Постанова

Іменем України

01 листопада 2021 року

м. Київ

справа № 642/4985/19

провадження № 61-17873св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Ігнатенка В. М. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Стрільчука В. А.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа - Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 22 липня 2020 року в складі судді Шрамко Л. Л. та постанову Харківського апеляційного суду від 29 жовтня 2020 року в складі колегії суддів Кругової С. С., Маміної О. В., Пилипчук Н. П.

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , третя особа - Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради як орган опіки та піклування, в якому просив: зобов`язати відповідача не чинити йому перешкод у спілкуванні з дитиною - ОСОБА_3 ; визначити наступний спосіб його участі у вихованні малолітньої дочки ОСОБА_3 , місце та час їхнього спілкування: кожного вівторка та четверга кожного тижня з 17-00 год до 19-00 год без присутності матері; кожної суботи та неділі кожного другого та четвертого тижня місяця з 10-00 год до 18-00 год без присутності матері; у день народження дитини - ІНФОРМАЦІЯ_1, якщо цей день буде вихідним днем - з 09-00 год до 11-00 год без присутності матері на вибір в дитячому розважальному закладі, чи паркові відпочинку у м. Харкові, чи за адресою проживання дитини, а якщо ІНФОРМАЦІЯ_1 припадає на будній день - з 08-00 год до 08-30 год без присутності матері.

Позовна заява мотивована тим, що з 24 листопада 2015 року ОСОБА_1 перебував з ОСОБА_2 у зареєстрованому шлюбі. ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народилася дочка - ОСОБА_3 . Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 12 грудня 2017 року шлюб сторін був розірваний.

Після розірвання шлюбу ОСОБА_2 переїхала мешкати з дитиною до її батьків за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно нотаріально посвідченого договору про сплату аліментів на дитину від

04 квітня 2018 року за домовленістю сторін було узгоджено обов`язок позивача по сплаті аліментів на дитину в розмірі 2 000,00 грн щомісяця.

ОСОБА_1 умови договору виконує належним чином, і надалі бажає виконувати свої батьківські обов`язки, безперешкодно бачити дитину та спілкуватися з нею, мати можливість спільного відпочинку та участі в її вихованні. Він постійно піклувався про дитину з її народження, займався її вихованням, утримував матеріально.

При вирішенні спору, позивач просить суд врахувати, що він є фізичною особою-підприємцем, має самостійний стабільний дохід, гнучкий графік роботи та має можливість проводити час з дитиною, допомагати в навчанні, гуляти та іншим чином піклуватися про дочку, не буде чинити жодних перешкод для спілкування матері з малолітньою дочкою, в той час, коли вона буде перебувати у нього, і всіляко сприятиме тому, щоб дитина не була позбавлена піклування матері.

Відповідач чинить перешкоди у його спілкуванні з дитиною, не дає можливості бачитися з дочкою, незважаючи на його постійну зацікавленість життям дочки та регулярні вимоги про надання можливості зустрічатися, встановити їх місцезнаходження йому самостійно не вдається.

Короткий зміст судових рішень

Рішенням Ленінського районного суду міста Харкова від 22 липня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Визначено такі способи участі ОСОБА_1 у спілкуванні з дочкою ОСОБА_3 .

Систематичні побачення дитини з батьком у такі дні:

- щосуботи з 11-00 год до 13-00 год; щовівторка та щочетверга з 17-00 год до 19-00 год у присутності матері дитини - ОСОБА_2 ;

- у день народження дитини - ІНФОРМАЦІЯ_1, якщо цей день буде вихідним днем - з 09-00 год до 11-00 год, а якщо буднім днем - з 08-00 год до 08-30 год - в дитячому розважальному закладі, парку відпочинку у м. Харкові чи за адресою місця проживання дитини, у присутності матері.

Зобов`язано ОСОБА_2 не чинити перешкод ОСОБА_1 у спілкуванні та вихованні дочки ОСОБА_3 .

