Справа № 183/7228/19
№ 2/183/481/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 вересня 2021 року Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області, у складі:

головуючої судді Сороки О.В.,

секретаря Устименко М.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в порядку загального позовного провадження, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_3 , про визнання недійсним договору позики, укладеного між ОСОБА_1 , ОСОБА_4 та ОСОБА_2 11 січня 2018 року,

за участю:

представника позивача ОСОБА_5 ,

представника відповідача ОСОБА_6 ,

третьої особи - ОСОБА_3 ,-

в с т а н о в и в:

У листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , визначивши третьою особо - ОСОБА_3 , в якому просив суд визнати недійсним договір позики на суму 1277461,07 грн., оформлений борговою розпискою, укладений 11.01.2018 року між ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , з однієї сторони, та ОСОБА_2 , з другої сторони.

В обґрунтування свого позову ОСОБА_1 зазначає, що ухвалою Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 10 червня 2019 року відкрите провадження по справі № 183/2722/19 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики від 11.01.2018 року. Предметом даного спору є стягнення в солідарному порядку суми у розмірі 47000 доларів США.

Так, ОСОБА_1 зазначає, що сама наявність позову про стягнення боргу за договором позики від 11.01.2018 року, який укладався між ним та тестем ОСОБА_2 - ОСОБА_7 , є фіктивним, без наміру його виконання сторонами.

ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_1 були партнерами по бізнесу, ОСОБА_2 приходиться зятем ОСОБА_3 . Їх бізнес полягав в тому, що ОСОБА_1 разом з ОСОБА_3 мали у власності частину торгівельного комплексу « ІНФОРМАЦІЯ_1 », що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , а ОСОБА_2 орендував їх майно. Спільна справа призвела до дружніх стосунків між сім`ями.

Між тим, певного часу у ОСОБА_2 сталися фінансові проблеми перед його численними кредиторами, внаслідок яких ОСОБА_2 та його тесть ОСОБА_3 умовили його, з метою уникнення розправи кредиторів ОСОБА_2 , написати фіктивну розписку, за якою ОСОБА_3 зобов`язався відчужити ОСОБА_2 частину торгівельного комплексу «ІНФОРМАЦІЯ_1», що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , за 150 тисяч доларів США, а за розпискою сплатити 47 тисяч доларів США.

ОСОБА_3 підписав цю розписку разом з ОСОБА_1 , який виступив гарантом її фіктивності.

Користуючись довірою позивача, відповідач та третя особа запевнили ОСОБА_1 в тому, що розписка є фіктивною, її виконувати не потрібно, розписка необхідна виключно для того, щоб ОСОБА_2 її пред`явив різним кредиторам. При цьому позивач наполягає, що жодні кошти ОСОБА_2 не передана ні йому, ні ОСОБА_3 .

Як на підставу недійсності правочину, наполягаючи на тому, що розписка була підписана без наміру її виконання, позивач посилається на те, що він є досвідченим підприємцем, достовірно знає, що договір позики, який виходить за межі побутового, повинен укладатися зі згоди дружини, а на момент підписання розписки усім сторонам було відомо про те, що між ним та його дружиною ОСОБА_8 існує спір з приводу поділу майна, набутого у шлюбі.

Крім того, позивач наполягає на тому, що підписана розписка фактично є прихованим договором застави, тому такий договір є недійсним за законом, сам договір позики укладений без визначення місця його укладення, сума боргу зазначена у доларах США, в той час як єдиним засобом платежу на Україні є гривня .

Також ОСОБА_1 наполягає на фіктивності укладеного правочину з тих підстав, що ОСОБА_2 на момент підписання розписки мав борги перед іншими кредиторами, в тому числі являється боржником за виконавчими провадженнями, має борги перед іншими суб`єктами підприємницької діяльності, мешканцями міста, має борги за спожиті житлово-комунальні послуги, має борги по орендній платі торгівельного комплексу « ІНФОРМАЦІЯ_1 », що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Таким чином, позивач наполягає на тому, що ОСОБА_2 , маючи борги перед іншими кредиторами, не мав фактично у користуванні такої суми, щоб надати йому у борг 47000 доларів США, тому підписана ним розписка є фіктивною, укладена зі зловживанням довіри позивача, з використанням дружніх стосунків,а також маніпуляцією тяжкого фінансового становища ОСОБА_2 .

