ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«01» листопада 2021 року

м. Харків

справа № 638/18388/20

провадження № 22ц/818/5803/21

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В., (суддя-доповідач),

суддів - Хорошевського О. М., Яцини В.Б.,

за участю секретаря - Колосовської А.Р.,

учасники справи:

позивач Харківська міська рада,

відповідач ОСОБА_1 ,

третя особа приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Клопотов С.Д.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Дзержинського районного суду м. Харкова від 17 червня 2021 року в складі судді Щепіхіної В.В.

в с т а н о в и в:

У грудні 2020 року Харківська міська рада звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Клопотов Станіслав Давидович про скасування державної реєстрації прав, припинення права власності та зобов`язання вчинити певні дії, в якому просила скасувати рішення державного реєстратора Клопотова С.Д. № 54008034 від 11 вересня 2020 року про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_2 на торгівельний павільйон № НОМЕР_1 громадський будинок літ «А-1» загальною площею 26,3 кв м по АДРЕСА_1 ; припинити право приватної власності на торгівельний павільйон № НОМЕР_1 громадський будинок літ «А-1» загальною площею 26,3 кв м по АДРЕСА_1 , зареєстроване за ОСОБА_2 на підставі рішення державного реєстратора Клопотова С.Д. № 54008034 від 11 вересня 2020 року; скасувати рішення державного реєстратора Клопотова С.Д. № 54007382 від 11 вересня 2020 року про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_2 на торгівельний павільйон № НОМЕР_2 громадський будинок літ «А-1» загальною площею 18,4 кв м по АДРЕСА_1 ; припинити право приватної власності на торгівельний павільйон № НОМЕР_2 громадський будинок літ «А-1» загальною площею 18,4 кв м по АДРЕСА_1 , зареєстроване за ОСОБА_2 на підставі рішення державного реєстратора Клопотова С.Д. № 54007382 від 11 вересня 2020 року; звільнити самовільно зайняту земельну ділянку від павільйонів №№ 5, 6 - громадський будинок літ «А-1» по АДРЕСА_1 , яку використовує ОСОБА_2 з приведенням її у придатний для використання стан; стягнути з відповідача судовий збір.

У червні 2021 року Харківська міська рада звернулася до суду з заявою про забезпечення позову, яка мотивована тим, що Інспекцією з благоустрою Департаменту територіального контролю Харківської міської ради під час здійснення заходів самоврядного контролю виявлено факт розміщення на земельній ділянці біля будинку за адресою: АДРЕСА_1 тимчасових споруд.

Як вбачається з відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно право власності на майно по АДРЕСА_1 торговельний павільйон АДРЕСА_2 - громадський будинок літ «А-1» загальною площею 26,3 кв м, та торгівельний павільйон № НОМЕР_2 - громадський будинок літ «А-1» загальною площею 18,4 кв м, зареєстровано за ОСОБА_2 на підставі довідок № 753159 від 09 вересня 2020 року та на підставі технічних паспортів б/н від 08 вересня 2020 року, виданих фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 та договорів купівлі-продажу № 133 від 14 травня 2014 року та № 48 від 10 лютого 2014 року.

Вказала, що у відповідача під час державної реєстрації в 2020 році був відсутній документ, що підтверджує прийняття спірних об`єктів до експлуатації. Однією з підстав державної реєстрації права власності на спірне майно є договори купівлі-продажу № 133 від 14 травня 2014 року та № 48 від 10 лютого 2014 року. Однак, вказані договори не можуть бути підставою для державної реєстрації прав на нерухоме майно оскільки предметом вказаного договору є металеві конструкції - торгівельні павільйони №№ НОМЕР_1 , НОМЕР_2 , котрі не є нерухомим майном. Отже, реєстрація прав на вказані вище об`єкти проведена з порушенням вимог діючого законодавства.

Із інформації відділу у м. Харкові Головного управління Держгеокадастру у Харківської області (лист від 17 листопада 2020 року № 2752/116-20) вбачається, що станом на 29 грудня 2012 року у відділі не обліковуються правовстановлюючі документи на право власності або користування на земельну ділянку по АДРЕСА_1 .

