Постанова

Іменем України

28 жовтня 2021 року

м. Київ

справа № 535/951/17

провадження № 61-5442св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Червинської М. Є. (суддя-доповідач), Бурлакова С. Ю., Коротуна В. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Котелевського районного суду Полтавської області в складі судді Цвітайла П. В. від 14 грудня 2020 року та постанову Полтавського апеляційного суду в складі колегії суддів: Дорош А. І., Лобода О. А., Триголова В. М. від 15 березня 2021 року,

ВСТАНОВИВ:

1.Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому з урахуванням уточнених позовних вимог, просила суд встановити факт спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 однією сім`єю без реєстрації шлюбу у період з березня 2008 року по 14 лютого 2012 року визнати житловий будинок А-1 з двох кімнат та двох тамбурів, загальною площею 76,1 кв.м., спільною сумісною власністю; визнати незаконним та скасувати свідоцтво про право власності від 28 травня 2013 року на цей будинок, скасувати державну реєстрацію права власності за ОСОБА_2 на зазначений будинок.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_1 проживала з ОСОБА_2 як чоловік та жінка однією сім`єю без реєстрації шлюбу з березня 2008 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 . Відповідачу у 2008 році було передано у приватну власність дві земельні ділянки, на межі яких він розпочав будівництво житлового будинку. Початок будівельних робіт припав на період спільного проживання ОСОБА_2 з ОСОБА_1 . Після завершення будівництва житлового будинку ОСОБА_2 вирішив використовувати його для торгівельної діяльності, у тому числі як магазин із кафе, на що у серпні 2008 року отримані дозволи на оренду приміщення для ФОП ОСОБА_1 . Рішенням виконкому селищної ради від 02 грудня 2008 року № 316 «Про узаконення самовільно збудованих споруд в домоволодіннях громадян», з урахуванням висновку відділу містобудування, архітектури та житлово-комунального господарства Котелевської райдержадміністрації житловий будинок, який збудовано н межі двох земельних ділянок, узаконено. На підтвердження права позивача ОСОБА_1 на частину збудованого житлового будинку відповідач подарував позивачу земельну ділянку площею 0,175 га за цією ж адресою з цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства. Право власності на житловий будинок зареєстровано за ОСОБА_2 відповідно до свідоцтва про право власності від 28 травня 2013 року після припинення шлюбних відносин між сторонами. Посилаючись на те, що після припинення шлюбних відносин ОСОБА_2 став заперечувати будь-яке майнове право позивача на житловий будинок, та посилаючись на положення статті 74 СК України, ОСОБА_1 просила суд встановити факт її спільного проживання з відповідачем однією сім`єю без реєстрації шлюбу у період з 2008 року по 14 лютого 2012 року та визнати житловий будинок їх спільною сумісною власністю. Також просила суд визнати незаконним та скасувати свідоцтво про право власності на житловий будинок, що збудований і розташований на суміжній межі одночасно двох земельних ділянок, скасувати державну реєстрацію права власності на зазначену забудову за ОСОБА_2 .

Судові рішення, ухвалені по справі

Рішенням Котелевського районного суду Полтавської області від 30 жовтня 2018 року, що залишено без змін постановою Полтавського апеляційного суду від 16 січня 2019 року, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 - відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 12 лютого 2020 року рішення Котелевського районного суду Полтавської області від 30 жовтня 2018 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 16 січня 2019 року в частині позовних вимог про встановлення факту проживання однією сім`єю - залишено без змін. Рішення Котелевського районного суду Полтавської області від 30 жовтня 2018 року та постанова Полтавського апеляційного суду від 16 січня 2019 року в частині вирішення позовних вимог про визнання майна спільною сумісною власністю, визнання незаконним та скасування свідоцтва про право власності на житловий будинок, скасування державної реєстрації права власності - скасовані. Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю - закрито. Справу у частині позовних вимог про визнання незаконним та скасування свідоцтва про право власності на житловий будинок, скасування державної реєстрації права власності - направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішенням Котелевського районного суду Полтавської області від 14 грудня 2020 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання незаконним та скасування свідоцтва про право власності на нерухоме майно, скасування державної реєстрації права власності задоволено. Визнано незаконним та скасовано свідоцтво про право власності на нерухоме майно, серії НОМЕР_1 від 28 травня 2013 року, видане Реєстраційною службою Котелевського районного управління юстиції Полтавської області, на одноповерховий житловий будинок (об`єкт нежитлової нерухомості) А-1, із зазначенням 2008 року забудови з цегли, зі складовими у виді кімнати 1 площею 37,1 кв.м., кімнати 2 площею 29,0 кв.м., тамбурів І та ІІ, загальною площею 76,1 кв.м., житловою площею 76,1 кв.м., за внутрішнім обміром 80,6 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 , збудованого і розташованого по суміжній межі одночасно двох земельних ділянок площею 0,15 га, що належить на праві приватної власнсоті ОСОБА_2 , з цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна земельна ділянка), та площею 0,175 га, що належить на праві приватної власності ОСОБА_1 , з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, за адресою: АДРЕСА_1 . Скасовано державну реєстрацію права власності на зазначений житловий будинок за ОСОБА_2 . Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати в розмірі 9 858,05 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що видача свідоцтва про право власності на нерухоме майно та державна реєстрація права власності проведена з порушенням вимог чинного законодавства, зокрема статей 375, 376, 377 ЦК України, статей 20, 21 ЗК України, статей 5, 24, 26 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», а також постанови Кабінету Міністрів України № 703 від 22 червня 2011 року (Порядок державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень).

