Номер провадження: 22-ц/813/7162/21
Номер справи місцевого суду: 509/4498/17
Головуючий у першій інстанції Гандзій Д. М.
Доповідач Таварткіладзе О. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.10.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Таварткіладзе О.М.,

суддів: Князюка О.В., Погорєлової С.О.,

за участю секретаря судового засідання: Тищенко М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 10 лютого 2021 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя,

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2017 року ОСОБА_3 звернулась до Овідіопольського районного суду Одеської області з позовом до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя, обґрунтовуючи це тим, що позивач та відповідач з 14 листопада 2009 року по 21 жовтня 2017 року перебували у зареєстрованому шлюбі. Дітей від шлюбу сторони не мають. В період шлюбу у жовтні 2011 року сторони придбали за спільні кошти нерухоме майно у вигляді земельної ділянки та садового будинку з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , АДРЕСА_2 . Вказуючи, що зазначене нерухоме майно являється об`єктом спільної сумісної власності подружжя та сторони не домовились про порядок поділу цього майна, позивач просила суд визнати за нею право власності на 1/2 вказаного нерухомого майна.

Заочним рішенням Овідіопольського райсуду Одеської області від 02 лютого 2018 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено (а. с. 53 т. 1).

03 лютого 2018 року позивач ОСОБА_3 змінила прізвище на « ОСОБА_4 », що підтверджується свідоцтвом про зміну імені серії НОМЕР_1 від 03.02.2018 року (а. с. 84 т. 1).

Ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської області від 26 червня 2018 року задоволено заяву представника відповідача ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення суду, заочне рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 02 лютого 2018 року скасовано та справу передано до канцелярії суду для подальшого автоматизованого розподілу (а. с. 88 т. 1).

Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 10 лютого 2021 року позов ОСОБА_2 задоволено. Визнано за ОСОБА_2 право власності: на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,0600 га, у тому числі за угіддями: рілля 0,044 га; 0,016 га забудовані землі, кадастровий номер :02:002:0086 з цільовим призначенням: для ведення садівництва, категорія земель: землі сільськогосподарського призначення та яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , ділянка № НОМЕР_2 та на 1/2 частину садового будинку з господарчими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_3 . Стягнуто з відповідача на користь позивача судові витрати по сплаті судового збору.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 10 лютого 2021 року та ухвалити нове рішення, яким у задоволені позову відмовити, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.

Будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду справи на 14-00 годину 19.10.2021 року, ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, подавши 19.10.2021 року до канцелярії Одеського апеляційного суду заяву про відкладення розгляду справи, додавши копію листа ПП «ІЛ-Транс-Ко» за № 1 від 19.10.2021 року про знаходження ОСОБА_1 у відрядженні з 19.10.2021 року до 19.11.2021 року.

Присутній в судовому засідання представник ОСОБА_2 адвокат Губський А.В. проти відкладення судового засідання заперечував, звернувши увагу, що лист ПП «ІЛ-Транс-Ко» не є належним доказом перебування відповідача у відрядженні з 19.10.2021 року, оскільки не містить відомостей кому цей лист адресований, не містить відомостей про місце відрядження ОСОБА_1 , який до того ж не додав документального підтвердження перебування у трудових відносинах з ПП «ІЛ-Транс-Ко». Крім того, як вбачається з заяви про відкладення розгляду справи, дана заява подана до канцелярії Одеського апеляційного суду ОСОБА_1 особисто 19.10.2021 року дати коли він гіпотетично вже мав перебувати у відрядженні. При цьому наказу про відрядження з листком вибуття-прибуття, ОСОБА_1 до заяви не додано. Також ОСОБА_1 не зазначив про неможливість прибуття в судове засідання своїх представників, які представляли його в суді першої інстанції.

Представник ОСОБА_2 адвокат Губський А.В. також звернув увагу на розумність строку розгляду справи зважаючи на те, що апеляційне провадження було відкрито 22.03.2021 року.