Посилалася на те, що обстеженням на місцевості встановлено, що на земельній ділянці площею, орієнтовно, 0,0210 га за адресою: АДРЕСА_1 розташовані торгівельні павільйони, право власності на які зареєстровані за ОСОБА_2 (торгівельні павільйони №№ НОМЕР_1 , НОМЕР_2 ) та за ОСОБА_4 (торгівельні павільйони №№ НОМЕР_3 ).

Зазначила, що на даний час право користування зазначеною земельною ділянкою ОСОБА_2 не оформлено, що є порушенням вимог земельного законодавства України. Тобто, на теперішній час земельна ділянка по АДРЕСА_1 використовується без виникнення права власності/користування та без державної реєстрації цих прав.

Вважала, що оскільки вказаний спір виник з приводу протиправного виникнення прав на об`єкт нерухомого майна, а подальше його відчуження наступним добросовісним набувачам зробить неможливим виконання рішення суду, та, дізнавшись про подання Харківською міською радою відповідного позову, відповідачем можуть здійснюватися дії щодо відчуження вказаного об`єкту нерухомого майна з метою використання аргументів стосовно добросовісного набувача під час розгляду вищевказаного позову та ухилення від настання наслідків, передбачених рішенням суду.

Вказала, що як вбачається з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відповідач у справі ОСОБА_2 є власником спірного нерухомого майна, має всі можливості вільно розпоряджатися спірним майном, тобто може в будь-який час укласти правочин та відчужити спірне майно третім особам, що негативно вплине на їх права у майбутньому, а у подальшому призведе до необхідності залучення їх до участі у справі, визнання цивільно-правових угод недійсними, а також скасування відповідних рішень державних реєстраторів про реєстрацію речових прав на це спірне майно, що в цілому негативно вплине на строки розгляду справи по суті та затягуванню процесу. Крім того, це порушить права і свободи особи, яка придбає спірне майно.

Просила вжити заходи забезпечення позову, а саме заборонити ОСОБА_2 у будь-який спосіб вчиняти будь-які дії (відчуження, дарування, продажу, застави тощо) щодо торгівельного павільйону № НОМЕР_1 громадський будинок літ «А-1» по АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта 101); вжити заходи забезпечення позову, а саме заборонити ОСОБА_2 у будь-який спосіб вчиняти будь-які дії (відчуження, дарування, продажу, застави тощо) щодо торгівельного павільйону № НОМЕР_2 громадський будинок літ «А-1» по АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта 101).

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 17 червня 2021 року заяву Харківської міської ради про забезпечення позову задоволено, забезпечено позов, а саме: заборонено ОСОБА_2 у будь-який спосіб вчиняти будь-які дії (відчуження, дарування, продажу, застави тощо) щодо торгівельного павільйону № НОМЕР_1 - громадський будинок літ «А-1» по АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта 101); заборонено ОСОБА_2 у будь-який спосіб вчиняти будь-які дії (відчуження, дарування, продажу, застави тощо) щодо торгівельного павільйону № НОМЕР_2 - громадський будинок літ «А-1» по АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта 101).

Не погоджуючись з ухвалою ОСОБА_2 через свого представника подав апеляційну скаргу, в якій просив ухвалу скасувати, ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні заяви про вжиття заходів забезпечення позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що при постановленні ухвали суд першої інстанції порушив норми процесуального права. Зокрема, не звернув увагу на те, що даний позов може бути пред`явлений спеціальним органом лише після здійснення передбаченої законом процедури, а саме заходів архітектурно-будівельного контролю, які містять виявлення порушення у зазначеній сфері, складання відповідного припису, а також невиконання зазначеного припису з боку суб`єкта містобудування. Проте, даних дій здійснено не було зі сторони позивача. Зазначив, що позивачем належними та допустимими доказами не доведено статусу самочинності побудови. Посилався на те, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази факти проведення позапланової перевірки, складання протоколу про вчинення правопорушень, а також видачі обов`язкового для виконання припису щодо усунень порушення вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил, чим взагалі спростовуються висновки позивача стосовно виявлення об`єкту самочинного будівництва на торгівельні павільйони.

