БОЛГРАДСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 497/1729/2021
Провадження № 2/497/674/2021
Ухвала

про залишення позовної заяви без руху

(повторно)

"05" листопада 2021 р. суддя Болградського районного суду Одеської області Кравцова Алла Валентинівна, ознайомившись у приміщенні суду в м.Болград з матеріалами цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Державного реєстратора ВК Кубейської сільської ради Болградського району Одеської області про скасування рішення державного реєстратора та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИЛА:

22.09.2021 року позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом, яким він просить визнати неправомірними дії державного реєстратора щодо незаконної, на його думку, перереєстрації реєстратором без його, позивача, згоди, - місця проживання його, позивача, неповнолітніх дітей - з адреси, де проживає він, позивач, - за адресою проживання його колишньої дружини.

29.10.2020р. ухвалою суду позовну заяву було залишено без руху, позивачу надано строк для усунення недоліків, а саме, оскільки позовні вимоги пов`язані з місцем проживання дітей, позивачу було надано строк для звернення до органу опіки та піклування для надання суду висновку стосовно місця проживання дітей. Крім того, позивачем не було сплачено судовий збір, та суд тією ж ухвалою роз`яснив, що у справах за цією категорією позивач не має пільг стосовно оплати судового збору, тому йому слід також до матеріалів справи додати квитанцію про сплату судового збору.

Однак, 06.10.2021 року позивач направив до суду заяву, якою недоліки позову не усунуті.

Так, позивач стверджуючи, що він мав намір, при звренні до суду оскаржити суто дії державного реєстратора і це не пов`язано з визначенням місця проживання дітей, тому просить відкрити провадження.

Крім того, квитанція про оплату судового збору в матеріалах справи, як і раніше - відсутня.

Тому позовна заява підлягає залишенню без руху повторно, виходячи з наступного.

Зі змісту ч.4ст.177 УПК України вбачається, що до позовної заяви додаються документи, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі, або документи, що підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону. Згідно п. п.2 п.1 ч.2 ст.4 Закону України "Про судовий збір", ставка судового збору за подання до суду позовної заяви немайнового характеру, яка подана фізичною особою - становить 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Твердження позивача. що він є УБД і тому користується пільгами і не має сплачувати судовий збір - не відповідають вимогам чинного законодавства.

Так, позивач стверджує, що він звільнений від сплати судового збору на підставі пункту 13 частини першої статті 5 Закону України "Про судовий збір".

Проте, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі №545/1149/17 (провадження №14-730цс19) зазначено наступне.

"...Відповідно до пункту 13 частини першої статті 5 Закону №3674-VI, учасники бойових дій під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються від сплати судового збору у справах, пов`язаних з порушенням їхніх прав. Разом з тим, зазначена норма має відсильний характер та не містить вичерпного переліку справ, в яких учасники бойових дій та прирівняні до них особи звільняються від сплати судового збору. Правовий статус ветеранів війни, забезпечення створення належних умов для їх життєзабезпечення та членів їх сімей, встановлені Законом України від 22.10.1993р. №3551-XII "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту". У статті 22 цього ж Закону передбачено, що особи, на яких поширюється дія цього нормативного акту, отримують безоплатну правову допомогу щодо питань, пов`язаних з їх соціальним захистом, а також звільняються від судових витрат, пов`язаних з розглядом цих питань. Перелік пільг учасникам бойових дій та особам, прирівняним до них, визначені у ст.12 цього Закону. Отже, вирішуючи питання про стягнення судового збору з особи, яка має статус учасника бойових дій (прирівняної до нього особи), для правильного застосування норм п.13 ч.1 с.т5 Закону №3674-VI, суд має враховувати предмет та підстави позову; перевіряти чи стосується така справа захисту прав цих осіб з урахуванням положень ст.ст.12,22 Закону № 3551-XII. Подібну правову позицію щодо застосування та тлумачення п.13 ч.1 ст.5 Закону №3674-VI викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 09.10.2019р. у справі №9901/311/19 (провадження №11-795заі19) та постанові Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 21.03.2018р. у справі №490/8128/17 (провадження № К/9901/166/18, К/9901/30220/18)".

Позивач ОСОБА_1 , згідно копії наданого посвідчення, дійсно є учасником бойових дій, проте предметом позову не є захист його прав з питань, пов`язаних з його соціальним захистом, а є його бажання оскаржити дії державного реєстратора, а тому сплата судового збору у даному випадку позивачем, - у порядку та розмірі, визначених Законом України "Про судовий збір" - є обов`язковою для відкриття провадження у справі. Тому, для відкриття провадження, позивачу потрібно додати до матеріалів справи квитанцію про сплату судового збору в розмірі 908грн.

