БОРЗНЯНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа №730/533/21
Провадження № 2/730/251/2021
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"29" жовтня 2021 р. м. Борзна

Борзнянський районний суд Чернігівської області в складі:

головуючого судді - Луговця О.А.

з участю секретаря судового засідання - Чорнухи Н.О.

позивача - ОСОБА_1

представника позивача - адвоката Лук`яненко Р.В.

відповідача - ОСОБА_2

представника відповідача Борзнянської районної державної нотаріальної контори - Артеменка О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Борзни в порядку загального позовного провадження справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Борзнянської районної державної нотаріальної контори про скасування свідоцтв про право на спадщину, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулася до суду з даним позовом, в якому просить 1/визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину серія та номер 2350 від 20.12.2016р., виданого Борзнянською районною державною нотаріальною конторою, та скасувати державну реєстрацію права власності на нерухоме майно земельну ділянку з кадастровим номером :04:000:0568, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 208; 2/визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину серія та номер 2349 від 20.12.2016р., виданого Борзнянською районною державною нотаріальною конторою, та скасувати державну реєстрацію права власності на нерухоме майно земельну ділянку з кадастровим номером :04:000:0569, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 208; 3/визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину серії та номер 2351 від 20.12.2016р., виданого Борзнянською районною державною нотаріальною конторою, та скасувати державну реєстрацію права власності на нерухоме майно земельну ділянку з кадастровим номером :04:000:1749, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 208; 4/визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину серії та номер 2352 від 20.12.2016р., виданого Борзнянською районною державною нотаріальною конторою, та скасувати державну реєстрацію права власності на нерухоме майно земельну ділянку з кадастровим номером :04:000:1750, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 208. Свої вимоги обгрунтовує тим, що після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 її баби ОСОБА_3 відкрилася спадщина, до складу якої входять зазначені земельні ділянки. Спадщину як спадкоємець першої черги за законом прийняв шляхом подачі відповідної заяви до Борзнянської РДНК син померлої, а її дядько - ОСОБА_2 , отримавши в нотаріальній конторі оспорювані свідоцтва про право на спадщину на вказане нерухоме майно. Однак, вона також є спадкоємцем майна померлої баби за правом представлення, згідно з ч.3 ст.1268 ЦК України прийняла спадщину, так як на день смерті була зареєстрована разом зі спадкодавицею, в зв`язку з чим має право на 1/2 частину бабиної спадщини, але не може реалізувати це своє право, оскільки з незрозумілих причин дядько переоформив на себе все спадкове майно.

Позивачка, будучи за її згодою допитаною як свідок (ст.92 ЦПК України), а також її представник, в судовому засіданні заявлені вимоги підтримала і просила їх задовольнити з вищевказаних підстав. Пояснила, що має право на 1/2 частину спадкового майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 баби ОСОБА_3 за правом представлення, оскільки її батько ОСОБА_4 (син спадкодавиці) помер раніше - у 2002 році. Її мати ОСОБА_5 померла у 2009 році й баба стала над нею опікуном. Після смерті батьків вона стала проживала з тіткою за декілька будинків від баби, але була зареєстрована за місцем проживання баби в АДРЕСА_1 , в тому числі й на час її смерті і до 2018 року. В період 2010-2013 років вона навчалась в Куликівському ПТУ, а з жовтня місяця 2013 року вибула до м. Київ, де працювала та постійно проживала в орендованому житлі без реєстрації, до баби навідувалась рідко - близько двох разів, з дядьком ОСОБА_2 стосунків не підтримувала. Після смерті баби в шестимісячний строк до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини не зверталась, так як була молодою особою, не думала про спадок й перебувала в скрутному матеріальному становищі. Зазначає, що її дядько ОСОБА_2 при оформленні спадщини померлої ОСОБА_3 приховав відомості про наявність її як спадкоємця, яка була зареєстрована разом зі спадкодавицею на час смерті, що з урахуванням допущеної сільською радою помилки в довідці про склад сім`ї призвело до неправильності видачі нотаріусом оспорюваних нею свідоцтв про право на спадщину. Стверджує, що в силу Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» поняття місце проживання та місце реєстраційного обліку особи є тотожними, згідно нотаріального законодавства саме за місцем реєстраційного обліку спадкоємця та спадкодавця визначається факт прийняття спадщини, в зв`язку з чим фактичне непроживання її з померлою бабою на час відкриття спадщини не має значення, оскільки за ч.3 ст.1268 ЦК України вирішальним у спорі є їх спільна реєстрація за однією адресою. Вона пропонувала дядьку вирішити питання про перерозподіл спадщини через орган нотаріату в добровільному порядку, але той категорично відмовився.