У решті позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що визначаючи конкретний порядок участі позивача у вихованні дитини, форми й методи її виховання було враховано надані в судовому засіданні пояснення сторін та покази свідків, результати оцінки психологічного стану малолітньої ОСОБА_3 , надані Центром логопедії та психології стосовно рекомендації проведення зустрічей дитини з батьком в присутності матері для запобігання психотравмуючих наслідків у дитини. Суд дійшов до висновку, враховуючи вік дитини, особливості її розвитку в такому віці, які обумовлені характером та тривалістю її відносин, чуттєво-емоційного зв`язку з родиною, в якій вона проживає, та перерву у спілкуванні з батьком, для налагодження довірчих відносин між батьком і дитиною потрібен час, протягом якого поступово буде відбуватися налагодження спілкування і формування емоційної прихильності дочки до батька, тому слід визначити такі побачення у присутності матері, відповідно до висновку органу опіки та піклування. При цьому батько, які і мати, має права на спілкування з дитиною в день народження.

Постановою Харківського апеляційного суду від 29 жовтня 2020 року апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 - ОСОБА_4 задоволено частково.

Рішення Ленінського районного суду міста Харкова від 22 липня 2020 року змінено частково.

Визначено ОСОБА_1 наступний спосіб участі у вихованні дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 : друга та четверта субота з 15-00 год до 19-00 год; щовівторка та щочетверга з 18-00 год до 20-00 год. В решті рішення суду залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що встановлений судом першої інстанції спосіб участі батька у вихованні дитини не суперечить інтересам дитини, не перешкоджає її нормальному розвитку і відповідає обсягу обов`язків та прав батька щодо дитини. Апеляційним судом враховано пояснення ОСОБА_2 , що у дитини щовівторка та щочетверга о

17-00 год у дитячому садку відбуваються заняття, які бажано відвідувати, тому суд вважав за можливе змінити час спілкування батька з дочкою замість з 17-00 год до 19-00 год, на інший час - з 18-00 год до 20-00 год щовівторка та щочетверга. Також судом враховано пояснення ОСОБА_2 , що зважаючи на вік дитини, зранку в суботу дочка не налаштована на спілкування і здебільшого спить вдень, а тому суд апеляційної інстанції вважав за можливе встановити час спілкування батька з дочкою замість кожної суботи з 11-00 год до 13-00 год, другу та четверту суботу для спілкування батька з дочкою з 15-00 год до 19-00 год.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги

У грудні 2021 року представник ОСОБА_2 - адвокат Мирось С. В. подав касаційну скаргу засобами поштового зв`язку до Верховного Суду надіслала касаційну скаргу на рішення Ленінського районного суду міста Харкова від 22 липня 2020 року та постанову Харківського апеляційного суду від 29 жовтня 2020 року.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_2 - ОСОБА_4 просить суд касаційної інстанції рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 22 липня 2020 року та постанову Харківського апеляційного суду від 29 жовтня 2020 року змінити та встановити наступний графік спілкування позивача ОСОБА_1 з малолітньою дочкою ОСОБА_3 , а саме: 1) в суботу чи неділю кожного другого та четвертого тижня місяця з 15-00 до 17-00 год за обов`язкової участі матері дитини - ОСОБА_2 ; 2) у день народження дитини - ІНФОРМАЦІЯ_1 впродовж двох годин за завчасним узгодженням (не менш ніж за 7 календарних днів) з матір`ю дитини - ОСОБА_2 та за її обов`язкової участі.

Рух справи в суді касаційної інстанції.

Ухвалою Верховного Суду від 18 січня 2021 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано матеріали справи із суду першої інстанції.

