ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/4820/1544/21
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 листопада 2021 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд у складі

колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

Костенка А.М. (суддя доповідач), Гринчука Р.С., Грох Л.М.

розглянув в порядку ч. 1 ст. ст. 369 ЦПК України цивільну справу № 686/13780/21 за апеляційною скаргою фізичної особи - приватного підприємця ОСОБА_1 на рішення Хмельницького міськрайонного суду від 16 липня 2021 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до фізичної особи - приватного підприємця ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Заслухавши доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги і матеріали справи, суд

в с т а н о в и в:

В червні 2021 року ОСОБА_2 звернувсь до суду з позовом та просив ухвалити рішення, яким стягнути з ФОП ОСОБА_1 на його користь середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні в сумі 44803 грн. 20 коп.

В обґрунтування своїх вимог вказував, що рішенням Хмельницького міськрайонного суду 26.02.2021 було частково задоволено його позов про стягнення з ФОП ОСОБА_1 невиплаченої при звільнені компенсації за невикористану відпустку та стягнуто з відповідача на його користь грошову компенсацію за невикористані ним відпустки за період роботи з 2012 року по 2018 рік в сумі 20897 грн. 80 коп. Лише 08.04.2021 року ФОП ОСОБА_1 виконав це рішення і провів розрахунок, виплативши компенсацію за невикористані відпустки.

Оскільки такі виплати на виконання рішення суду здійснені відповідачем лише 08.04.2021, то відповідно до ст.ст. 116, 117 КЗпП України позивач вважав, що має право на виплату йому також середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Згідно наданого позивачем розрахунку розмір середнього заробітку за весь період затримки виплати становить 44803,20 грн. Тому просив ухвалити рішення, яким задоволити його позов.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду від 16 липня 2021 року вказаний позов було задоволено.

Стягнуто з ФОП ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 44803 грн. 20 коп. Стягнуто з ФОП ОСОБА_1 в дохід держави судовий збір в сумі 908 грн.

Не погоджуючись із рішенням Хмельницького міськрайонного суду від 16 липня 2021 року ФОП ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, де посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить скасувати це рішення, ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову. Апелянт вказує, що оскільки розгляд справи проводився за правилами спрощеного провадження без повідомлення учасників справи, він був позбавлений можливості задати питання позивачу по суті спору.

Також при розгляді справи, суд не взяв до уваги, що позивач сам не звертався до відповідача із вимогою про виплату за невикористані відпустки. На думку апелянта, суд не взяв до уваги поведінку позивача, яка має бути врахована при розгляді цього спору, оскільки звільнившись в липні 2020 року, позивач реалізував своє право на подання позову про виплату за невикористані відпустки лише в грудні 2020 року. Також слід взяти до уваги і те, що з цим позовом ОСОБА_2 звернувся лише через 11 місяців після звільнення.

Вказує, що стягнута сума компенсації в розмірі 44803 грн. взагалі є нереальною, оскільки через карантинні обмеження підприємницька діяльність була призупинена, тому виплата позивачеві такої суми призведе до банкрутства підприємства.

Також, апелянт вказує, що вирішуючи цей спір суду першої інстанції слід було взяти до уваги правові висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду по справі № 761/9584/15-ц.

Дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги колегія суддів доходить висновку про часткове задоволення апеляційної скарги з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Так судом встановлено, що 07 вересня 2012 року ОСОБА_2 був прийнятий на роботу до ФОП ОСОБА_1 на посаду керівника виробництва за трудовим договором, зареєстрованим у Хмельницькому міському центрі зайнятості 10 вересня 2021 року.

07 липня 2020 року ОСОБА_2 був звільнений з роботи за угодою сторін відповідно до ч. 1 ст. 36 КЗпП України. Того ж дня, з позивачем було проведено повний розрахунок по заробітній платі та виплачено компенсацію за невикористану відпустку за 2019-2020 р.р., що підтверджується копією відомості на виплату грошей № 1 від 07.07.2020 р. з підписом позивача.

Однак при звільненні ОСОБА_2 не було виплачено грошової компенсації за невикористані відпустки за 2012-2018 роки.

11 грудня 2020 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення компенсації за невикористану відпустку за 2012-2018 роки.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду від 26 лютого 2021 року позов було задоволено та стягнуто з фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію за невикористані відпустки за період роботи з 2012 року по 2018 рік в сумі 20897 грн. 80 коп., з утриманням з цієї суми передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті.

Вказані грошові кошти були сплачені відповідачем позивачу 08 квітня 2021 року.

Ці обставини підтверджуються рішенням Хмельницького міськрайонного суду від 26 лютого 2021 року та не заперечуються сторонами.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема, захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Однак, встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.

В той же час відповідно до пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

Законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутись до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи його права, що, зокрема, вимагає частина третя статті 13 ЦК України.

Велика Палати Верховного Суду в своїй постанові від 26 червня 2019 року по справі № 761/9584/15-ц вказала, що з огляду на компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.

При цьому Велика Палата Верховного Суду вважає, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом.

В даній цивільній справі встановлено, що позивач звернувся до суду з цим позовом про стягнення невиплаченої компенсації 11 грудня 2020 року, тобто зі спливом більш ніж п`ять місяців після звільнення з роботи, яке мало місце 07 липня 2020 року, з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки при звільненні звернувся до суду лише 07 червня 2021 року зі спливом двох місяців з моменту виконання судового рішення про стягнення невиплачених сум та 11 місяців з моменту звільненні.

При цьому позивач при подачі позову про стягнення невиплаченої компенсації за невикористану відпустку міг реалізувати одночасно і своє право на стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, оскільки вже на той час достеменно знав про порушення своїх прав відповідачем.

Суд першої інстанції, задовольняючи позов, правильно застосував норми матеріального права та дійшов обґрунтованого висновку про необхідність задоволення позовних вимог, однак не врахував, що розмір вищевказаного відшкодування повинен бути пропорційним та справедливим.

З огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, розмір якої є більшим більш аніж в два рази, характером цієї заборгованості, дії позивача та відповідача за обставин цієї справи колегія суддів вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 22401 грн., а рішення суду в цій частині слід змінити.

Згідно положень ст. 141 ЦПК України, суд апеляційної інстанції змінює розподіл судових витрат.

Суд стягнув з відповідача в дохід держави 908 грн. судового збору.

При зверненні до апеляційного суду відповідач сплатив 1362 грн. судового збору, апеляційна скарга задоволена на 50%, тому з урахуванням часткового задоволення апеляційної скарги, позовних вимог та норм ч. 10 ст. 141 ЦПК України в дохід держави з відповідача слід стягнути 227 грн. (1362/2-908/2)

Керуючись ст.ст. 374, 376, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Фізичної особи підприємця ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 16 липня 2021 року змінити.

Стягнути з Фізичної особи підприємця ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрована адреса місця проживання: АДРЕСА_1 ) заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 22401 грн.

Стягнути з Фізичної особи підприємця ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) в дохід держави судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 227 грн. грн.

В решті рішення суду залишити без змін

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 03 листопада 2021 року.

Судді А.М. Костенко

Р.С. Гринчук

Л.М. Грох