Колегія суддів дослідивши подану ОСОБА_1 заяву про відкладення розгляду справу, лист ПП «ІЛ-Транс-Ко» за № 1 від 19.10.2021 року, матеріали справи та врахувавши пояснення представника ОСОБА_2 адвоката Губського А.В. звертає увагу, що ОСОБА_1 документально не підтверджено перебування в трудових відносинах з ПП «ІЛ-Транс-Ко», не надано наказу про відрядження з вказівкою пункту призначення відрядження та відміткою про дату вибуття у відрядження. Також колегія суддів враховує, що заява про відкладення подана до канцелярії Одеського апеляційного суду безпосередньо самим ініціатором подачі заяви 19.10.2021 року, тобто в день, коли він мав бути у відрядженні.

Крім того, судова колегія враховує розумність строку розгляду справи, яка перебуває на розгляді в судах з листопада 2017 року, а в апеляційному суді з березня 2021 року.

Відповідно до ч.2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Враховуючи наведене та беручи до уваги розумні строки розгляду справи у колегії суддів відсутні достатні підстави для відкладення розгляду справи в апеляційному порядку.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обгрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права, з дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції усім зазначеним вимогам відповідає.

Задовольняючи позов, визнаючи за ОСОБА_2 право власності: на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,0600 га, у тому числі за угіддями: рілля 0,044 га; 0,016 га забудовані землі, кадастровий номер :02:002:0086 з цільовим призначенням: для ведення садівництва, категорія земель: землі сільськогосподарського призначення та яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , ділянка № НОМЕР_2 та на 1/2 частину садового будинку з господарчими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_3 , суд першої інстанції виходив з доведеності та обґрунтованості заявлених вимог.

Такі висновки суду першої інстанції відповідають встановленим у справі обставинам, засновані на законодавстві та є вірними.

З матеріалів справи вбачається та судом встановлено, що:

-14.11.2009 року між позивачкою та відповідачем був офіційно укладений шлюб, зареєстрований у Відділі реєстрації актів цивільного стану Іллічівського міського управління юстиції Одеської області (актовий запис № 600), що підтверджується копією свідоцтва про шлюбу серії НОМЕР_3 від 14.11.2009 року, який в подальшому, 21.10.2017 року був розірваний, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_4 , виданим Біляївським МВДРАЦС ГТУЮ в Одеській області від 21.10.2017 року (актовий запис № 64) (а .с. 15,16);

- в період шлюбу, 12.10.2011 року, подружжям ОСОБА_5 , за нотаріально посвідченими договорами купівлі-продажу (реєстр. №№ 3862,3863) було придбано нерухоме майно у виді земельної ділянки, площею 0,0600 га, у тому числі за угіддями: рілля 0,044 га; 0,016 га забудовані землі, кадастровий номер :02:002:0086 з цільовим призначенням для ведення садівництва, категорія земель: землі сільськогосподарського призначення, яка розташована за адресою : АДРЕСА_1 , ділянка № НОМЕР_2 та садовий будинок з господарчими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_3 , які були нотаріально оформлені на ім`я відповідача, що підтверджується копіями нотаріально посвідчених договорів купівлі-продажу та не заперечувалось представниками сторін (т. 1 а. с. 17-23);

- 03.02.2018 року ОСОБА_3 змінила прізвище на « ОСОБА_4 », що підтверджується свідоцтвом про зміну імені серії НОМЕР_1 від 03.02.2018 року (а.с. 84).

Колегія суддів виходить з наступного.

Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Аналогічне положення містить і стаття 368 ЦК України.

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України).

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції покладається на того з подружжя, який спростовує.

Встановивши, що майно придбано під час спільного проживання сторін у зареєстрованому шлюбі, суд першої інстанції набув вірного висновку, що спірне майно належить сторонам на праві спільної сумісної власності і частки сторін у цьому спільному майні є рівними.

