ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2143/21 Справа № 201/3226/16-ц Суддя у 1-й інстанції - Антонюк О. А. Суддя у 2-й інстанції - Лаченкова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 листопада 2021 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - Лаченкової О.В.

суддів - Городничої В.С., Петешенкової М.Ю.

розглянула у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи

апеляційну скаргу ОСОБА_1 в своїх інтересах та інтересах ОСОБА_2 і ОСОБА_3 ,

на рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 11 листопада 2020 року

по справі за позовом ОСОБА_1 в своїх інтересах та інтересах ОСОБА_2 і ОСОБА_3 до Комунального закладу "Дніпропетровська обласна клінічна лікарня імені І.І.Мечникова", Деператменту охорони здоров`я Дніпропетровської обласної державної адміністрації про визнання бездіяльності протиправною і стягнення моральної шкоди, -

ВСТАНОВИЛА:

В березні 2016 року до Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська надійшов позов ОСОБА_1 в своїх інтересах та інтересах ОСОБА_2 і ОСОБА_3 до Комунального закладу "Дніпропетровська обласна клінічна лікарня імені І.І.Мечникова", Деператменту охорони здоров`я Дніпропетровської обласної державної адміністрації про визнання бездіяльності протиправною і стягнення моральної шкоди.

Рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 11 листопада 2020 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в своїх інтересах та інтересах ОСОБА_2 і ОСОБА_3 до Комунального закладу "Дніпропетровська обласна клінічна лікарня імені І.І.Мечникова", Деператменту охорони здоров`я Дніпропетровської обласної державної адміністрації про визнання бездіяльності протиправною і стягнення моральної шкоди відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 в своїх інтересах та інтересах ОСОБА_2 і ОСОБА_3 просить скасувати рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 11 листопада 2020 року у справі №201/3226/16-ц та постановити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

У відзивах Деператмент охорони здоров`я Дніпропетровської обласної державної адміністрації та КЗ "Дніпропетровська обласна клінічна лікарня імені І.І.Мечникова" на апеляційну скаргу ОСОБА_1 в своїх інтересах та інтересах ОСОБА_2 і ОСОБА_3 на рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 11 листопада 2020 року просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 в своїх інтересах та інтересах ОСОБА_2 і ОСОБА_3 на рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 11 листопада 2020 року - відхилити, а рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 11 листопада 2020 року - залишити без змін.

Оскільки апеляційним судом у складі колегії суддів не приймалось рішення про виклик учасників справи для надання пояснень у справі, то справа розглядатиметься в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, а копія судового рішення у такому разі надсилається у порядку, передбаченому ч. 5 ст. 272 ЦПК України.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що дійсно 06 грудня 2012 року син позивача - ОСОБА_4 , 1979 року народження, самостійно поступив до КП «Марганецька міська лікарня», згодом переведений до КП «Дніпропетровська обласна клінічна лікарня ім. І.І. Мечникова», де ІНФОРМАЦІЯ_1 він помер. На думку позивача, бездіяльність службових та посадових осіб КЗ «Дніпропетровська обласна клінічна лікарня імені І.І. Мечникова» є причиною смерті сина, є протиправною та підтверджується тим, що після неодноразових усних його звернень до посадових осіб, на які дій і відповідей не було, він був змушений звертатись письмово, але також дій і письмових відповідей йому не надавали. Йому завдана значна моральна шкода. Все це, на думку позивача, підтверджується доказами, а саме відповідями відповідачів і прокуратури. Дії та бездіяльність відповідачів призвели до завдання йому моральної шкоди, що полягає у душевних стражданнях, яких він зазнав у зв`язку з протиправною поведінкою щодо нього, членів його сім`ї та близьких родичів. Звертався до відповідача відшкодувати йому вказане, але отримав відмову, виник спір, який в добровільному порядку не вирішено і вимушений звертатися до суду з цим позовом.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач в 2013 році звертався з позовами до суду: 1) ОСОБА_1 звернувся до Марганецького міського суду Дніпропетровської області із позовом до Комунального закладу «Дніпропетровська обласна клінічна лікарня імені І.І. Мечникова» про визнання бездіяльності протиправною та відшкодування шкоди. Рішенням цього суду від 13 лютого 2014 року позов було задоволено частково, визнано бездіяльність посадових осіб КЗ «Дніпропетровська обласна клінічна лікарня імені І.І. Мечникова» по своєчасному та об`єктивному розгляду звернень ОСОБА_1 протиправною і стягнуто моральну шкоду в розмірі 1000 гривень, в задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Цим рішенням встановлено те, що вина КЗ «Дніпропетровська обласна клінічна лікарня імені І.І. Мечникова» в настанні смерті ОСОБА_4 в судовому засіданні не доведена, дії посадових осіб КЗ «Дніпропетровська обласна клінічна лікарня імені І.І. Мечникова» не перебувають в прямому причинному зв`язку зі смертю, тому суд в задоволенні позову в частині відшкодування шкоди заподіяної смертю, відмовив за недоведеністю; 2) ОСОБА_1 звернувся до цього ж Марганецького міського суду Дніпропетровської області з позовом до патологоанатома КЗ «Дніпропетровське обласне патологоанатомічне бюро» ОСОБА_5 , КЗ «Дніпропетровська обласна клінічна лікарня ім.. І.І. Мечникова», Бюро СМЕ про визнання дій протиправними та стягнення шкоди. Рішенням цього суду від 09 жовтня 2014 року в задоволенні позовних вимог відмовлено в повному обсязі.