Крім того, оскільки позивач наполягає на тому, що предметом позову не є визначення місця проживання неповнолітніх дітей, а предметом позову є оскарження дій державного реєстратора, незрозумілим є обрання в якості відповідача колишню дружину. Тому, для визначення позивачем предмету та підстави спору та належного відповідача, а також сплати ним судового збору, - позивачу слід надати час, тому позов піжлягає залишенню без руху повторно, з роз`ясненням позивачу наступного.

Рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єкта державної реєстрації прав можуть бути оскаржені: у позасудовому порядку; до суду.

Позасудовий порядок оскарження. Куди звернутися: рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єкта державної реєстрації можуть бути оскаржені до Міністерства юстиції України, його територіальних органів (стаття 37 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень").

Питання, пов`язані з реєстрацією/зняттям з реєстрації місця проживання, завжди є актуальними. Адже вносяться зміни до правил з реєстрації місця проживання, сімейного, житлового та цивільного законодавства, постійно змінюється судова практика. Тож, суд звертає увагу на нову судову практику щодо оскарження рішень, дій/бездіяльності органів реєстрації/зняття з реєстрації місця проживання.

Спори щодо зняття з реєстрації.

У зв`язку з тим, що Правилами реєстрації місця проживання, затвердженими постановою КМУ від 02.03.2016 №20, передбачено здійснення реєстрації місця проживання дитини, яка не досягла 14 років, батьки якої зареєстровані за різними адресами за письмовою згодою другого з батьків (крім випадків, коли місце проживання дитини визначено відповідним рішенням суду або рішенням органу опіки та піклування), виникають численні спори щодо правомірності дій органів реєстрації місця проживання ОМС з реєстрації/зняття з реєстрації місця проживання дітей. Предметом цих спорів є визнання протиправними дій ОМС в особі органів реєстрації місця проживання щодо реєстрації/зняття з реєстрації місця проживання дітей. ОМС стануть у нагоді правові висновки Верховного Суду щодо предметної юрисдикції цієї категорії справ. Далі за текстом Правила № 207. В разі, якщо фактично між батьками малолітньої дитини існує спір про право (визначення місця проживання їх спільної дитини та можливість реалізації їх батьківських прав), то можливість розгляду такої справи за правилами адміністративного судочинства відсутня (постанова Верховного Суду від 05.12.2018 у справі № 495/367/17). За матеріалами вказаної справи: Позивач (батько) звернувся з адміністративним позовом до міської ради в особі органу реєстрації місця проживання (відповідач) за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору (мати), про визнання протиправними дій відповідача щодо скасування запису про реєстрацію місця проживання дитини за старою адресою та про реєстрацію нового місця проживання дитини без згоди батька. Посилався він на те, що його дружина, будучи зареєстрованою разом із ним та їх сином у належному йому на праві власності житловому будинку, звернулася до Управління з питань надання адміністративних послуг ОМС із заявами про зняття з реєстрації місця проживання себе та сина та здійснення їх реєстрації місця проживання за іншою адресою. На підставі зазначених вище заяв органом реєстрації місця проживання виконкому ОМС їх сина, без згоди батька, було знято з реєстрації місця проживання у належному йому житловому будинку та здійснено реєстрацію їх місця проживання за іншою адресою. Оскільки він заперечує проти зміни реєстрації місця проживання його дитини, з огляду на те, що це може надати матері дитини можливість чинити йому перешкоди у спілкуванні з нею у спосіб утримання сина у квартирі, яка належить на праві власності іншій особі та доступ до якої позивачу заборонений його власником, позивач вважав, що відповідачем порушено вимоги закону в сфері реєстрації/зняття з реєстрації місця проживання малолітньої дитини. Суди першої та апеляційної інстанцій не звернули увагу на порушення правил предметної юрисдикції при пред`явленні позову та розглянули справу по суті.

Позиція Верховного Суду. Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин. Натомість однією з визначальних ознак приватно-правових відносин є наявність майнового чи немайнового, особистого інтересу учасника. Спір буде мати приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило, майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватно-правових відносин, навіть і в тому випадку, якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень. Разом з тим участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою класифікації спору як публічно-правового. Однак не кожен спір за участю суб`єкта владних повноважень є публічно-правовим. У своїй позовній заяві позивач вказує на те, що між ним та матір`ю дитини не вирішувалось питання щодо його згоди на зміну місця проживання та реєстрації місця проживання їх спільної дитини. Позивач (батько) вказує на те, що він заперечує проти зміни реєстрації місця проживання його дитини, оскільки це надає матері дитини можливість чинити йому перешкоди у спілкуванні з дитиною у спосіб утримання сина у квартирі, яка належить на праві власності іншій особі та доступ до якої позивачу заборонений його власником. Отже, фактично між батьками існує спір про місце проживання їх спільної дитини та можливість реалізації їх батьківських прав, тоді як вимоги позивача до міської ради в особі органу реєстрації місця проживання є похідними від вирішення цього спору. Враховуючи те, що спірні правовідносини виникли між учасниками справи з приводу захисту сімейних прав та інтересів позивача, а отже, існує спір про право, останній має приватно-правовий характер та підлягає розгляду за правилами цивільного судочинства. У зв`язку із наведеним рішення попередніх судів були скасовані, а провадження у справі закрито.

