Ухвала

02 листопада 2021 року

м. Київ

справа № 607/5570/21

провадження № 61-17642ск21

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Карпенко С. О.,

розглянувши касаційну скаргу Тернопільського міськрайонного центру зайнятості на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 16 липня 2021 року та постанову Тернопільського апеляційного суду від 06 жовтня 2021 року в справі за позовом Тернопільського міськрайонного центру зайнятості до ОСОБА_1 про стягнення виплаченого забезпечення - допомоги по безробіттю,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2021 року Тернопільський міськрайонний центр зайнятості (далі - Тернопільський МЦЗ) звернувся до суду з указаним позовом, в якому просив стягнути з ОСОБА_1 на свою користь 62 107,21 грн незаконно отриманої допомоги по безробіттю.

Позов Тернопільського МЦЗ мотивовано тим, що 03 листопада 2015 року ОСОБА_1 звернувся до нього за сприянням у працевлаштуванні. 03 листопада 2015 року йому було надано статус безробітного. За час перебування на обліку в центрі зайнятості ОСОБА_1 як безробітний отримав допомогу по безробіттю за період з 03 листопада 2015 року по 04 серпня 2016 року в сумі 62 107,21 грн. За результатами проведеної перевірки встановлено, що ОСОБА_1 приховав відомості про те, що він був зареєстрований як фізична особа-підприємець з 05 квітня 1994 року по 06 січня 2021 року, тобто належав до категорії зайнятого населення та не мав права на отримання матеріальної допомоги по безробіттю.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 16 липня 2021 року в задоволенні позову відмовлено.

Постановою Тернопільського апеляційного суду від 06 жовтня 2021 року апеляційну скаргу Тернопільського МЦЗ залишено без задоволення, а рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 16 липня 2021 року - без змін.

25 жовтня 2021 року Тернопільський МЦЗ подав засобами поштового зв`язку касаційну скаргу на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 16 липня 2021 року та постанову Тернопільського апеляційного суду від 06 жовтня 2021 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки скарга подана на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню.

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) не підлягають касаційному оскарженню: судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Відповідно до пункту 1 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» передбачено, що у 2021 році прожитковий мінімум на одну працездатну особу в розрахунку на місяць установлено в розмірі з 01 січня 2021 року (на час подання касаційної скарги) - 2 270 грн.

Ціна позову в цій справі становить 62 107,21 грн, що станом на 01 січня 2021 року не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 270 грн х 100 = 227 000 грн). Тобто справа № 607/5570/21 є малозначною в силу вимог закону.

Касаційна скарга містить посилання на випадок, передбачений підпунктом в) пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності якого судові рішення у малозначній справі підлягають касаційному оскарженню.

Необхідність розгляду справи в касаційному порядку Тернопільський МЦЗ мотивував тим, що справа становить значний суспільний інтерес і має виняткове значення для нього, оскільки існує гостра необхідність в однозначності застосування норм права для коректного прийняття рішень базовими центрами зайнятості та необхідність формування єдиної правозастосовчої практики. Проблема полягає у встановленні Законом України «Про зайнятість населення» зайнятості особи як підстави припинення реєстрації безробітного та виплати допомоги по безробіттю. В окремих випадках, зокрема й у цій справі центр зайнятості не має реального інструменту для повернення коштів Фонду загальнообов`язкового державного соціального страхування на випадок безробіття через відсутність у центру, в окремих випадках, актуальної інформації про зайнятість осіб. Тому необхідно сформувати чітку практику щодо вирішення однотипних справ. При цьому заявник звертає увагу на суперечливість правових висновків, викладених в постановах Верховного Суду у складі колегій суддів Касаційного цивільного суду від 16 квітня 2018 року у справі № 755/7689/17-ц, від 13 червня 2018 року у справі № 458/828/16-ц, від 24 квітня 2019 року у справі № 757/17820/17-ц.

Доводи касаційної скарги не свідчать про наявність підстав, передбачених підпунктом в) пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, оскільки незгода заявника з оскаржуваними судовими рішеннями в цілому, за відсутності інших обставин, не може розглядатися як обставина, що впливає на визначення справи як такої, що становить значний суспільний інтерес чи має виняткове значення, оскільки це може бути оцінкою сторони щодо кожної конкретної справи, учасником якої вона є.

Вжите законодавцем словосполучення «значний суспільний інтерес» необхідно розуміти як серйозну, обґрунтовану зацікавленість, яка має неабияке виняткове значення для усього суспільства в цілому, певних груп людей, територіальних громад, об`єднань громадян тощо до певної справи в контексті можливого впливу ухваленого в ній судового рішення на права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб. Вказане поняття охоплює ті потреби суспільства або окремих його груп, які пов`язані зі збереженням, примноженням, захистом існуючих цінностей, девальвація та/або втрата яких мала б значний негативний вплив на розвиток громадянського суспільства.

Оцінка судом «винятковості справи» може бути зроблена виключно на підставі дослідження мотивів, відповідно до яких сам учасник справи вважає її такою, що має для нього виняткове значення. Винятковість значення справи для учасника справи можна оцінити тільки з урахуванням особистої оцінки справи таким учасником. Тому особа, яка подає касаційну скаргу, має обґрунтувати наявність відповідних обставин в такій скарзі.

Заявник не навів обставин, які б свідчили про наявність у справі ознак її суспільної важливості або виняткового значення, а також не виділив особливо рідкісних, унікальних вимог, що дають підстави вважати, що вона має значення для уніфікованого розуміння та застосування права для сторін справи. Допустимість відкриття касаційного провадження, якщо справа становить значний суспільний інтерес чи має виняткове значення для заявника, зумовлена потребою забезпечення єдності судової практики. Йдеться про реалізацію принципів верховенства права та правової визначеності, рівності перед законом і судом з метою гарантування розумної передбачуваності судового рішення.