Вказані судові спори були стосовно тих же обставин: позивач стверджував, що 06 грудня 2012 року його син ОСОБА_4 , 1979 року народження, самостійно при нормальному фізичному стані поступив до КП «Марганецька міська лікарня», згодом переведений до КП «Дніпропетровська обласна клінічна лікарня ім. І.І. Мечникова». В результаті дій відповідальних працівників лікарні його син ІНФОРМАЦІЯ_1 помер. Бездіяльність службових та посадових осіб КЗ «Дніпропетровська обласна клінічна лікарня імені І.І. Мечникова» є протиправною та підтверджується тим, що після неодноразових усних його звернень до посадових осіб, на які дій і відповідей не було, він був змушений звертатись письмово, але також дій і письмових відповідей йому не надавали. Їх просто потихеньку вбивали обох, його сина фізично голодом та іншим, а його морально та бездіяльністю. Все це підтверджується доказами, а саме відповідями відповідачів і прокуратури. Дії та бездіяльність відповідачів призвели до завдання йому моральної шкоди, що полягає у душевних стражданнях, яких він зазнав у зв`язку з протиправною поведінкою щодо нього, членів його сім`ї та близьких родичів.

Позивач ОСОБА_1 не погодився з вказаними рішеннями суду і оскаржив їх в апеляційному, а потім і в касаційному порядку; ухвалами апеляційного суду і ВССЦКС апеляційні і касаційні скарги ОСОБА_1 залишені без задоволення, а рішення судів без змін. Отже рішення набрали законної сили.

Згідно ч. 4 і 5 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що у даному випадку предметом спору є визнання дій та бездіяльності неправомірною, протиправною, проте рішеннями судів визначено відсутність таких дій з боку відповідачів, доказів іншого позивачем не надано.

Статтями 11, 21 Закону України «Про інформацію» передбачено, що «До конфіденційної інформації про фізичну особу належать... дані про стан здоров`я» 1. Інформацією з обмеженим доступом є конфіденційна, таємна та службова інформація. 2. Конфіденційною є інформація про фізичну особу, а також інформація, доступ до якої обмежено фізичною або юридичною особою, крім суб`єктів владних повноважень. Конфіденційна інформація може поширюватися за бажанням (згодою) відповідної особи у визначеному нею порядку відповідно до передбачених нею умов, а також в інших випадках, визначених законом.

Відносини, пов`язані з правовим режимом конфіденційної інформації, регулюються відповідними правовими нормами.

Етичний кодекс лікаря України, прийнятий і підписаний на Всеукраїнському з`їзді лікарських організацій та X З`їзді Всеукраїнського лікарського товариства від 27 вересня 2009 року [п. 3.6]. «Кожен пацієнт має право на зберігання особистої таємниці. Лікар, як й інші особи, які беруть участь у наданні медичної допомоги, зобов`язаний зберігати лікарську таємницю навіть після -смерті пацієнта, які і факт звернення за медичною допомогою, за відсутності іншого розпорядження хворого, або якщо це захворювання не загрожує його близьким і суспільству. Таємниця поширюється на всю інформацію, отриману в процесі лікування хворого (у т. ч. діагноз, методи лікування, прогноз)».

