Провадження № 2/161/803/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 жовтня 2021 року місто Луцьк

Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі :

головуючого судді Філюк Т.М.

за участю секретаря судового засідання Денисюка І.В.

представника позивача адвоката Кумановського Л.М.

представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Ольховського М.В.

представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Міщук І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, приватний нотаріус луцького міського нотаріального округу Моравецький Володимир Романович про визнання недійсними договору дарування житлового будинку та земельної ділянки, скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, припинення речового права на нерухоме майно,-

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_3 звернувся в Луцький міськрайонний суд з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, приватний нотаріус Луцького міського нотаріального округу Моравецький В.Р. про визнання недійсними договору дарування та скасування державної реєстрації права власності.

Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що 16 жовтня 2012 року між ним та ОСОБА_1 було укладено договір позики, відповідно до якого він надав останньому у позику грошові кошти у розмірі 23 000 доларів США на купівлю будинку, про що останній написав відповідну розписку.

13 грудня 2014 року знову було укладено між ним та відповідачем ОСОБА_1 договір позики, за яким передано було кошти в сумі 56 000 доларів США на купівлю будинку, про що також була написана відповідачем розписка. Всього передано було коштів в розмірі 79 000 доларів США. Дані кошти надавались на купівлю будинку у АДРЕСА_1 та земельної ділянки для будівництва та обслуговування даного будинку, кадастровий номер :02:001:3062.

За домовленістю у розписках не було встановлено термін повернення коштів, оскільки такі кошти відповідач мав повернути при першій можливості або за першою вимогою позивача.

На початку літа 2018 року у позивача виникла необхідність у коштах, які він позичив відповідачу, і він неодноразово усно звертався до нього з проханням повернути гроші. Однак, у відповідь отримував лише обіцянки або ж звернення просто ігнорувались.

02.08.2018 року на адресу ОСОБА_2 була надіслана вимога про повернення коштів, яку він отримав 06.08.2018 року, однак проігнорував, кошти не були повернуті, у вересні 2018 року змушений був звернутись до суду.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 11.03.2019 року позовні вимоги про стягнення боргу з ОСОБА_1 задоволено, ухвалено стягнути з останнього борг за договором позики у розмірі 79 000 доларів США, що згідно з офіційним курсом НБУ на 11 березня 2019 року становить 2084744,19 гривень. Ухвалою Волинського апеляційного суду від 05.06.2019 року дане рішення залишено без змін.

Позивач вказує, що ОСОБА_1 , маючи невиконане грошове зобов`язання та знаючи, що він буде звертатись з позовом до суду про стягнення заборгованості, уклав наступні договори :

-договір дарування житлового будинку від 25.07.2018 року № 797, посвідчений приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Моравецьким Р.В., згідно якого ОСОБА_2 передав безоплатно у особисту приватну власність своєї дочки ОСОБА_2 цілий житловий будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_1

-договір дарування земельної ділянки від 25.07.2018 року № 797, посвідчений приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Моравецьким Р.В., згідно якого ОСОБА_2 передав безоплатно у особисту приватну власність своєї дочки ОСОБА_2 цілу земельну ділянку загальною площею 0,08 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :02:001:3062.

Позивач вважає, що дані правочини є недійсними, оскільки вчинені з метою унеможливлення задоволення вимог кредитора, яким він являється.

Зазначає, що відповідач ОСОБА_1 , відчужуючи належне йому на праві власності домоволодіння і земельну ділянку своїй дочці, був обізнаний про існування боргових зобов`язань перед позивачем, свідомо вчиняв правочини на безплатній основі задля приховування свого майна від звернення стягнення на нього. Крім того, після укладення спірних договорів він не звільнив відчужений будинок, а продовжує в ньому проживати.

З посиланням на вимоги ст.ст. 202, 203,215, 234 ЦК України, просить визнати недійсним договір дарування житлового будинку від 25.07.2018 року № 797, посвідчений приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Моравецьким Р.В, договір дарування земельної ділянки від 25.07.2018 року № 797, посвідчений приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Моравецьким Р.В., а також скасувати рішення про державну реєстрацію прав та обтяжень індексний номер 42220708 від 25.07.2018 року 11:39:52, приватний нотаріус Моравецький В.Р., Луцький міський нотаріальний округ, номер запису про право власності 27190157 та рішення про державну реєстрацію прав та обтяжень індексний номер 42221894 від 25.07.2018 року 11:39:52, приватний нотаріус Моравецький В.Р., Луцький міський нотаріальний округ, номер запису про право власності 27191248.