Постановою Полтавського апеляційного суду від 15 березня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення Котелевського районного суду Полтавської області від 14 грудня 2020 в частині вирішення питання про розподіл судових витрат - залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що місцевий суд правильно розподілив стягнуту суму судових витрат пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Аргументи учасників справи

Узагальнені доводи касаційної скарги

30 березня 2021 року ОСОБА_1 звернулась через засоби поштового зв`язку до Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Котелевського районного суду Полтавської області від 14 грудня 2020 року (в частині вирішення питання про розподіл судових витрат) та постанову Полтавського апеляційного суду від 15 березня 2021 року та ухвалити нове рішення, яким стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати в межах розгляду даної справи в сумі 19 716,10 грн. Судові рішення в решті вимог до суду касаційної інстанції не оскаржено та предметом перегляду не є (стаття 400 ЦПК України).

Підставою касаційного оскарження судових рішень заявник зазначає пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, а саме неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме суд застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду: від 24 листопада 2020 року та додатковій постанові Верховного Суду від 11 грудня 2020 у справі № 911/4242/15, від 28 грудня 2020 року в справі № 640/18402/19; від 17 вересня 2018 року в справі № 740/4059/17, від 25 квітня 2019 року у справі № 530/1035/16-ц, від 25 вересня 2019 року в справі № 2-941/11; постановах Об`єднаної палати Верховного Суду: від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19; від 15 травня 2020 року у справі № 910/5410/19; постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц.

Також заявник у касаційній скарзі посилається на порушення судами норм процесуального права, що унеможливлює встановлення фактичних обставин справи, які мають значення для правильного вирішення справи, а саме суд не дослідив зібрані у справі докази (пункт 4 частини другої статті 389, пункт 1 частини третьої статті 411 ЦПК України).

Узагальнені доводи відзиву на касаційну скаргу

06 травня 2021 року на адресу Верховного Суду від ОСОБА_2 через його представника - ОСОБА_3, електронною поштою надійшов відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1 , у якому заявник просить зазначену касаційну скаргу залишити без задоволення, розмір стягнутих судовим рішенням судових витрат змінити, та стягнути на користь позивача з відповідача понесені судові витрати в розмірі 4 352,05 грн. Відповідач вважає, що суди попередніх інстанцій безпідставно не зменшили стягнутий з нього судовий збір.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Ухвалою Верховного Суду від 16 квітня 2021 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі та витребувано цивільну справу

№ 535/951/17 з Котелевського районного суду Полтавської області.

Зазначена справа надійшла до Верховного Суду.

2.Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року № 460-IХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до частин першою та третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Згідно з частинами першою, другою та третьою статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Частиною 8 статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Вбачається, позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просила суд поновити строк звернення до суду з позовом, встановити факт спільного проживання ОСОБА_1 однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_2 з березня 2008 року по 14 лютого 2012 року, визнати одноповерховий житловий будинок спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

22 грудня 2017 року ОСОБА_1 збільшила позовні вимоги та подала позовну заяву, в якій просила визнати незаконним та скасувати свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 28 травня 2013 року, скасувавши при цьому державну реєстрацію права власності за ОСОБА_2 .

Частиною першою та пунктом 1 частини другої статті 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на відповідача у разі задоволення позову.

З врахуванням того, що у задоволенні позовної вимоги ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю - відмовлено, провадження у справі за позовом ОСОБА_1 про визнання майна спільною сумісною власністю закрито, позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання незаконним та скасування свідоцтва про право власності на нерухоме майно, скасування державної реєстрації права власності задоволено, то з відповідача ОСОБА_2 підлягають стягненню 1/3 частина понесених судових витрат ОСОБА_1 , що становить відповідно 8 469,40 грн.

Доводи касаційної скарги щодо незастосування судами правових висновків Верховного Суду, викладених у зазначених у касаційній скарзі постановах, на увагу не заслуговують, оскільки ухвалені у цій справі судові рішення не суперечать цим висновкам.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін.

Оскільки оскаржувані судові рішення залишено без змін, а скаргу без задоволення, то судовий збір за подання касаційної скарги покладається на особу, яка подала касаційну скаргу.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Котелевського районного суду Полтавської області від 14 грудня 2020 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 15 березня 2021 року в частині вирішення питання про розподіл судових витрат - залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: М. Є. Червинська

С. Ю. Бурлаков

В. М. Коротун