Заперечення відповідача, що дане майно придбано за грошові кошти, які він позичив в іншої особи і виплачував одноособово, висновок райсуду не спростовують, оскільки майно придбано в інтересах сім`ї і зі змісту договорів купівлі-продажу садового будинку і земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_3 , вбачається, що договори укладені за письмовою згодою дружини покупця ОСОБА_1 ОСОБА_3 .

Крім того, суд першої інстанції обґрунтовано звернув увагу на судові рішення, якими встановлено, що спірне майно належить сторонам на праві спільної сумісної власності.

Так, постановою апеляційного суду Одеської області від 14.11.2018 року, яка набрала законної сили з дня її прийняття і ніким не була оскаржена, було задоволено апеляційну скаргу позивачки ОСОБА_3 та скасовано ухвалу Овідіопольського райсуду Одеської області від 12.12.2017 року, якою була визнана мирова угода, укладена між ОСОБА_6 та ОСОБА_1 від 12.12.2017 року, за умовами якої, за ОСОБА_6 було визнано право власності на нерухоме майно у виді земельної ділянки, площею 0,0600 га, кадастровий номер :02:002:0086, цільове призначення: для ведення садівництва за адресою : АДРЕСА_1 , ділянка № НОМЕР_2 та садового будинку з господарчими будівлями та спорудами, що розташовані за адресою: АДРЕСА_3 , прийнято відмову від позовних вимог представника ОСОБА_6 до ОСОБА_1 про стягнення боргу у розмірі 1018000 грн. та провадження по справі закрито, з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції ( т.1 а. с. 126-127, 153-154).

Ухвалою Овідіопольського райсуду Одеської області від 03.03.2020 року, яка набрала законної сили 19.03.2020 року було задоволено клопотання позивача ОСОБА_6 про закриття провадження по справі та провадження по справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_1 та ОСОБА_7 про стягнення заборгованості за договором позики та визнання права власності на земельну ділянку та житловий будинок закрито (т.1 а. с. 196).

Доводи апеляційної скарги, що спірне майно є приватною власністю відповідача, фактично повторюють доводи, якими відповідач спростовував в суді першої інстанції презумпцію спільності права власності подружжя на майно набуте ними в період шлюбу, яким судом було надано обґрунтовану оцінку.

Доводи апеляційної скарги, що суд вирішуючи заявлений позивачем позов про поділ майна подружжя вийшов за межі заявлених позовних вимог і визнав за позивачем право власності, про що вимог заявлено не було, є неспроможними, оскільки зі змісту резолютивної частини позову ОСОБА_7 вбачається, що нею заявлені вимоги про визнання в порядку поділу майна подружжя права власності на 1/2 частину садового будинку та земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_3 .

Доводи апеляційної скарги висновок районного суду не спростовують і зведені лише до незгоди з висновком райсуду без наведення будь-яких обставин, які б ставили під сумнів набутий судом висновок або свідчили б про невірну оцінку судом доказів, які надані сторонами та невірне застосування законодавства, яке регулює спірні правовідносини.

У Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, серед іншого (пункти 32-41), звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; для цього потрібно логічно структурувати рішення і викласти його в чіткому стилі, доступному для кожного; судові рішення повинні, у принципі, бути обґрунтованим; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на аргументи сторін та доречні доводи, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Зазначений Висновок також звертає увагу на те, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Так, у справі «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89) ЄСПЛ наголосив на тому, що згідно статті 6 Конвенції рішення судів достатнім чином містять мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland», заява № 49684/99; від 27 вересня 2001 р., пункт 30). Разом з тим, у рішенні звертається увага, що статтю 6 параграф 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунт овувати рішення, може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи (рішення у справі «Ruiz Torija v. Spain», заява серія A № 303-A; від 9 грудня 1994 р.; пункт 29).

Враховуючи вищевикладене, судова колегія вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи, які є підставою для скасування рішення, не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують, внаслідок чого апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 383 ЦПК України, Одеський апеляційний суд -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 10 лютого 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено: 29.10.2021 року.

Головуючий О.М. Таварткіладзе

Судді: О.В. Князюк

С.О. Погорєлова