Якщо предметом спірних правовідносин є майнові права, пов`язані з правом користування та розпорядження квартирою, то спір, з огляду на суб`єктивний склад сторін спору, має приватноправовий характер та підлягає розгляду за правилами цивільного судочинства (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12.12.2018 у справі №826/8687/16). За матеріалами вказаної справи. Позивач (батько) звернувся до суду з вимогами про визнання протиправними та незаконними дій начальника відділу Головного управління Державної міграційної служби щодо зняття його малолітнього сина з реєстрації місця проживання, зобов`язання відповідача скасувати рішення про зняття з реєстрації вказаного місця проживання та поновити реєстраційний облік сина за вказаною адресою. Вважав, що зняття з реєстрації місця проживання в квартирі малолітньої дитини здійснено всупереч вимогам чинного законодавства без згоди батьків та органу опіки і піклування, - лише на підставі заяви нового власника квартири. Суд першої інстанції розглянув справу по суті. Суд апеляційної інстанції рішення суду першої інстанції скасував, провадження у справі закрив на підставі того, що спір у цій справі стосується права позивача на користування та розпорядження майном квартирою та випливає із цивільно-правових угод (договорів іпотеки та купівлі-продажу вказаної квартири). Не погодившись з таким рішенням суду, позивач (батько) подав касаційну скаргу.

Позиція Верховного Суду. На думку Великої Палати Верховного Суду, спірні правовідносини пов`язані з правом користування та розпорядження майном, а саме квартирою. Як встановлено судами попередніх інстанцій, позивач (батько) із сином були зняті з реєстрації місця проживання у зв`язку з набуттям третьою особою (новим власником) права власності на спірну квартиру в порядку звернення стягнення на предмет іпотеки. Отже, предметом спірних правовідносин є майнові права на зазначену квартиру, вимоги ж до Департаменту Державної міграційної служби є похідними від них. Таким чином, спір має вирішуватися за правилами цивільного судочинства.

Відмова у реєстрації місця проживання.

Позивач звернувся до Центру надання адміністративних послуг Управління адміністративних послуг міської ради з заявою про реєстрацію свого місця проживання, додавши до заяви договір оренди житла (користування квартирою), укладений між ним і власниками квартири, та посвідчення інваліда 2-ї групи. Управлінням адміністративних послуг міської ради було відмовлено в реєстрації місця проживання позивача на підставі п. 11 Правил № 207 на підставі того, що особою не подано необхідних документів та інформації. Вважаючи відмову в реєстрації місця проживання неправомірною, позивач звернувся до суду з позовом про визнання неправомірною відмови відповідача в реєстрації його місця проживання та зобов`язати відповідача здійснити його реєстрацію за вказаною у договорі адресою. Суди першої та апеляційної інстанцій відмовили в задоволенні позову, виходячи з того, що підстав для реєстрації місця проживання позивача за заявою та доданими до неї документами не вбачається. Позивач оскаржив рішення судів, вважаючи, що оскільки форма договору оренди чітко вказана в Цивільному кодексі України й жодних інших застережень щодо форми договору чи порядку його реєстрації цивільне законодавство не передбачає, наданий ним договір оренди житла є підставою для здійснення його місця проживання в орендованому житлі.

