Постанова

Іменем України

04 листопада 2021 року

м. Київ

справа № 707/1574/19

провадження № 61-16155св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Коломієць Г. В. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Луспеника Д. Д.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 30 січня

2020 року, ухваленого у складі судді Смоляра О. А., та постанову Черкаського апеляційного суду від 29 жовтня 2020 року, прийняту у складі колегії суддів: Новікова О. М., Храпка В. Д., Вініченка Б. Б.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вищевказаним позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики.

01 березня 2012 року між ним та ОСОБА_2 укладено договір позики, згідно з умовами якого відповідач отримав від нього грошову суму

у розмірі 35 000,00 доларів США та зобов`язався повернути їх у наступному порядку та строки: 7 000,00 доларів - не пізніше 31 грудня 2017 року; 7 000,00 доларів - не пізніше 31 грудня 2018 року; 7 000,00 доларів - не пізніше 31 грудня 2019 року; 7 000,00 доларів - не пізніше 31 грудня

2020 року; 7 000,00 доларів - не пізніше 31 грудня 2021 року.

Посилаючись на те, що ОСОБА_2 не виконав свої зобов`язання за договором позики та не повертає в добровільному порядку суму боргу, просив стягнути з нього борг у сумі 14 000 доларів США, що за офіційним курсом Національного банку України складає 366 676,80 грн, три відсотки річних у сумі 10 805,19 грн.

Короткий зміст судових рішень

Рішенням Черкаського районного суду Черкаської області від 30 січня

2020 року, залишеним без змін постановою Черкаського апеляційного суду від 29 жовтня 2020 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики, задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 борг за договором позики від 01 березня 2012 року у розмірі 366 676,80 грн, три відсотки річних у сумі 10 805,19 грн, всього стягнуто 377 481,99 грн.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходи з того, що факт передачі позивачем грошових коштів відповідачу за договором позики

від 01 березня 2012 року підтверджено змістом самого договору, в якому зазначено, що факт передачі коштів підтверджується розпискою ОСОБА_3 на тексті договору, а також подальшою поведінкою відповідача по вчиненню правочинів на забезпечення виконання його зобов`язання із повернення суми позики позивачу.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводів

02 листопада 2020 року ОСОБА_2 засобами поштового зв`язку звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 30 січня 2020 року та постанову Черкаського апеляційного суду від 29 жовтня 2020 року, в якій, посилаючись на порушення судами апеляційної інстанції матеріального права та норм процесуального права, просив скасувати оскаржувані судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга обґрунтована тим, що суди попередніх інстанцій помилково встановили факт передачі коштів у якості позики та фактичне визнання боргових зобов`язань протягом 2012-2017 років.

Також заявник зазначає, що суд апеляційної інстанції розглянув справу за його відсутності, чим порушив статтю 6 Конвенції про захист прав

і основоположних свобод.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

03 грудня 2020 року до Верховного Суду надійшов відзив ОСОБА_1 .

У відзиві ОСОБА_1 заперечував проти касаційної скарги та вказував, що ОСОБА_2 неодноразово подавав до суду апеляційної інстанції необґрунтовані клопотання про відкладення розгляду справи. Також зазначає, що ОСОБА_2 не надав жодного доказу на підтвердження того, що він не отримував грошові кошти, та не надав жодних пояснень по суті справи, крім посилань на текст договору. ОСОБА_1 вказував також на те, що лікарняні листи, надані ОСОБА_2 , викликають сумніви, оскільки співпадають з датами проведення судових засідань, та в них не було зазначено ні первинного, ні заключного діагнозу.

Отже, просив відмовити у задоволенні касаційної скарги та залишити рішення суду першої та апеляційної інстанції в силі.

Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції

12 листопада 2020 року ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів: ОСОБА_4 (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Кузнєцова В. О. відкрито касаційне провадження, витребувано справу із Черкаського районного суду Черкаської області.

У грудні 2020 року справа надійшла до Верховного Суду.

Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 22 вересня 2021 року, у зв`язку зі звільненням

у відставку судді ОСОБА_4 , справу призначено судді-доповідачеві Коломієць Г. В., судді, які входять до складу колегії: Гулько Б. І.,

Луспеник Д. Д.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами попередніх інстанцій встановлено та підтверджено доказами, що

01 березня 2012 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладено договір позики, згідно з умовами якого ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 35 000,00 доларів США.

Згідно з пунктом 2.2. договору позики від 01 березня 2012 року факт отримання коштів підтверджується розпискою позичальника на тексті даного договору.

Відповідно до пункту 2.2 договору позики ОСОБА_2 зобов`язався повернути кошти у наступному порядку та строки:

-7 000,00 доларів - не пізніше 31 грудня 2017 року;

-7 000,00 доларів - не пізніше 31 грудня 2018 року;

-7 000,00 доларів - не пізніше 31 грудня 2019 року;

-7 000,00 доларів - не пізніше 31 грудня 2020 року;

-7 000,00 доларів - не пізніше 31 грудня 2021 року.

У пункті 2.1. договору позики позикодавець зобов`язався передати

у власність позичальнику оговорену договором суму грошей до 01 березня 2012 року.