Посилання заявника на суперечливість правових висновків, викладених в постановах Верховного Суду у складі колегій суддів Касаційного цивільного суду від 16 квітня 2018 року у справі № 755/7689/17-ц, від 13 червня 2018 року у справі № 458/828/16-ц, від 24 квітня 2019 року у справі № 757/17820/17-ц, не заслуговує на увагу, оскільки правові висновки, викладені в постановах від 13 червня 2018 року у справі № 458/828/16-ц, від 24 квітня 2019 року у справі № 757/17820/17-ц узгоджуються між собою і висновки апеляційного суду відповідають правовим висновками, вкладеним у вказаних постановах. Що стосується посилання заявника на постанову Верховного Суду від 16 квітня 2018 року у справі № 755/7689/17-ц, в якій Верховний Суд погодився з висновками апеляційного суду про те, що з 16 лютого 2004 року відповідач зареєстрований у Державному реєстрі як суб`єкт підприємницької діяльності та припинення підприємницької діяльності вчинено 07 липня 2015 року, у зв`язку з чим відповідач не мав законних підстав на отримання статусу безробітного, у результаті чого незаконно отримав допомогу по безробіттю, то воно є неспроможним, так як в постанові від 01 липня 2020 року у справі № 260/81/19 Велика Палата Верховного Суду вказала, що статус фізичної особи-підприємця є формою реалізації конституційного права на підприємницьку діяльність, відсутність підтвердженого у визначеній державою формі реалізації цього права у нових умовах нормативно-правового регулювання після 2004 року виключає можливість автоматичного перенесення набутих до 01 липня 2004 року ознак суб`єкта господарювання, оскільки особа не може бути примушена до реалізації наданого їй права в цих умовах, а користується ним на власний розсуд. В цій справі судами встановлено, що відповідач більше двадцяти років пропрацював державним службовцем і не здійснював підприємницької діяльності, оскільки ще в 1995 році та в 1996 році він звернувся у податкову службу із заявами про припинення його реєстрації як фізичної особи-підприємця. Отже, суд апеляційної інстанції правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального права, що узгоджується з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними пізніше, ніж у зазначеній заявником постанові. Крім того, згідно з частиною першою статті 1215 Цивільного кодексу України, яку застосував апеляційний суд в цій справі, не підлягає поверненню безпідставно набуті: заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2019 року у справі № 545/163/17 зазначено, що тлумачення статті 1215 Цивільного кодексу України свідчить, що законодавцем передбачені два виключення із загального правила: по-перше, якщо виплата відповідних грошових сум є результатом рахункової помилки зі сторони особи, яка проводила таку виплату; по-друге, у разі недобросовісності зі сторони набувача виплати.

Тобто Верховним Судом сформовано єдину правозастосовчу практику щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, і суди розглянули справу відповідно до актуальних правових висновків Верховного Суду.

Отже, заявник не продемонстрував наявності виключних обставин, які за положеннями ЦПК України могли б вимагати касаційного розгляду справи. Застосування критерію малозначності справи в цій справі було передбачуваним, оскільки справа є малозначною в силу вимог закону.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27 жовтня 2020 року у справі № 127/18513/18 (провадження № 14-145цс20) вказала, що касаційний перегляд вважається екстраординарним з огляду на специфіку повноважень суду касаційної інстанції з точки зору обмеження виключно питаннями права та більшим ступенем формальності процедур. У ЦПК України визначено баланс між такими гарантіями права на справедливий судовий розгляд, як право на розгляд справи судом, встановленим законом (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод), та принципом остаточності судових рішень res judicata, фактично закріплено перехід до моделі обмеженої касації, що реалізується за допомогою введення процесуальних фільтрів з метою підвищення ефективності касаційного провадження.

Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення для суспільства та держави, та не є «судом фактів».

Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають Конституції України, за статтею 129 якої основними засадами судочинства є, серед інших, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Верховним Судом досліджено та взято до уваги: ціну позову, предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства й не встановлено випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цих Рекомендацій скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

Європейський суд з прав людини вказує, що було б важко погодитися з тим, що Верховний Суд у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволило йому відфільтрувати справи, що надходять до нього, має бути пов`язаним з помилками нижчих судів при визначенні питання щодо надання комусь доступу до нього. В іншому випадку це може серйозно заважати роботі Верховного Суду і зробить неможливим виконання Верховним Судом своєї специфічної ролі. У прецедентній практиці Суду вже було підтверджено, що повноваження вищого суду щодо визначення своєї юрисдикції не можуть бути обмежені таким чином (рішення у справі ZUBAC v. CROATIA (Зубац проти Хорватії) від 05 квітня 2018 року).

Оскільки оскаржувані заявником судові рішення ухвалено у малозначній справі і вони не підлягають касаційному оскарженню, то у відкритті касаційного провадження у справі необхідно відмовити.

Зазначення апеляційним судом в оскаржуваній постанові про можливість її оскарження до суду касаційної інстанції не змінює характер та предмет позову в цій справі та не спростовує наявність у Верховного Суду повноважень на відмову у відкритті касаційного провадження.

Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 1 частини шостої, частиною дев`ятою статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Тернопільського міськрайонного центру зайнятості на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 16 липня 2021 року та постанову Тернопільського апеляційного суду від 06 жовтня 2021 року в справі за позовом Тернопільського міськрайонного центру зайнятості до ОСОБА_1 про стягнення виплаченого забезпечення - допомоги по безробіттю.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:В. А. Стрільчук

В. М. Ігнатенко

С. О. Карпенко