Відзивів на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції від учасників справи не надходило.

В судове засідання учасники справи не з`явилися. Матеріали справи містять відомості про належне повідомлення учасників справи. 27 жовтня 2021 року до суду апеляційної інстанції від представника ОСОБА_2 надійшла заява про розгляд справи за відсутністю представника.

Заяв про відкладення розгляду справи від учасників справи до суду апеляційної інстанції не надходило.

Частиною 2 статті 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Виходячи з вимог закону, обставин справи, судова колегія вважає за можливе розглянути справу за відсутністю учасників справи.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали оскарження ухвали цивільної справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_2 необхідно залишити без задоволення, ухвалу суду залишити без змін.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог.

Матеріали оскарження ухвали свідчать про те, що в провадженні суду першої інстанції перебуває цивільна справа за позовом Харківської міської ради до ОСОБА_2 , третя особа: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Клопотов С.Д. про скасування державної реєстрації прав, припинення права власності та зобов`язання вчинити певні дії, в якому просила скасувати рішення державного реєстратора Клопотова С.Д. № 54008034 від 11 вересня 2020 року про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_2 на торгівельний павільйон № НОМЕР_1 громадський будинок літ «А-1» загальною площею 26,3 кв м по АДРЕСА_1 ; припинити право приватної власності на торгівельний павільйон № НОМЕР_1 громадський будинок літ «А-1» загальною площею 26,3 кв м по АДРЕСА_1 , зареєстроване за ОСОБА_2 на підставі рішення державного реєстратора Клопотова С.Д. № 54008034 від 11 вересня 2020 року; скасувати рішення державного реєстратора Клопотова С.Д. № 54007382 від 11 вересня 2020 року про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_2 на торгівельний павільйон № НОМЕР_2 громадський будинок літ «А-1» загальною площею 18,4 кв м по АДРЕСА_1 ; припинити право приватної власності на торгівельний павільйон № НОМЕР_2 громадський будинок літ «А-1» загальною площею 18,4 кв м по АДРЕСА_1 , зареєстроване за ОСОБА_2 на підставі рішення державного реєстратора Клопотова С.Д. № 54007382 від 11 вересня 2020 року; звільнити самовільно зайняту земельну ділянку від павільйонів №№ 5, 6 - громадський будинок літ «А-1» по АДРЕСА_1 , яку використовує ОСОБА_2 з приведенням її у придатний для використання стан; стягнути з відповідача судовий збір.

Ухвалою судді Дзержинського районного суду м. Харкова від 06 січня 2021 року відкрито провадження у справі.

В заяві про забезпечення позову Харківська міська рада вважала, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим в майбутньому виконання рішення суду.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Одним з механізмів забезпечення ефективного юридичного захисту є передбачений національним законодавством України інститут вжиття заходів забезпечення позову.

Відповідно до частини 1 статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Згідно з частиною 2 статті 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Пунктами 2, 10 частини 1 статті 150 ЦПК України визначено, що позов забезпечується забороною вчиняти певні дії; іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

За змістом частини 3 статті 150 ЦПК України види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті. Зважаючи на це, суд при задоволенні позову не вправі скасовувати вжиті заходи до виконання рішення або зміни його виконання, за винятком випадків, коли потреба в забезпеченні позову з тих чи інших причин відпала або змінились обставини, що зумовили його застосування.

Загальною підставою для вжиття заходів забезпечення позову є наявність обставин, які свідчать або дозволяють достовірно припустити, що невжиття цих заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання майбутнього рішення суду.

Як вбачається з роз`яснень, що містяться у пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. При встановленні зазначеної відповідності слід враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність і зареєстрована відповідно до закону, як підприємець.

Із пункту 6 зазначеної Постанови Пленуму Верховного Суду України вбачається, що особам, які беруть участь у справі, має бути гарантована реальна можливість захистити свої права при вирішенні заяви про забезпечення позову.

Забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. По суті забезпечення позову є встановлення судом обмежень суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених претензій позивача (заявника). Вжиття заходів забезпечення позову є правом суду, а не його обов`язком. Тому, при вирішенні питання щодо заяви про забезпечення позову суд враховує не лише доводи, викладені у відповідній заяві, а й інші наявні матеріали цивільної справи.

