ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 607/3269/21Головуючий у 1-й інстанції Дзюбич В.Л.
Провадження № 22-ц/817/835/21 Доповідач - Шевчук Г.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 листопада 2021 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

Головуючої - Шевчук Г.М.

Суддів - Парандюк Т. С., Хома М. В.,

за участі секретаря - Сович Н.А.

та сторін - представника АТ КБ "Приват Банк" - Панькова О.П., представника позивачки ОСОБА_1 - адвоката Фльорківа О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу №607/3269/21 за апеляційною скаргою акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 24 травня 2021 року, ухваленого суддею Дзюбичем В.Л., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Тернопільського міського відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) з участю третьої особи акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» про визнання права власності на 1/2 частку будівлі гаража та зняття арешту, який накладений на будівлю гаража, -

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2021 року позивачка ОСОБА_1 в інтересах якої діє адвокат Фльорків О.В. звернулася в суд з позовом до відповідачів ОСОБА_2 , Тернопільського міського відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) з участю третьої особи акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» про визнання права власності на 1/2 частку будівлі гаража та зняття арешту, який накладено будівлю гаража.

В обґрунтування заявлених вимог вказує на те, що 10 вересня 1988 року між ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 укладено шлюб який на день звернення до суду із позовом не розірвано. За час перебування в шлюбі ними було набуто за рахунок спільних коштів та спільними зусилями майно, зокрема будівлю, гараж НОМЕР_1 , який знаходиться за адресою: Тернопільська область, м.Тернопіль, гаражний кооператив «Текстильник», загальною площею 41,1 кв.м. Таким чином, враховуючи презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу зазначений гараж є об`єктом спільної сумісної власності та належить позивачу та відповідачу ОСОБА_2 на праві спільної сумісної власності та в рівних частках. Проте, як стало відомо позивачу, постановою старшого державного виконавця Тернопільського міського відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) Перешлюги Н.Р. про опис та арешт майна (коштів) боржника від 11 лютого 2021 року постановленої в рамках ВП № 60896465 відкритого на підставі наказу № 921/426/19 виданого Господарським судом Тернопільської області 27 вересня 2019 року про солідарне стягнення з товариства з обмеженою відповідальністю «ЗАХІДСИР» та ОСОБА_2 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «Приват Банк» 221 268,31 грн. заборгованості за кредитом та 3 319,02 грн., описано та накладено арешт на спірне майно - гараж № НОМЕР_1 в ГК «Текстильник» загальною площею 41,1 м.кв., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та належить боржнику ОСОБА_2 .. Відповідального зберігача описаного майна призначено ОСОБА_3 . При цьому, жодних зобов`язань у виконавчому провадженні ВП № 60896465, в котрому державним виконавцем описано та накладено арешт на належний позивачу та ОСОБА_2 на праві спільної сумісної власності гараж, у позивача не має, як і будь-яких зобов`язань перед стягувачем у даному виконавчому провадженні. В ході здійснення останнього державним виконавцем перед вирішенням питання про звернення стягнення на майно боржника не було з`ясовано сімейний стан боржника ОСОБА_2 , чи набуте майно у період шлюбу та чи мають інші особи речові права відносно спірного майна. Таким чином, накладений державним виконавцем арешт і належний позивачу та ОСОБА_2 на праві спільної сумісної власності гараж порушує права позивача, як співвласника даного арештованого майна, та не дає їй змоги повноцінно користуватися та розпоряджатися своїми правами відносно спірного майна. З огляду на викладене, просить захистити її порушені права шляхом визнання за нею право власності на 1/2 частку будівлі гаража НОМЕР_1 , який знаходиться за адресою: Тернопільська область, м. Тернопіль, гаражний кооператив Текстильник, загальною площею 41,1 кв.м. та скасування арешту накладеного державним виконавцем Тернопільського міського відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) у виконавчому провадженні ВП № 60896465 на будівлю гараж 625, який знаходиться за адресою: Тернопільська область, м. Тернопіль, гаражний кооператив Текстильник, загальною площею 41,1 кв.м.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 24 травня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_1 право приватної власності на 1/2 частку будівлі гаража АДРЕСА_2 , гаражний кооператив Текстильник, загальною площею 41,1 кв.м., в порядку поділу спільного майна подружжя.