Вимоги щодо збереження лікарської таємниці закріплюються різними нормативно- правовими актами з питань медичної допомоги. Так, відповідно до Міжнародного кодексу медичної етики (1949 р.) лікар зобов`язаний дотримуватись абсолютної таємниці в усьому, що він знає про свого пацієнта, навіть після його смерті.

Аналогічні вимоги містить Декларація в політиці в галузі забезпечення прав пацієнта в Європі, прийнята в 1994 року, згідно з якою всі відомості про стан здоров`я пацієнта, діагноз, лікування тощо є конфіденційними. Розкриті ці відомості можуть бути тільки за згодою пацієнта. Повага до конфіденційності інформації про стан свого здоров`я є невід`ємним принципом правової системи України, як й інших країн - учасниць Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Вітчизняним законодавством право на медичну таємницю регулюється Основами законодавства України про охорону здоров`я від 1992 року двома статтями, які визначають право на таємницю свого здоров`я і лікарську таємницю (ст. 39-1 і 40), а в ЦК України закріплене як право на таємницю про стан здоров`я (ст. 286).

Саме з урахуванням вищезазначеного відповідачами і надавалися відповіді на неодноразові звернення позивача.

Статтею 32 Конституції визначено, що не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини. Кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

Згідно ст. 20 Закону України «Про звернення громадян» звернення розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення, - невідкладно, але не пізніше п`ятнадцяти днів від дня їх отримання. Якщо в місячний термін вирішити порушені у зверненні питання неможливо, керівник відповідного органу, підприємства, установи, організації або його заступник встановлюють необхідний термін для його розгляду, про що повідомляється особі, яка подала звернення. При цьому загальний термін вирішення питань, порушених у зверненні, не може перевищувати сорока п`яти днів. На обгрунтовану письмову вимогу громадянина термін розгляду може бути скорочено від встановленого цією статтею терміну. Звернення громадян, які мають встановлені законодавством пільги, розглядаються у першочерговому порядку.Вказані вимоги закону відповідачами виконані.

Отже, позивачем не доведено фактів порушення чи не порушення його прав та охоронюваних законом інтересу та інше, а його посилання на порушення норм законодавства не відповідають дійсності.

Для відшкодування моральної шкоди за правилами ст. 1166 та 1167 ЦК України необхідно довести такі факти: неправомірність поведінки особи, наявність шкоди, наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою та шкодою, що є обов`язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди, наявність вини завдавача шкоди. Таким чином лише наявність всіх вищезазначених умов є підставою для прийняття судом рішення про відшкодування завданої шкоди. Суд приймає до уваги ті обставини, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору (п. 5 постанови № 4 Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»).

Наявність моральної шкоди доводиться потерпілим, який в позовній заяві має зазначити, які моральні страждання та у зв`язку з чим він поніс і чим обґрунтовується розмір компенсації.

Відповідно до вимог ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Вірним є висновок суду першої інстанції, що позивачу саме діями відповідачів не було завдано моральної шкоди за кожною з підстав встановлених законодавцем, а належних доказів протилежного і вини відповідачів в її завданні стороною позивача суду не надано.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції дійшов до правильного та обґрунтованого висновку, що позивач не довів вину відповідачів в неправомірних діях стосовно нього.

Доводи апеляційної скарги є ідентичними доводам зазначеним у позовній заяві, яким суд першої інстанції надав належну оцінку. Висновки районного суду є достатньо аргументованими, а тому апеляційний суд вважає, що повторно відповідати на ті самі аргументи апелянта необхідності немає.

Посилання апелянта в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволення позовних вимог, колегія суддів не приймає до уваги оскільки, такі доводи зводяться до викладення обставин справи із наданням коментарів та тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд, висвітлення цих обставин у спосіб, що є зручним для апелянта, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.

Приведені в апеляційній скарзі інші доводи про те, що суд не дав оцінки наданих ним доказам не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції ( 995_004 ) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишаючи рішення суду без змін не змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в своїх інтересах та інтересах ОСОБА_2 і ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 11 листопада 2020 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, установлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий суддя О.В.Лаченкова

Судді В.С. Городнича

М.Ю.Петешенкова