Справа надійшла до Верховного Суду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційним судом неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права, та не враховано відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, а саме статті 158 Сімейного кодексу України (далі - СК України) та частин першої і другої статті 159 СК України Судами визначалось питання щодо неможливості відповідача супроводжувати дитину під час зустрічей з батьком (позивачем) у будні дні, а саме, щотижня у вівторок та четвер, через зайнятість останньої на роботі, наявність сім`ї, а також відвідування дитиною дитячого садка. Також судом апеляційної інстанції помилково не враховано висновок психолога Центру логопедії та психології від 20 червня 2016 року, за результатами проведення якого виявлено, що малолітня дитина ОСОБА_3 не знає свого біологічного батька ОСОБА_1 , не ідентифікує його на фото, не виявляє бажання з ним зустрітися. В судах наводилися аргументи відповідачем щодо необхідності завчасного повідомлення батьком дитини матері про його бажання зустрітися на свята, що обумовлено безвідповідальною поведінкою останнього, оскільки неможливо передбачити його намір поспілкуватися з дочкою.

Крім цього зазначено про необхідність відступлення від висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 28 січня 2019 року в справі № 619/3051/17 , на які посилався апеляційний суд, оскільки у справах різні фактичні обставини. Підставами касаційного оскарження зазначено пункти 2, 3 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).

10 червня 2021 року представник ОСОБА_2 - ОСОБА_4 надіслав до суду заяву про долучення доказів. Однак, суд касаційної інстанції вважає, що зазначена заява не підлягає задоволенню, оскільки Верховний Суд здійснює касаційний перегляд рішень судів першої та апеляційної інстанцій на підставі документів (доказів), наявних у справі на час постановлення оскаржуваних рішень.

Короткий зміст відзиву на касаційну скаргу

Відзив на касаційну скаргу іншими учасниками справи до суду не подано.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Позивач та відповідач з 24 листопада 2015 року до 12 грудня 2017 року перебували у зареєстрованому шлюбі.

Рішенням Ленінського районного суд м. Харкова від 12 грудня 2017 року шлюб був розірваний.

ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін народилася дочка - ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження серія НОМЕР_1 , виданим Ленінським районним у місті Харкові відділом державної реєстрації актів цивільного стану головного територіального управління юстиції в Харківській області.

Після розірвання шлюбу між позивачем та відповідачем, ОСОБА_3 мешкає з матір`ю ОСОБА_2 .

Департаментом служб у справах дітей Харківської міської ради надано висновок про доцільність встановлення порядку участі ОСОБА_1 у вихованні малолітньої дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визначивши час зустрічей: щосуботи з 11-00 год до 13-00 год; щовівторка та щочетверга з 17-00 год до 19-00 год - у присутності матері дитини ОСОБА_2 .

Відповідно до Акту обстеження умов проживання, характеристики з місця мешкання позивача, він проживає в однокімнатній квартирі з сучасним ремонтом, заскленою лоджією, наявні меблі, комп`ютер, санітарно-гігієнічні норми в приміщенні дотримані, ОСОБА_1 за місцем мешкання характеризується позитивно, до адміністративної відповідальності не притягувався, спиртними напоями не зловживає, сварок та скандалів з сусідами не вчиняє, компрометуючих матеріалів відносно нього до відділу поліції не надходило.

ОСОБА_1 сплачує аліменти на утримання дочки, що підтверджується копіями судового наказу від 16 березня 2018 року, договором про сплату аліментів від 04 квітня 2018 року та квитанціями.

Згідно з характеристикою, наданою старшим дільничним Новобаварського ВП ГУНП в Харківській області, ОСОБА_1 характеризується задовільно, компрометуючі матеріали щодо нього відсутні.

У відповіді ФОП ОСОБА_5 на адвокатський запит вказано, що дитина ОСОБА_3 з 01 квітня 2019 року до 01 серпня 2019 року відвідувала клуб повного дня Honey home. Громадянин ОСОБА_1 їм невідомий, жодного разу до клубу не з`являвся; активну участь у житті дитини та клубу приймають мати ОСОБА_2 та її чоловік ОСОБА_6 .

У відповіді на адвокатський запит від 29 жовтня 2019 року, яка надана КНП «Міська дитяча клінічна лікарня № 19», зазначено, що дитина ОСОБА_3 перебуває під наглядом фахівця вказаного закладу, дитиною опікується мати - ОСОБА_2 .