Ухвалою від 21 грудня 2020 року суддею Луцького міськрайонного суду Волинської області Плахтій І.Б. відкрито загальне позовне провадження у справі та призначено підготовче засідання.

29 січня 2021 року від відповідача ОСОБА_1 надійшов відзив на позовну заяву, в якому він вказує, що позовні вимоги є безпідставними, та просить відмовити в задоволенні позову. Зазначає, що мав реальний намір на укладення оспорюваних правочинів.

Ухвалою від 22 березня 2021 року справу прийнято до провадження судді Філюк Т.М. та призначено підготовче засідання.

26 травня 2021 року від позивача надійшла заява про збільшення позовних вимог, відповідно до якої він просить

-визнати недійсним договір дарування житлового будинку від 25.07.2018 року № 797, посвідчений приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Моравецьким Р.В,

-визнати недійсним договір дарування земельної ділянки від 25.07.2018 року № 797, посвідчений приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Моравецьким Р.В.,

-скасувати рішення про державну реєстрацію прав та обтяжень індексний номер 42220708 від 25.07.2018 року 11:39:52, приватний нотаріус Моравецький В.Р., Луцький міський нотаріальний округ, номер запису про право власності 27190157

-скасувати рішення про державну реєстрацію прав та обтяжень індексний номер 42221894 від 25.07.2018 року 11:39:52, приватний нотаріус Моравецький В.Р., Луцький міський нотаріальний округ, номер запису про право власності 27191248

-припинити речове право на нерухоме майно - право власності на земельну ділянку загальною площею 0,08 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :02:001:3062, яка належить ОСОБА_2 ,

-припинити речове право на нерухоме майно - право власності на житловий будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , який належить ОСОБА_2 .

18 серпня 2021 року від відповідача ОСОБА_2 надійшов відзив на позовну заяву, в якому вона вказує, що позовні вимог не визнає та просить відмовити в задоволенні позову. Зазначає, що станом на дату укладення оспорюваних правочинів у її батька ОСОБА_1 не існувало обов`язку на повернення боргу за договором позики, оскільки у розписках не встановлено терміну повернення коштів, а першу вимогу про повернення коштів було отримано 06.08.2018 року, тобто вже після укладення договорів дарування, які просить визнати недійсними позивач.

В судовому засіданні представник позивача адвокат Кумановський Л.М. позовні вимоги підтримав з підстав, викладених в позовній заяві та просив позов задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_1 адвокат Ольховський М.В. заперечував щодо задоволення позову, з підстав, викладених в письмовому відзиві.

Представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Міщук І.В. в судовому засіданні вказувала на безпідставність заявленого позову з посиланням на заперечення, викладені у відзиві на позовну заяву.

Заслухавши пояснення сторін, оцінивши та дослідивши докази по справі в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 16 жовтня 2012 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було укладено договір позики, відповідно до умов якого позивач передав відповідачу грошові кошти у розмірі 23 000 доларів США, про що останній написав відповідну розписку. Також, 13 грудня 2014 року між позивачем та відповідачем було укладено договір позики, за яким передано було ОСОБА_1 кошти в сумі 56 000 доларів США, про що також була написана відповідачем розписка. Всього передано було коштів в розмірі 79 000 доларів США.

Також встановлено, що укладеними між сторонами договорами позики не визначено строк повернення позики. 02.08.2018 року на адресу ОСОБА_2 позивачем було направлено вимогу про повернення боргу у розмірі 79 000 доларів США, яку, відповідно він отримав 06.08.2018 року.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 11.03.2019 року, залишеним без змін Ухвалою Волинського апеляційного суду від 05.06.2019 року, позовні вимоги про стягнення боргу з ОСОБА_1 задоволено, ухвалено стягнути з останнього борг за договором позики у розмірі 79 000 доларів США, що згідно з офіційним курсом НБУ на 11 березня 2019 року становить 2084744,19 гривень.