Скасовано арешт, накладений державним виконавцем Тернопільського міського відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) у виконавчому провадженні № 60896465 на 1/2 частку будівлі гаража АДРЕСА_2 , загальною площею 41,1 кв.м., яка належить на праві приватної власності ОСОБА_1 .

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Тернопільського міського відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) в користь ОСОБА_1 1816 (одна тисяча вісімсот шістнадцять) гривень сплаченого позивачем судового збору.

В апеляційній скарзі представник АТ КБ Приват Банк - Крилова О.Л. просить скасувати рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 24.05.2021 р.в частині задоволення позовних вимог по справі №607/3269/21 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 .. Тернопільського міського відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ), третя особа: акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог. Вважає рішення суду першої інстанції незаконним, таким, що прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, також висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на те, що по справі № 921/426/19 Господарським судом Тернопільської області 27 вересня 2019 року видано наказ про солідарне стягнення з товариства з обмеженою відповідальністю ЗАХІДСИР та ОСОБА_6 на користь Акціонерного товариства комерційний банк Приват Банк 221 268.31 грн. заборгованості за кредитом та 3 319.02 грн. Цей наказ суду було видано з підстав винесення рішення про солідарне стягнення з ТОВ "ЗАХІДСИР" та ОСОБА_2 .

Вказує, що 24.07.2017 року товариства з обмеженою відповідальністю "ЗАХІДСИР" через систему інтернет-клієнт-банкінгу було підписано із використанням електронного цифрового підпису Анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання послуг "КУБ". Відповідно до цієї заяви позичальник приєднався до розділу 3.2.8. Умов та правил надання банківських послуг (далі - Умови), які розміщені на офіційному веб-сайті AT КБ "Приват Банк" http//ргіvatbank.ua.

Зазначає, що 24.07.2017 року між AT КБ "Приват Банк" та ОСОБА_2 було укладено договір поруки № POR731. предметом якого є надання поруки ОСОБА_2 за виконання зобов`язань ТОВ"ЗАХІДСИР", які випливають з Договору (п. 1.1. Договору поруки).

Вказує, що позивач по справі дала свою згоду на укладання вищевказаного договору поруки шляхом підписання 24.07.2017р. Згоди співвласника.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Фльорків О.В. просить апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційного банку «Приват Банк» залишити без задоволення, рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 24 травня 2021 року залишити без змін. Вважає, рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, ухваленим судом відповідно до норм матеріального права, котрі підлягали застосуванню, та із дотриманням норм процесуального права, у відповідності до завдань цивільного судочинства та на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, підтверджених дослідженими в судовому засіданні доказами, а апеляційну скаргу вважає безпідставною, необґрунтованою і такою, що не підлягає до задоволення.

В обґрунтування доводів відзиву посилається на те, що жодних зобов`язань у виконавчому провадженні ВП № 60896465, в котрому державним виконавцем описано та накладено арешт на належний позивачці із ОСОБА_2 на праві спільної сумісної власності гараж, у позивачки не має, та позивачка не має будь-яких зобов`язань перед стягувачем у даному виконавчому провадженні та за будь-якими іншими виконавчими провадженнями чи виконавчими документами чи судовими рішеннями.

Зазначає, що, ні позивачка, ні боржник ОСОБА_2 не є зобов`язаними особами (позичальниками) за основним зобов`язанням, а саме за кредитним договором, укладеним між «ПРИВАТБАНК» та TOB «ЗАХІДСИР», та такий кредитний договір будь-ким із подружжя не укладався і кошти за таким кредитним договором будь-ким із подружжя не отримувалися і на потреби сім`ї не використовувалися, а тому, враховуючи положення ст. 73 CK України статей 80,91,92,96,553,554,1054 ЦК України, солідарного обов`язку з повернення кредитних коштів, отриманих юридичною особою - TOB «ЗАХІДСИР» за кредитним договором у подружжя не виникало.