Висновок Верховного Суду (постанова Верховного Суду від 17.10.2018 у справі № 750/12117/16-а). Підпункт 4 п. 18 Правил № 207 передбачає, що для реєстрації місця проживання особа або її представник подає, зокрема, документи, що підтверджують право на проживання в житлі, ордер, свідоцтво про право власності, договір найму (піднайму, оренди), рішення суду, яке набрало законної сили, про надання особі права на вселення до житлового приміщення, визнання за особою права користування житловим приміщенням або права власності на нього, права на реєстрацію місця проживання або інші документи. У разі відсутності зазначених документів реєстрація місця проживання особи здійснюється за згодою власника/співвласників житла, наймача та членів його сім`ї (зазначені документи або згода не вимагаються при реєстрації місця проживання неповнолітніх дітей за адресою реєстрації місця проживання батьків/одного з батьків або законного представника/представників). Відповідно до п. 19 Правил № 207 працівник органу реєстрації або центру надання адміністративних послуг перевіряє належність документа, до якого вносяться відомості про місце проживання (або документа, до якого вносяться відомості про місце перебування, у разі реєстрації місця перебування), особі, що його подала, його дійсність, правильність заповнення заяви про реєстрацію місця проживання/перебування (у разі потреби надає допомогу особі в заповненні бланка заяви) та наявність документів, необхідних для реєстрації місця проживання/перебування, про що ним вчиняється відповідний запис у цій заяві. Відповідно до п. 11 Правил № 207 орган реєстрації відмовляє в реєстрації/знятті з реєстрації місця проживання, якщо: особа не подала необхідних документів або інформації; у поданих документах містяться недостовірні відомості або подані документи є недійсними; звернулася особа, яка не досягла 14 років. Відповідно до ст. 158 Житлового кодексу Української PCP2 наймач користується жилим приміщенням у будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення укладається між власником будинку (квартири) і наймачем у письмовій формі з наступною реєстрацією у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів або в органі управління, що ним утворюється. Договір повинен містити вказівку на предмет договору, строк, на який він укладається, визначати права та обов`язки наймодавця і наймача та інші умови найму. Далі за текстом ЖК. Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено та не спростовується доводами касаційної скарги, що Управлінням адміністративних послуг міської ради позивачу було правомірно відмовлено у реєстрації його місця проживання, оскільки наданий для реєстрації місця проживання договір оренди житла (користування квартирою) не зареєстровано згідно з вимогами ст. 158 ЖК, і детально роз`яснено порядок реєстрації місця проживання та підстави відмови у реєстрації місця проживання. Суд погодився з висновком суду апеляційної інстанції, що відносини із реєстрації договору найму жилого приміщення, який укладається між власником будинку (квартири) і наймачем у письмовій формі, не є відносинами, які виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», як це помилково тлумачиться позивачем. Тож суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку, що рішення про відмову позивачу у реєстрації його місця проживання за вказаною у договорі адресою ухвалене управлінням адміністративних послуг міської ради в межах наданих йому повноважень та у спосіб, передбачений вимогами діючого законодавства України. У зв`язку із наведеним постанови попередніх судів були залишені без змін.

Рішення, дії або бездіяльність Міністерства юстиції України та його територіальних органів можуть бути оскаржені до суду.

Судовий порядок: Рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єкта державної реєстрації прав можуть бути оскаржені в суді у порядку адміністративного судочинства.

З огляду на вищевказане, суд дійшов висновку, що позовна заява підлягає залишенню без руху, у зв`язку з чим позивачу слід надати строк для усунення недоліків, а саме: долучити до матеріалів справи документи, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі, та визначитися з предметом спору: в разі, якщо предметом спору є місце проживання дітей - надати суду висновок органу опіки та піклування, а в разі, якщо позивач наполягає як на предметі позову оскарження дій державного реєстратора - визначити відповідачем державного реєстратора та звернутися до суду з позовом, у такому випадку, у порядку адмінітсративного судочинства - до Одеського окружного адміністративного суду.

Згідно п. п.2 п.1 ч.2 ст.4 Закону України "Про судовий збір", ставка судового збору за подання до суду позовної заяви немайнового характеру, яка подана фізичною особою - становить 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, тому позивачу потрібно надати суду квитанцію про сплату судового збору в розмірі 908 грн.

Крім того, позивачем не вказано, чи вживалися ним заходи досудового врегулювання спору, та докази чи посилання на докази, що мають підтверджувати викладені у заяві обставини.

Таким чином, встановивши відсутність усіх вище перелічених складових для відкриття провадження, суд дійшов висновку, що позовна заява містить певні недоліки, які позивачем мають бути усунені для відкриття провадження у справі і її розгляду у розумні строки на підставі доказів і відомостей, достатніх для ухвалення судом повного, об`єктивного і справедливого рішення.

Відповідно до ч.1ст.185 ЦПК України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у ст.ст.175,177 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху, надавши позивачу строк для усунення недоліків позову.

Керуючись ст.ст.95,175,177, 185 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Залишити повторно без руху позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Державного реєстратора ВК Кубейської сільської ради Болградського району Одеської області про скасування рішення державного реєстратора та зобов`язання вчинити певні дії.

Роз`яснити позивачу, що в разі неусунення у встановлений строк недоліків, зазначених в ухвалі, позовна заява буде вважатись неподаною і повернута позивачу, що не є перешкодою для звернення до суду з цією ж заявою після усунення зазначених недоліків.

Запропонувати позивачу разом з усуненням недоліків позову надати суду, на його розсуд, інші докази на підтвердження відомостей, зазначених ним в позові, - що можуть мати суттєве значення для ухвалення судом законного та об`єктивного рішення у справі, та роз`яснити, що позивач може звернутися до суду з клопотанням про забезпечення чи витребування доказів, які бажав, але не зміг отримати від будь-яких фізичних чи юридичних осіб.

Ухвала оскарженню не підлягає та, відповідно до ст.261 ЦПК України, набирає законної сили з моменту підписання її суддею.

Суддя А.В. Кравцова