Відповідач ОСОБА_2 відзиву на позов не подав, у судовому засіданні позовні вимоги не визнав й, будучи за його згодою допитаним як свідок (ст.92 ЦПК України), пояснив, що його племінниця ОСОБА_1 після смерті батьків залишилася проживати разом з тіткою в АДРЕСА_1 , а з бабою ОСОБА_3 по АДРЕСА_1 ніколи постійно не проживала, лише інколи відвідувала, так як перебувала під її опікою. Після закінчення навчання племінниця вибула в невідомому напрямку, з бабою не мешкала, її практично не відвідувала, не допомагала, не цікавилась нею; про їх спільну реєстрацію за однією адресою він дізнався від секретаря сільської ради ОСОБА_6 у минулому році вже після переоформлення материної спадщини, заяву про прийняття якої та відповідні документи він надав нотаріусу своєчасно. Зазначає, що у ОСОБА_3 було двоє дітей: він та його брат, але оскільки той вже помер, мати заповіту не складала, то в порядку черговості спадкування він, як син, має пріоритет перед позивачкою, яка доводиться онукою спадкодавиці; до того ж, ОСОБА_1 протягом шести місяців не вступила в спадщину після померлої ОСОБА_3 . Не заперечує, що позивачка зверталась до нього з пропозицією про добровільний перерозподіл спадщини ОСОБА_3 , але він відмовився, вважаючи, що та не має права на цю спадщину.

Відповідач Борзнянська РДНК відзиву на позов не подала, її представник у судовому засіданні щодо вирішення позовних вимог поклався на розсуд суду в залежності від встановлення обставин прийняття ОСОБА_1 спадщини після померлої ОСОБА_3 . Пояснив, що, позивачка має право на спадкування майна померлої баби за правом представлення; зазвичай, спільна реєстрація за однією адресою спадкоємця зі спадкодавцем на час його смерті є доказом на підтвердження прийняття спадщини.

Заслухавши пояснення сторін та їх представників, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, суд приходить до такого висновку.

Як вбачається з матеріалів справи і встановлено в судовому засіданні, ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3 , яка була зареєстрована й проживала в АДРЕСА_1 , заповіту при житті не складала. До складу її спадкового майна входять, зокрема, спірні земельні ділянки площею 2,5707га з кадастровим номером :04:000:0569, площею 2,4089га з кадастровим номером :04:000:0568, площею 0,7432га з кадастровим номером :04:000:1749, площею 0,7434га з кадастровим номером :04:000:1750, цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території Хорошеозерської сільської ради Борзнянського району Чернігівської області, підтверджені відповідними державними актами на право власності на земельну ділянку.

Після смерті ОСОБА_3 в межах шестимісячного строку, визначеного ч.1 ст.1270 ЦК України, до Борзнянської районної державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини звернувся син ОСОБА_2 (відповідач по справі), в зв`язку з чим була заведена спадкова справа №160/2015.

20 грудня 2016 року державним нотаріусом Борзнянської РДНК Артеменком О.О. на ім`я ОСОБА_2 були видані оспорювані свідоцтва про право на спадщину за законом після померлої його матері ОСОБА_3 на вищевказані земельні ділянки та проведено державну реєстрацію права власності на них за відповідачем з внесенням відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна.