Вказує, що обставина надання позивачкою згоди ОСОБА_7 на укладення договору поруки, на яку посилається апелянт у апеляційній скарзі, не впливає на характер спірних правовідносин, та не свідчить про наявність у подружжя солідарного обов`язку з повернення кредитних коштів, отриманих юридичною особою - ТОВ «ЗАХІДСИР» за кредитним договором.

Зазначає, що наданням позивачкою своєї згоди на укладення договору поруки АТ КБ «ПРИВАТБАНК» не обґрунтовувало власні заперечення проти позову у суді першої інстанції та доказів надання позивачкою такої згоди до суду першої інстанції не подавало, і будь-яких доказів неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього, апелянтом до апеляційної скарги не додано та про такі докази у апеляційній скарзі не зазначено, з огляду на що, в силу вимог ч. З ст. 367 ЦПК України, такі докази надання Позивачем своєї згоди на укладення договору поруки не повинні прийматися апеляційним судом.

В судовому засіданні представник АТ КБ Приват Банк - Паньков О.П. підтримав апеляційну скаргу, посилаючись на викладені у ній доводи, рішення суду просить скасувати.

Представник позивачки ОСОБА_1 - ОСОБА_8 заперечив апеляційну скаргу, рішення суду вважає законним.

Інші сторони в судове засідання не з`явилися, будучи належним чином повідомленими про день та час слухання справи.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 10 вересня 1988 року зареєстрували шлюб у відділі РАГСу Тернопільського міського виконавчого комітету, про що зроблено актовий запис №1268 та підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії НОМЕР_2 видане 10 вересня 1988 року, який станом на день розгляду справи не розірвано.

Свідоцтвом на право власності серії НОМЕР_3 видане 27 липня 2013 року засвідчується, що будівля, гараж НОМЕР_1 , який знаходиться за адресою: Тернопільська область, м. Тернопіль, гаражний кооператив «Текстильник», загальною площею 41,1 кв.м. належить ОСОБА_2

23 липня 2013 року у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за ОСОБА_2 зареєстровано право власності на будівлю, гараж НОМЕР_1 , який знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , гаражний кооператив Текстильник, загальною площею 41,1 кв.м.

25 червня 2013 року на замовлення ОСОБА_2 ТзОВ «Міське бюро технічної інвентаризації» виготовлено технічний паспорт на гараж НОМЕР_1 , який знаходиться за адресою: 625, який знаходиться за адресою: Тернопільська область, м. Тернопіль, гаражний кооператив Текстильник.

Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ч.ч. 1, 2ст. 60 СК України, майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частинами 1, 2ст. 70 СК Україн ивстановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку.

Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Суд першої інстанції вірно прийшов до висновку, що спірний гараж є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, оскільки придбаний відповідачем під час перебування у шлюбі з позивачем та в порядку поділу майна вірно визнав за позивачкою право власності на 1/2 частку будівлі гаража.

Задовольняючи частково позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що під час розгляду даної справи судом не встановлено факту звернення державного виконавця до суду з поданням про визначення частки боржника у спірному майні, що сторонами не спростовано.

Згідно з ч. 1 ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» (надалі - Закон) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

У відповідності до ч. 1 ст. 48 Закону звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації.

Відповідно до ст. 2 Закону виконавче провадження здійснюється з дотриманням засад верховенства права, законності, диспозитивності, справедливості, неупередженості, об`єктивності, розумності строків виконавчого провадження, забезпечення права оскарження рішень, дій чи бездіяльності державних виконавців, приватних виконавців.

Виходячи із системного аналізу зазначених норм права, державний чи приватний виконавець перед вирішенням питання про звернення стягнення на майно боржника повинен з`ясовувати питання, чи не володіє він даним майном спільно з іншими особами та чи мають право на користування даним майном інші особи, після чого вирішувати питання про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами.

Відповідно до статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Спільна власність є різновидом права власності, що ускладнена множинністю суб`єктів. Крім того, специфіка правовідносин спільної власності полягає в єдності об`єкта права власності відносно зазначеної множинності суб`єктів такого права.