Позивачем було запропоновано відповідачу укласти договір щодо здійснення батьківських прав та обов`язків, однак вона відмовилася його укладати.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

У статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року та протоколи до неї (далі - Конвенція), а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Як видно із касаційної скарги, рішення судів, визначені у пункті 1 частини першої статті 389 ЦПК України оскаржуються на підставі пунктів 2, 3 частини другої статті 389 ЦПК України.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

У частинах першій та другій статті 400 ЦПК України визначено, що переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Верховний Суд вважає, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право

на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

У статті 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року передбачено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування (стаття 18).

ЄСПЛ зауважує, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).

Статтею 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, визначено принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини, а також встановлено, що найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосованого закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучється з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини (пункти 1,3 статті 9 Конвенції).

Стаття 1 Закону України «Про охорону дитинства» визначає контакт з дитиною як реалізацію матір`ю, батьком, іншими членами сім`ї та родичами, у тому числі тими, з якими дитина не проживає, права на спілкування з дитиною, побачення зазначених осіб з дитиною, а також надання ним інформації про дитину або дитині про таких осіб, якщо це не суперечить інтересам дитини.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Дитина є найбільш вразливою стороною в ході будь-яких сімейних конфліктів, оскільки на її долю випадає найбільше страждань та втрат. Судовий розгляд сімейних спорів, у яких зачіпаються інтереси дитини, є особливо складним, оскільки в його процесі вирішуються не просто спірні питання між батьками та іншими особами, а визначається доля дитини, а тому результат судового розгляду повинен бути спрямований на захист найкращих інтересів дитини.

У статті 15 Закону України «Про охорону дитинства» зазначено, що дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. У разі коли батьки не можуть дійти згоди щодо участі одного з батьків, який проживає окремо, у вихованні дитини, порядок такої участі визначається органами опіки та піклування за участю батьків виходячи з інтересів дитини.

Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою (частина третя статті 51 Конституції України).

За частиною сьомою статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Статтею 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Відповідно до статті 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.

Згідно зі статтею 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Частинами першою та другою статті 159 СК України передбачено, якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод.

Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи.

Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі, стан психічного здоров`я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами.

Системний аналіз наведених міжнародних правових норм та норм внутрішнього законодавства України вказує на те, що питання виховання дитини вирішуються батьками спільно.

Батько, який проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має беззаперечне право на особисте спілкування з дитиною, враховуючи його ставлення до виконання своїх батьківських обов`язків, прихильність дитини до батька, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Мати, яка проживає разом з дитиною, не має права перешкоджати батьку спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не має негативного впливу на нормальний розвиток дитини.

Визначальним принципом регулювання сімейних відносин за участю дитини є максимально можливе урахування інтересів дитини (частина восьма статті 7 СК України, стаття 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Відповідно до частини другої статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Питання справедливої рівноваги між інтересами батьків та інтересами дитини неодноразово аналізувалося Європейським судом з прав людини, практика якого відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» і частини четвертої статті 10 ЦПК України застосовується судом як джерело права.

У рішенні ЄСПЛ у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини ( рішення ЄСПЛ у справі «Johansen v. Norway» від 07 серпня 1996 року).

Отже, положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачиться на шкоду інтересам дитини.

Відповідно до частин четвертої-шостої статті 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою.

Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Реалізація принципу змагальності сторін у цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Згідно з частиною третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Здійснюючи правосуддя, ЄСПЛ керується, у тому числі, принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Таким чином, при розгляді даної справи суди першої та апеляційної інстанцій, крім іншого, також мали враховувати принцип пропорційності з метою дотримання при розгляді справи та ухваленні рішень «справедливого балансу» сторін, обов`язково враховуючи найвищі інтереси дитини.

Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц).