У відзиві на позов ОСОБА_2 спростовує доводи позивача, викладені у його позові, наполягає на тому, що саме власноручно написана розписка є підтвердженням того, що ОСОБА_2 виконав свої зобов`язання за договором, передав ОСОБА_1 та ОСОБА_3 в борг обумовлену ними грошову суму у розмірі 47000 доларів США. При цьому відповідач не спростовує того факту, що сторони по справі були партнерами по бізнесу, він дійсно орендував частину приміщення у ОСОБА_1 , однак ніколи не звертав увагу на його фінансовий стан, а навпаки, коли виникали фінансові проблеми у ОСОБА_1 , його дружина ОСОБА_8 та він сам постійно зверталися за їх вирішенням до ОСОБА_2 , внаслідок чого він сам залишався в боргах перед постачальниками, що сам зазначає позивач у справі. Відповідач наполягає на тому, що ОСОБА_1 вводить суд в оману, оскільки ОСОБА_7 на протязі 20 років був співвласником торгівельного комплексу «ІНФОРМАЦІЯ_1», і всі фінансові проблеми вони вирішували самі. Відповідач вважає безпідставним втручання ОСОБА_1 в його особисте життя та його обізнаність про борги ОСОБА_2 , які не мають жодного відношення до цієї справи. Позов ОСОБА_1 , відповідач вважає способом затягування розгляду справи № 183/2722/19, що перебуває у провадженні Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області (під головуванням судді Городецького Д.І. (а.с. 63-67).

В судовому засідання позивач ОСОБА_1 , будучи допитаним, як свідок надав детальні пояснення щодо обставин, викладених у позові, наполягав на тому, що 11.01.2018 року кошти від ОСОБА_2 у розмірі 47000 доларів США разом з ОСОБА_3 він не отримував, розписка була написана задля того, щоб ОСОБА_2 міг уникнути розправи перед своїми кредиторами. ОСОБА_2 має величезні борги, не мав коштів для їх передачі в борг, сторони скористалися його довірою та дружніми стосунками.

Свідок ОСОБА_8 в судовому засіданні підтвердила обставини, викладені ОСОБА_1 у його позові щодо наявності боргів ОСОБА_2 перед іншими кредиторами. Також свідок надала пояснення про те, що її чоловік ОСОБА_1 всі договори підписує з її згоди, всю фінансову діяльність сім`ї та сімейного бізнесу вони здійснюють за взаємною згодою, про наявність розписки від 11.01.2018 року їй стало відомо лише після того, як було відкрите провадження у справі за позовом ОСОБА_2 , її чоловік запевнив, що кошти він не отримував.

В судовому засіданні представник відповідача - адвокат Щербина С.В. позов не визнав, з підстав, викладених у відзиві.

Третя особа - ОСОБА_7 виступив на боці відповідача, наполягав на тому, що разом з ОСОБА_1 отримували від ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 47000 доларів США, про що 18.01.2018 року була написана розписка.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15.11.2019 року зазначена справа передана на розгляд судді Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області Сороки О.В. (а.с. 16).

Ухвалою суду вул. 15.11.2019 року позов залишено без руху (а.с. 17-18).

Ухвалою суду від 09.12.2019 року відкрите провадження по справі, розгляд справи здійснюється за правилами загального позовного провадження (а.с. 52-53).

Ухвалою суду від 29 липня 2020 року призначено розгляд справи по суті (а.с. 108-109).

Суд, заслухавши осіб, що беруть участь у справі, а також докази, з точки зору належності, допустимості, а у своїй сукупності, з точки зору достатності та достовірності, дійшов до наступних висновків.

Обставини, встановлені судом.

Сторонами не оспорено, що в провадженні Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області перебуває цивільна справа за № 183/2722/19 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором від 11.01.2018 року (а.с. 68).

Суду надана копія розписки від 11.01.2018 року за змістом якої ОСОБА_1 та ОСОБА_3 взяли в борг 47000 доларів США, зобов`язуються повернути борг до 30.07.2018 року ОСОБА_2 (а.с. 7, 29).

Сторони не оспорювали в судовому засідання дійсність підписів у розписці.

Правовідносини щодо укладення правочину та його недійсності врегульовані наступними нормами закону.

Статтею 626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

При цьому, згідно ст. 627 ЦК України та відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Зазначена вище розписка від 11.01.2018 року є договором, що укладений в письмовій формі, оскільки його сума більш, ніж у 10 разів перевищує розмір неоподаткованого мінімуму громадян, відповідно до вимог ч.1 ст. 1047 ЦК України.