При цьому при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) вказано, що: «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. […]

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. […] Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову».

У постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 15 липня 2020 року у справі № 909/835/18 зазначено, що «…повинен бути наявним зв`язок між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги. Обранням належного, відповідно до предмета спору, заходу до забезпечення позову дотримується принцип співвіднесення виду заходу до забезпечення позову із заявленими позивачем вимогами, чим врешті досягаються: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору і як наслідок ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження при цьому прав та охоронюваних інтересів інших учасників провадження у справі або осіб, що не є учасниками цього судового процесу».

Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників.

Як вбачається з відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно по АДРЕСА_1 право власності на торговельний павільйон № НОМЕР_1 - громадський будинок літ «А-1» загальною площею 26,3 кв м та торгівельний павільйон № НОМЕР_2 - громадський будинок літ «А-1» загальною площею 18,4 кв м зареєстровано за ОСОБА_2 на підставі довідок № 753159 від 09 вересня 2020 року, технічних паспортів б/н від 08 вересня 2020 року, виданих фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 та договорів купівлі-продажу № 133 від 14 травня 2014 року та № 48 від 10 лютого 2014 року.

Предметом позову у даній справі є скасування державної реєстрації прав, припинення права власності та звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки від цих павільйонів з приведенням її у придатний для використання стан.

Оскільки ОСОБА_2 є одноосібним власником спірних павільйонів і має об`єктивну можливість розпорядитися ними на власний розсуд у будь-який час, зокрема, відчужити їх, суд першої інстанції, обґрунтовуючи вид забезпечення позову, дійшов правильного висновку про забезпечення позову шляхом заборони відповідачу у будь-який спосіб вчиняти будь-які дії (відчуження, дарування, продажу, застави тощо) щодо спірних павільйонів. Такий вид забезпечення позову є співмірним із заявленими позовними вимогами і належним чином забезпечить виконання рішення суду у разі задоволення позову.

З огляду на викладене, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про відсутність підстав вважати, що існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду. Ці доводи апелянта зводяться до непогодження зі встановленими судами обставинами справи, незгоди з оцінкою доказів.

Обмеження ОСОБА_2 у праві розпоряджатися спірними павільйонами з урахуванням обставин справи є необхідним і виправданим заходом, який не є непомірним, оскільки спірне майно залишається у володінні відповідача і він має можливість користуватися ними.

У разі відчуження вказаного майна, відновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду, буде неможливим, а позивач буде вимушений здійснювати додаткові процесуальні дії для відновлення свого порушеного права, зокрема, залучати до участі у справі нових учасників, пред`являти нові позовні вимоги, тощо, що призведе до порушення строків розгляду даної справи.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про необхідність забезпечення даного позову.

Таким чином, визначений судом першої інстанції спосіб забезпечення позову є таким, що відповідає позовним вимогам, враховує права та інтереси учасників справи та буде достатнім для забезпечення виконання судового рішення у майбутньому. Такий вид забезпечення позову у найбільший мірі спрямований на забезпечення предмету спору та співмірний із заявленими позивачем вимогами, а невжиття таких заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання судового рішення у разі задоволення позовних вимог.

Доводи та вимоги, викладені в апеляційній скарзі, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів.

Постановляючи ухвалу, суд першої інстанції у відповідності до принципів розумності, співмірності, з додержанням норм процесуального права та правильно застосувавши норми матеріального права, обґрунтовано задовольнив заяву про забезпечення позову, у зв`язку з чим на підставі статті 375 ЦПК України апеляційна скарга залишається без задоволення, а оскаржувана ухвала - без змін.

Питання щодо стягнення судового збору за подачу апеляційної скарги на цій стадії не вирішується, оскільки розглядається лише процесуальне питання, а не вирішується справа по суті.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст.374, ст.375, ст. ст. 381-384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Ухвалу Дзержинського районного суду м. Харкова від 17 червня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді О. М.Хорошевський

В.Б. Яцина

Повний текст постанови складено 03 листопада 2021 року.