Позивачка по справі ОСОБА_1 (дошлюбне прізвище ОСОБА_7 ) є онукою померлої спадкодавиці ОСОБА_3 по лінії батька ОСОБА_4 , який помер раніше своєї матері - ІНФОРМАЦІЯ_3 . В зв`язку з цим, ОСОБА_1 може претендувати на спадкове майно після смерті баби ОСОБА_3 за правом представлення відповідно до ч.1 ст.1266 ЦК України.

ОСОБА_1 на час смерті баби ОСОБА_3 досягла повноліття (19 років) й була лише зареєстрована з нею за однією адресою в АДРЕСА_1 (з 10 травня 2011 року), але постійно зі спадкодавицею не проживала, мешкаючи спочатку в селі у своєї тітки, а після закінчення навчання - з жовтня 2013 року в орендованій квартирі в м. Київ, де працювала.

Зазначені обставини підтверджуються копіями паспорту, довідки про реєстрацію місця проживання особи, свідоцтв про народження, одруження, смерть, витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб, картки прописки, довідкою Хорошеозерської сільської ради №239 від 20.03.2020р., інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, копією спадкової справи Борзнянської РДНК №160/2015 до майна померлої ОСОБА_3 .

Та обставина, що ОСОБА_1 на час смерті баби ОСОБА_3 лише була зареєстрована з нею, але фактично не проживала, підтверджується й показаннями допитаних у судовому засіданні свідків ОСОБА_6 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та не оспорюється самими сторонами, які за їх згодою також були допитані як свідки.

Одночасно свідок ОСОБА_6 суду пояснила, що в наданій Борзнянській РДНК для оформлення ОСОБА_2 спадщини довідці Хорошеозерської сільської ради нею була допущена помилка, так як із-за недосвідченості вона пропустила другу сторінку картки прописки та не вказала, що разом з ОСОБА_3 на день її смерті з нею була зареєстрована онука ОСОБА_1 , в зв`язку з чим надала позивачці вірну довідку від 20.03.2020р.; в іншій частині (щодо відсутності постійно проживаючих з ОСОБА_3 на час її смерті осіб) попередня довідка є правильною.

Відповідно до ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно зі ст.1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

За змістом положень ст.1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Відповідно до ст.1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Згідно з ч.1 ст.1266 ЦК України внуки, правнуки спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові, бабі, дідові, якби вони були живими на час відкриття спадщини.

Приписами ч.2 ст.1220, ч.1 ст.1221 ЦК України визначено, що часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу), а місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця.

Відповідно до ч.1 ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Згідно з ч.3 ст.1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Аналогічні положення містяться й у п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2008р. «Про судову практику у справах про спадкування».

За змістом положень ч.1 ст.1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

Відповідно до ч.1 ст.1272 ЦК України якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її.

Згідно з ч.1 ст.67 Закону України «Про нотаріат» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством, на ім`я всіх спадкоємців або за їх бажанням кожному з них окремо.

Приписами ст.1301 ЦК України передбачено, що свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

Відповідно до ст.2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені законом (ч.1). Реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Отже, системний аналіз вищезазначених норм законодавства вказує на те, що право на спадщину виникає з моменту її відкриття, і закон зобов`язує спадкоємця, який постійно не проживав зі спадкодавцем, у шестимісячний строк подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини, тоді як сама по собі державна реєстрація місця проживання разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не може беззаперечно свідчити відповідно до ч.3 ст.1268 ЦК України про своєчасність прийняття спадщини.

Наведений висновок суду узгоджується з правовою позицією, викладеною Верховним Судом у постанові від 19 травня 2021 року по справі №937/10434/19-ц за схожих обставин.

За змістом положень ст.12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, оскільки в судовому засіданні було встановлено, що ОСОБА_1 лише була зареєстрована за однією адресою разом з померлою спадкодавицею ОСОБА_3 на час відкриття спадщини, але постійно з нею не проживала, що не оспорюється й самою позивачкою, то її посилання на ч.3 ст.1268 ЦК України як підставу своєчасного прийняття спадщини та наявності права на перерозподіл спірного спадкового майна є необгрунтованими.

Твердження представника позивача про необхідність ототожнення понять «місце проживання» та «місце реєстраційного обліку» є помилковим тлумаченням відповідних норм законодавства.