Встановлюючи порядок побачень ОСОБА_1 з малолітньою дочкою ОСОБА_3 апеляційний суд, не погоджуючись у повній мірі з висновком органу опіки та піклування та судом першої інстанції, врахувавши вік дитини, її психоемоційний стан, особливості її догляду, дотримання розпорядку дня, забезпечення її гармонійного розвитку, виходив із якнайкращих інтересів дитини та дійшов обґрунтованого висновку про зміну лише періодичності днів та годин визначеного порядку побачень батька з дочкою, шляхом спілкування з дочкою щовівторка та щочетверга з 18-00 год до 20-00 год; кожної другої та четвертої суботи з 15-00 год до 19-00 год. В іншій частині рішення суду першої інстанції апеляційний суд правильно залишив без змін, обґрунтовано відхиливши інші доводи апеляційної скарги.

Таким чином, судами попередніх інстанцій, зважаючи на встановлені ним належним чином фактичні обставини у справі на підставі наданих доказів, а також враховуючи принципи диспозитивності, змагальності та пропорційності, а також зважаючи на найкращі інтереси дитини, зробленоправильний висновок про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , шляхом визначення відповідних днів та годин побачень з дитиною (дочкою) та зобов`язання відповідача (матері) не перешкоджати у спілкуванні з дитиною.

Аналогічні правові висновки щодо застосування норм права у спірних подібних правовідносинах викладені у постанові Верховного Суду від 28 січня 2019 року в справі № 619/3051/17; від 29 липня 2021 року в справі № 758/5545/18.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Верховний Суд відхиляє доводи касаційної скарги щодо необхідності відступу від правових висновків Верховного Суду від 28 січня 2019 року в справі № 619/3051/17 про застосування норм права у спірних правовідносинах, враховуючи наступне.

Відступ від правової позиції - це сукупність підстав, які зумовлюють необхідність повністю або частково відмовитися від попереднього висновку щодо певного питання на користь іншого, або конкретизувати попередній висновок, застосувавши відповідні способи тлумачення юридичних норм з метою усунення вад попереднього рішення чи групи рішень (їхня неефективність, неясність, неузгодженість, необґрунтованість, незбалансованість, помилковість), що пов`язано зі зміною суспільних відносин та усунення суперечностей між принципом правової визначеності та концепцією «живого права» (динамічного тлумачення права) як складовими верховенства права (постанова Верховного Суду від 21 липня 2021 року в справі № 933/670/20).

У постанові Верховного Суду від 28 січня 2019 року в справі № 619/3051/17визначено, що особисті конфлікти між сторонами не повинні порушувати інтереси дитини; законодавством передбачено рівність прав та обов`язків батьків щодо дитини незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою; розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Отже, з урахуванням викладеного, а також зважаючи на встановлені судами фактичні обставини у справі, відсутні підстави для відступу від правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду від 28 січня 2019 року в справі № 619/3051/17 у спірних подібних правовідносинах.

Наведені у касаційній скарзі інші аругменти зводяться до незгоди з висновками судів стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, в той час як в силу статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Колегією суддів враховано усталену практику ЄСПЛ який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, серія A, № 303-A, §§ 29-30)). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

ЄСПЛ зазначив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду. Цей принцип наголошує, що жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового рішення суду просто тому, що вона має на меті добитися нового слухання справи та нового її вирішення. Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду. Перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду. Винятки із цього принципу можуть мати місце лише за наявності підстав, обумовлених обставинами важливого та вимушеного характеру (справа «Пономарьов проти України» (CASE «PONOMARYOV v. UKRAINE»), рішення ЄСПЛ від 03 квітня 2008 року).

ЄСПЛ вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (справа Проніна проти України, № 63566/00 § 23, рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року). Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості.

Ураховуючи зазначене, Верховний Суд вважає, що судом першої інстанції в незміненій частині та апеляційним судом правильно застосовано норми матеріального та процесуального права на підставі наданих доказів та ухвалено законне і обґрунтоване судове рішення.

Перевіривши застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права на підставі встановлених ними фактичних обставин справи та в межах доводів касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність підстав для зміни оскаржуваних судових рішень.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів першої та апеляційної інстанції не спростовують.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 22 липня 2020 року в незміненій частині та постанову Харківського апеляційного суду від 29 жовтня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. М. Ігнатенко

С. О. Карпенко

В. А. Стрільчук