На забезпечення виконання основного зобов`язання, сторони укладали протягом 2012 - 2017 року договори: договір застави від 15 червня

2012 року, додаткову угоду до договору застави від 15 червня 2012 року, договір застави товарів в обороті від 25 березня 2015 року, договір застави майбутнього урожаю від 27 квітня 2017 року та 11 вересня 2017 року, додаткову угоду до договору застави майбутнього урожаю від 27 квітня 2017 року.

У вищевказаних договорах зазначено, що вони укладені на забезпечення зобов`язань безпосередньо за договором позики від 01 березня 2012 року. При цьому у кожному з договорів забезпечення зобов`язання визначені суми наданої позики та терміни їх повернення такі ж як у самому договорі позики.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України (тут і надалі -

в редакції, чинній на час подання касаційної скарги) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції прийняті з додержанням норм матеріального права та без порушень процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

За змістом частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право

в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до положень статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Відповідно до положень статей 526, 530, 598, 599 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, установлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно з частиною першою статті 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з врахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом

Згідно із частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними

в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору

з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною першою статті 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку

ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того

ж роду та такої ж якості.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Суди попередніх інстанцій встановили, що між сторонами виникли правовідносини, що випливають із договору позики. Такі правовідносини підтверджується договором позики від 01 березня 2012 року та укладеними договорами, які підтверджують факт отримання ОСОБА_2 від ОСОБА_1 коштів відповідно до договору позики від 01 березня 2012 року та фактичне визнання ОСОБА_2 боргових зобов`язань протягом 2012-2017 років.

Верховний Суд не бере до уваги посилання заявника на те, що

ОСОБА_1 не доведено факт передачі коштів ОСОБА_2 , оскільки суд апеляційної інстанції вірно вказав, що законодавством не встановлена імперативна норма щодо обов`язкової видачі позичальником розписки (або іншого документу) про отримання грошових коштів, а лише передбачена така можливість на вибір позичальника.

Також апеляційний суд врахував, що на забезпечення виконання основного зобов`язання сторони укладали протягом 2012 - 2017 років договори застави.

Так, між сторонами були укладені: договір застави від 15 червня 2012 року, додаткова угода до договору застави від 15 червня 2012 року, договір застави товарів в обороті від 25 березня 2015 року, договір застави майбутнього урожаю від 27 квітня 2017 року та 11 вересня 2017 року, додаткова угода до договору застави майбутнього урожаю від 27 квітня 2017 року.

У вищевказаних договорах зазначено, що вони укладені на забезпечення зобов`язань безпосередньо за договором позики від 01 березня 2012 року. При цьому у кожному з договорів забезпечення зобов`язання визначені суми наданої позики та терміни їх повернення такі ж як у самому договорі позики.

Таким чином, суд апеляційної інстанцій дійшов обґрунтованого висновку про те, що між сторонами було укладено договір позики, що позикодавець передав позичальнику обумовлену договором суму позики, а відповідач не підтвердив повне виконання своїх зобов`язань за цим договором

з повернення такої суми, а отже, суд першої інстанції правомірно стягнув заявлену позивачем суму боргу в розмірі 14 000,00 доларів США

у гривневому еквіваленті за курсом Національного банку України станом на момент звернення з позовом у розмірі 366 676,80 грн.

Суд апеляційної інстанції, у постанові від 29 жовтня 2020 року, вказав, що ОСОБА_2 у судове засідання не з`явився вшосте. Оскільки обидві сторони надали свої пояснення з приводу апеляційної скарги, врахувавши необхідність дотримання розумних строків розгляду справи, колегія суддів розглянула апеляційну скаргу без участі відповідача.

У силу положень статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Верховний Суд погоджується з висновком апеляційного суду, що для дотримання розумних строків розгляду справи, з врахуванням надання сторонами пояснень, можливо було провести розгляд справи за відсутності ОСОБА_2 .

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 23 жовтня

2019 року у справі № 723/304/16-ц (провадження № 14-360цс19) дійшла до висновку, що згідно з частиною першою статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду апеляційної інстанцій, Верховний Суд виходить з того, що судом апеляційної інстанції в оскаржуваній постанові заявнику було надано вмотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах,

а доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду апеляційної інстанції. З огляду на вищевикладене доводи касаційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про порушення судом апеляційної інстанції норм права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

У силу вимог статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу.

Таким чином, розглянувши справу в межах доводів касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої та апеляційної інстанцій повно та всебічно дослідили наявні у справі докази, надали їм належну оцінку, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції - без змін.

Оскільки ухвалою суду касаційної інстанції від 12 листопада 2020 року зупинено виконання оскаржуваних судових рішень до закінчення їх перегляду в касаційному порядку, а колегія суддів дійшла висновку про те, що відсутні підстави для скасування судових рішень, тому виконання рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 30 січня

2020 року та постанови Черкаського апеляційного суду від 29 жовтня

2020 року підлягає поновленню.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 30 січня

2020 року та постанову Черкаського апеляційного суду від 29 жовтня

2020 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 30 січня 2020 року та постанови Черкаського апеляційного суду від 29 жовтня 2020 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Г. В. Коломієць Б. І. Гулько Д. Д. Луспеник