В зв`язку з цим, допущена посадовими особами Хорошеозерської сільської ради помилка в наданій Борзнянській РДНК довідці про склад зареєстрованих та проживаючих на день смерті ОСОБА_3 осіб не призвела до неправильності видачі нотаріусом Плескачу Г.М., який прийняв спадщину в силу вимог ч.1 ст.1269 ЦК України, оспорюваних свідоцтв про право на спадщину за законом.

Оскільки суд не ухвалює рішення, яким би визнавались недійсними чи скасовувалися документи, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав (прав власності на землю згідно свідоцтв про право на спадщину), то у відповідності до ст.26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» відсутні й підстави для припинення цих речових прав, позовні вимоги щодо яких носять похідний характер.

Відтак, в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до відповідача ОСОБА_2 слід відмовити в зв`язку з їх необгрунтованістю.

Водночас вимоги ОСОБА_1 за даним позовом до Борзнянської РДНК не підлягають задоволенню, оскільки звернуті до неналежного відповідача.

Так, відповідно до ст.50 Закону України «Про нотаріат» нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду; право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти.

Нотаріус є публічною особою, якій державою надано повноваження щодо посвідчення прав і фактів, які мають юридичне значення, та вчинення інших нотаріальних дій з метою надання їм юридичної вірогідності. Вчиняючи нотаріальні дії, нотаріус діє неупереджено, він не може діяти в інтересах жодної з осіб - сторін нотаріальної дії. Нотаріус не стає учасником цивільних правовідносин між цими особами, а отже, не може порушувати цивільні права, які є змістом цих відносин. Відсутня і процесуальна заінтересованість нотаріуса в предметі спору та реалізації прийнятого рішення. Основною ознакою сторін цивільного процесу є їхня особиста і безпосередня заінтересованість; саме сторони є суб`єктами правовідношення, з приводу якого виник спір.

Тому, нотаріус не є відповідачем у справах, що виникають із цивільних відносин, пов`язаних з нотаріальною дією.

Право на звернення до суду з позовом про незаконність нотаріальної дії чи відмови в її вчиненні мають заінтересовані особи (фізичні та юридичні), стосовно яких були вчинені нотаріальні дії, або які одержали відмову в їх вчиненні, тобто безпосередньо брали участь у нотаріальному процесі. Особи, які не брали участі у вчиненні нотаріальних дій, але вважають, що їх права і охоронювані законом інтереси порушені нотаріальною дією, вправі звернутися до суду з відповідним самостійним позовом про недійсність посвідченого акта, але не до нотаріуса, а до інших суб`єктів спірних матеріальних правовідносин, з приводу яких виник спір (в даному випадку до ОСОБА_2 , якому були видані оспорювані свідоцтва про право на спадщину).

Наведений висновок суду узгоджується з правовою позицією, викладеною Верховним Судом у постанові від 24 жовтня 2018 року по справі №201/15152/16-ц за схожих обставин.

За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача (п.40 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року в справі №523/9076/16-ц).

Таким чином, враховуючи викладені обставини, даний позов ОСОБА_1 не підлягає задоволенню в повному обсязі з вищенаведених підстав.

Оскільки в задоволенні позову суд відмовляє повністю, то у відповідності до ст.141 ЦПК України понесені ОСОБА_1 по справі судові витрати по сплаті судового збору залишаються за позивачкою й стягненню з відповідачів не підлягають.

На підставі викладеного, керуючись ст.15, 16, 1216-1223, 1258, 1261, 1266, 1268-1272, 1296-1301 ЦК України, Законом України «Про нотаріат», ст.2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», ст.26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», ст.2-4, 12, 13, 19, 23, 51, 76-89, 141, 258-268 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Борзнянської районної державної нотаріальної контори про скасування свідоцтв про право на спадщину - відмовити повністю.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Чернігівського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення; якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, передбаченому ст.273 ЦПК України.

Повне судове рішення складено 02 листопада 2021 року.

Суддя Борзнянського районного суду О.А.Луговець