Відповідно до договору дарування житлового будинку від 25.07.2018 року № 797, посвідченого приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Моравецьким Р.В., ОСОБА_1 передав безоплатно у особисту приватну власність своєї дочки ОСОБА_2 цілий житловий будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Також, відповідно до договору дарування земельної ділянки від 25.07.2018 року № 797, посвідченого приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Моравецьким Р.В., ОСОБА_1 передав безоплатно у особисту приватну власність своєї дочки ОСОБА_2 цілу земельну ділянку загальною площею 0,08 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :02:001:3062.

Відповідно до статей 15, 16 ЦК України, статей 4, 5 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтересі юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Одним із способів захисту цивільних прав є визнання правочину недійсним.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Згідно частини першої статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухоме майно (частина перша статті 718 ЦК України).

Згідно частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законом.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін (яка не спрямована на виникнення, зміну чи припинення цивільних прав і обов`язків) не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Таким чином, предметом доказування у справі є наявність умислу в обох сторін правочину (дарувальника та обдаровуваного) на його невиконання та переслідування іншої мети.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19), на яку посилається в апеляційній скарзі позивач, зроблено висновок, що «позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України. Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, вважає, що така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним».

Відповідно до частини третьої статті 13, частини четвертої статті 12 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Звертаючись з позовом до суду, позивач посилався на норми статті 234 ЦК України, як підставу визнання правочину недійсним у зв`язку з його фіктивністю, вказуючи, що маючи невиконане грошове зобов`язання та знаючи, що він буде звертатись з позовом до суду про стягнення заборгованості, відповідач ОСОБА_1 свідомо вчиняв правочини на безплатній основі задля приховування свого майна від подальшого звернення стягнення на нього.

Як вбачається з матеріалів справи, оспорювані договори дарування від 25 липня 2018 року були укладені до моменту звернення ОСОБА_3 з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики, а також до моменту направлення останньому та отримання ним вимоги про повернення позики та сплату відсотків.

Укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 договір позики не містить дати повернення коштів, взятих у борг, відповідно ці кошти ОСОБА_1 мав обов`язок повернути по першій вимозі позикодавця. Як встановлено судом, таку вимогу відповідач ОСОБА_1 отримав лише 02 серпня 2018 року, тобто до укладення оспорюваних правочинів.

Та обставина, що в усному порядку ОСОБА_3 звертався до ОСОБА_1 з вимогою про повернення взятих у борг коштів, не була доведена стороною позивача та не знайшла свого підтвердження в ході розгляду справи.

Судом встановлено, що спірне майно за договорами дарування від 25 липня 2018 року фактично перейшло у власність обдаровуваної ОСОБА_2 , що підтверджується державною реєстрацією за нею права власності на житловий будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , та на земельну ділянку загальною площею 0,08 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :02:001:3062.

Факт проживання відповідача ОСОБА_1 у вказаному будинку не свідчить про відсутність у нього наміру передати житловий будинок у власність дочки, та відповідно наміру останньої прийняти її у дар, тобто не свідчить про відсутність у сторін правочину наміру створити правові наслідки, що обумовлені даним договором.

А тому, суд прийшов до висновку, що позивачем не доведено, що оспорювані договори містить ознаки фіктивного правочину, оскільки дані договори були спрямовані на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, внутрішня воля обох сторін правочину відповідала зовнішньому її прояву та даний правочин призвів до виникнення цивільних прав та обов`язків за договором дарування, що підтверджується наявними у справі доказами.

Оскільки суд прийшов до висновку про відмову у визнанні недійсними договорів дарування житлового будинку та земельної ділянки від 25 липня 2018 року, не підлягають до задоволення позовні вимоги про скасування рішень про державну реєстрацію прав та обтяжень та припинення речового права на нерухоме майно, оскільки є похідними від первісних вимог.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У разі задоволення позову судові витрати покладаються на відповідача, у разі відмови - на позивача.

Таким чином, судові витрати слід залишити за позивачем.

Керуючись ст.ст. 2, 12, 13, 77, 81, 141, 263, 264, 265 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

В задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, приватний нотаріус Луцького міського нотаріального округу Моравецький Володимир Романович про визнання недійсними договору дарування житлового будинку та земельної ділянки, скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, припинення речового права на нерухоме майно відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення, в разі проголошення вступної та резолютивної частини рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Дата складання повного тексту рішення 05 листопада 2021 року.

Суддя

Луцького міськрайонного суду Т.М.Філюк