає, що оскаржувані судові рішення підлягають скасуванню у зв`язку з порушенням норм матеріального і неправильним застосуванням та процесуального права, невідповідністю висновку суду дійсним обставинам справи, неповним з`ясуванням обставин справи, що призвело до неправильного вирішення справи. Крім того, суди застосували норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду.

Неправильне застосування норм права судами полягає в тому, що суди не надали належної оцінки договору дарування 1/2 частини квартири від 13 листопада 2019 року, який не має жодної ознаки фіктивності; всупереч нормам процесуального законодавства позивач не довів обставин, на які він посилається, тому позовні вимоги не можуть бути задоволені; задоволення позову банку призвело до грубого порушення прав та охоронюваних законом інтересів малолітньої дитини; позиція позивача у цих конкретних правовідносинах не відповідає судовій практиці, у тому числі тим постановам Верховного Суду, на які посилається сам позивач і на які посилався суд апеляційної інстанції; факт укладення оспорюваного договору дарування жодним чином не порушує цивільних прав позивача, у зв`язку з чим у позивача не виникло права на звернення до суду, а отже, заявлені позовні вимоги не могли бути задоволені; додатковим доказом безпідставності позовних вимог є той факт, що банк і позичальник вже дійшли згоди щодо врегулювання заборгованості, і на даний час заявник не має жодної заборгованості перед банком.

Зважаючи на той факт, що оспорюваний договір дарування повністю відповідає вимогам законодавства України і не має ознак фіктивності чи фраудаторності, вимога про визнання його недійсним є безпідставною і такою, що втручається у гарантоване законом право власника майна вільно та на власний розсуд здійснювати належне йому право власності.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 02 вересня 2021 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.

14 вересня 2021 року справа надійшла до Верховного Суду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

10 липня 2008 року між Закритим акціонерним товариством «Альфа-Банк» і ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 700007927, за умовами якого банк надавав ОСОБА_1 у користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти у розмірі 22 565,59 дол. США зі сплатою 17,25 % річних, з кінцевим терміном повернення основної заборгованості до 11 липня 2015 року.

ОСОБА_2 є поручителем за вказаним кредитом на підставі договору поруки, укладеного 10 липня 2008 року між ним і банком.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 06 вересня 2016 року, ухваленим у справі № 753/12863/15-ц, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 26 квітня 2017 року і постановою Верховного Суду від 28 березня 2019 року, позов банку задоволено частково. Стягнено солідарно з ОСОБА_1 і ОСОБА_2 на користь банку заборгованість за кредитним договором № 700007927 у розмірі 185 602,07 грн, з яких: 7 888,61 дол. США заборгованості за кредитом, 885,52 дол. США заборгованості за відсотками, 24 769,49 грн пені за користування кредитом та по 1 051,86 грн судового збору.

13 листопада 2019 року приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Герасименко Н. М. посвідчила договір дарування 1/2 частини трикімнатної квартири АДРЕСА_2 , за умовами якого ОСОБА_2 і ОСОБА_1 подарували кожний по 1/4 частині цієї квартири ОСОБА_3 і ОСОБА_4 кожному по 1/4 частині.

Постановою приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Ляпіна Д. В. від 26 жовтня 2020 року відкрито виконавче провадження № 63404203 на підставі виконавчого листа № 753/12863/15-ц, виданого Дарницьким районним судом м. Києва.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частиною другою статті 389 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Верховний Суд, перевіривши правильність застосування судами норм права в межах касаційних скарг, дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Мотиви і доводи Верховного Суду та застосовані норми права

Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Згідно зі статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно зі статтею 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Згідно з частинами першою та другою статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Згідно з частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення.

Боржник (дарувальник), який відчужує майно на підставі безвідплатного договору на користь іншої особи після виникнення у нього зобов`язання із повернення суми позики діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки укладається договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.

Як наслідок, не виключається визнання недійсним договору, спрямованого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України).

Така правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19).

Будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину.

При цьому та обставина, що правочин із третьою особою, за яким боржник відчужив майно, реально виконаний, не виключає тієї обставини, що він спрямований на уникнення звернення стягнення на майно боржника та, відповідно, може бути визнаний недійсним на підставі загальних засад цивільного законодавства.

Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 24 липня 2019 року у справі № 405/1820/17, від 15 вересня 2021 року у справі № 606/1636/18.

Встановивши, що ОСОБА_2 і ОСОБА_1 на час укладення оспорюваного договору знали про існування невиконаного перед позивачем боргового зобов`язання та наявність рішення суду, яке набрало законної сили і підлягає обов`язковому виконанню, а тому могли передбачити негативні для себе наслідки під час примусового виконання рішення суду; доказів виконання рішення суду не надали; подарували ОСОБА_3 і ОСОБА_4 половину спірної квартири, яка перебувала у їх власності, а доказів наявності іншого нерухомого майна, право власності на яке було б зареєстроване за ОСОБА_2 і ОСОБА_1 та за рахунок якого могло би бути виконано рішення суду про стягнення з них коштів, не надали, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, правильно застосував при вирішення справи правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19), дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову, оскільки дії відповідачів при укладенні цього правочину спрямовані на уникнення виконання зобов`язання з повернення боргу.

Схожі за змістом висновки викладені у постановах Верховного Суду від 12 жовтня 2020 року у справі № 521/8260/17, від 12 листопада 2020 року у справі 607/1570/19, від 21 грудня 2020 року у справі № 638/18851/16, від 15 вересня 2021 року у справі № 606/1636/18, від 15 вересня 2021 року у справі № 202/7607/14-ц.

Доводи касаційної скарги про те, що задоволення позову банку призведе до грубого порушення прав та охоронюваних законом інтересів малолітньої дитини, на увагу не заслуговують, адже малолітня дитина, про яку вказує заявник, не є стороною оспорюваного правочину.

Відповідачі не надали жодних доказів того, що на час відкриття провадження у цій справі у відповідачів не існувало жодних зобов`язань перед банком.

Інші аргументи касаційної скарги спростовуються встановленими судами фактичними обставинами справи та нормами матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, висновків судів не спростовують, на законність оскаржуваних судових рішень не впливають, фактично зводяться до незгоди з оцінкою доказів, які, на думку заявника, встановлені судом неправильно та необхідності переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції згідно з нормами статті 400 ЦПК України.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій.

Порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов`язковими підставами для скасування судового рішення, касаційний суд не встановив.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а рішень судів першої та апеляційної інстанцій - без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу адвоката Бабенка Сергія Сергійовича як представника ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 03 березня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 22 липня 2021 року залишити без змін.

Постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді А. Ю. Зайцев

Є. В. Коротенко

В. М. Коротун