Статтею 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За змістом ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. А частиною другою цієї статті передбачені загальні умови, додержання яких необхідно для чинності правочину, в тому числі: особа яка вчинила правочин, повинна мати необхідних обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст. ст. 215 - 235 ЦК України, особа, яка вважає, що її права, речові права порушені, має право звернутися до суду з вимогами про визнання правочину недійсним, вказавши конкретну підставу для визнання його недійсним.

У відповідності до ст. 229 ЦК України, на яку позивач посилається в тому числі, як на підставу свого позову, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей майна, які значно знижують його цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

У відповідності до ч.ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно з вимогами ст. 55 Конституції України права та свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод, інтересів. У відповідності до п. п. 10,11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 1 листопада 1996 року «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» «Конституційні положення про законність судочинства та рівність усіх учасників процесу перед законом і судом (ст. 129 Конституції) зобов`язують суд забезпечити всім їм рівні можливості щодо надання та дослідження доказів, заявлення клопотань та здійснення інших процесуальних прав. При вирішенні цивільних справ суд має виходити з поданих сторонами доказів. Гарантоване право кожного подати будь-який позов до суду, що стосується його цивільних прав і обов`язків, передбачений пунктом 1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Проте право на суд не є абсолютним і воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання з боку Держави.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Стаття 12 ЦПК України передбачає, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд на підставі ст.ст. 12, 13, 43, 81 ЦПК України розглядає справу у межах заявлених позовних вимог та на підставі доказів, наданих сторонами. Особа, яка бере участь у справі, зобов`язана надати усі наявні у неї докази та довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, що мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких виник спір.

Згідно правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 08.10.2020 року у справі №194/1126/18 тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Аналіз ч.2 ст. 1047 ЦК України дозволяє зробити висновок, що розписка не є формою договору, а може лише підтверджувати укладення договору позики. По своїй суті розписка позичальника є тільки замінником письмової форми договору позики, оскільки вона підписується тільки позичальником.

При цьому, наявність оригіналу розписки у ОСОБА_2 (позикодавця), згідно з положеннями ст. 545 ЦК України свідчить, що зобов`язання з повернення позики позичальником не виконано.

Враховуючи зазначене, суд критично ставиться до тверджень позивача ОСОБА_1 , оскільки, відповідно до ч.2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Позивачем не надано належних та допустимих доказів на спростування обставин, про які зазначено в розписці від 11 січня 2018 року, як і не надано будь-яких доказів на підтвердження вимог стосовного того, що договір укладений без додержання вимог ст. 203 ЦК України.

Судом також не встановлено обставин, які б свідчили про те, що договір позики між сторонами реально не був укладений або був укладений за інших обставин, в тому числі пов`язаний з відчуженням частини торгівельного комплексу «ІНФОРМАЦІЯ_1».

Так само суду не доведений той факт, що позикодавцем ОСОБА_9 та ОСОБА_3 грошові кошти не передавалися, у зв`язку з тим, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Інші подані позивачем докази у виді: розписки від 10.08.2018 року про зобов`язання переоформлення частини торгівельного комплексу «ІНФОРМАЦІЯ_1» (а.с. 30), договорів оренди торгової площі «ІНФОРМАЦІЯ_1» (а.с. 31-46), копії розписки ОСОБА_2 про отримання від ОСОБА_1 та ОСОБА_3 грошових коштів у борг (а.с. 48) не спростовують обставини встановлені судом, не можуть бути розцінені судом, як докази, що свідчать про те, що договір позики між сторонами від 11.01.2018 року реально не був укладений або був укладений за інших обставин. Зазначені докази свідчать про наявність спору та правовідносин між сторонами, оцінку яким суд позбавлений можливості надавати в рамках цієї справи.

Аналізуючи викладене, суд приходить до висновку про відмову ОСОБА_1 у задоволенні його позову до ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_3 , про визнання недійсним договору позики від 11.01.2018 року.

Питання щодо судових витрат належить вирішити у відповідності до п.2 ч.2 ст. 141 ЦПК України.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 12, 13, 128, 141, 223, 263-265, 268 ЦПК України, суд, -

у х в а л и в:

Відмовити ОСОБА_1 у задоволенні його позову до ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_3 , про визнання недійсним договору позики.

Повне найменування сторін:

Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 ;

Відповідач: ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 ;

Третя особа: ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_4 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя О.В. Сорока.