Відповідно до статті 177 ЦК України частка у праві спільної власності є об`єктом цивільних прав. Так, частиною 1 статті 356 ЦК України передбачено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

З урахуванням наведеного, правовий режим спільної власності може передбачати визначення часток кожного із співвласників у праві спільної власності (спільна часткова) або відсутність такого визначення у праві спільної власності (спільна сумісна). Згідно з наведеним критерієм спільна власність поділяється на спільну часткову і спільну сумісну.

Розмір часток у праві спільної часткової власності вважається рівним. При цьому, якщо розмір часток у праві спільної часткової власності не встановлений за домовленістю співвласників або законом, він визначається з урахуванням вкладу кожного з співвласників у придбання (виготовлення, спорудження) майна.

За змістом статті 361 ЦК України співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності.

Відповідно до положень частини другої статі 366 ЦК України кредитор має право вимагати продажу боржником своєї частки у праві спільної часткової власності з направленням суми виторгу на погашення боргу. У разі відмови боржника від продажу своєї частки у праві спільної часткової власності або відмови інших співвласників від придбання частки боржника кредитор має право вимагати продажу цієї частки з публічних торгів або переведення на нього прав та обов`язків співвласника-боржника, з проведенням відповідного перерахунку.

Правовий аналіз положень статей дає підстави для висновку, що частка у праві спільної часткової власності є самостійним об`єктом цивільних прав та на неї кредитором може бути звернуто стягнення у рахунок погашення боргу шляхом вимоги продажу цієї частки з публічних торгів.

Велика Палата Верховного Суду вважає, що поняття «визначення частки» і «виділення частки в натурі» є різними за своїм змістом правовими поняттями, а частиною шостою статті 48 Закону України «Про виконавче провадження» передбачена лише необхідність визначення частки боржника у спільному майні, якщо така частка не визначена.

Таким чином, частка у праві спільної часткової власності є самостійним об`єктом цивільних прав, яка може бути об`єктом продажу з публічних (електронних) торгів, передачі стягувачу в рахунок погашення боргу, без її виділу в натурі з об`єкта нерухомого майна; у разі виявлення державним виконавцем майна, яким боржник володіє спільно з іншими особами, і частка боржника у якому не визначена, для звернення стягнення на частку боржника державний виконавець звертається до суду з поданням про визначення частки боржника у такому майні.

Враховуючи наведене суд першої інстанції вірно прийшов до висновку про скасування арешту накладеного саме на 1/2 частину спірної будівлі, гаражу загальною площею 41,1 кв.м., яка належить на праві приватної власності відповідачу.

Доводи апеляційної скарги про те, що 24.07.2017 року між AT КБ "Приват Банк" та ОСОБА_2 було укладено договір поруки № POR731, предметом якого є надання поруки ОСОБА_2 за виконання зобов`язань ТОВ "ЗАХІДСИР", які випливають з Договору (п. 1.1. Договору поруки), а позивач по справі дала свою згоду на укладання вищевказаного договору поруки шляхом підписання 24.07.2017р. Згоди співвласника, не заслуговують на увагу апеляційного суду оскільки, наданням позивачем своєї згоди на укладення договору поруки АТ КБ «ПРИВАТБАНК» не обґрунтовувало власні заперечення проти позову у суді першої інстанції та доказів надання позивачем такої згоди до суду першої інстанції не подавало, і будь-яких доказів неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього, апелянтом до апеляційної скарги не додано та про такі докази у апеляційній скарзі не зазначено, з огляду на що, в силу вимог ч. З ст. 367 ЦПК України, такі докази надання позивачем своєї згоди на укладення договору поруки не приймаються апеляційним судом.

Також апеляційний суд не може взяти до уваги доводи апеляційної скарги про те, що по справі № 921/426/19 Господарським судом Тернопільської області 27 вересня 2019 року видано наказ про солідарне стягнення з товариства з обмеженою відповідальністю ЗАХІДСИР та ОСОБА_6 на користь Акціонерного товариства комерційний банк Приват Банк 221 268.31 грн. заборгованості за кредитом та 3 319.02 грн., оскільки ні позивачка, ні боржник ОСОБА_2 не є зобов`язаними особами (позичальниками) за основним зобов`язанням, а саме за кредитним договором, укладеним між «ПРИВАТБАНК» та TOB «ЗАХІДСИР», та такий кредитний договір будь-ким із подружжя не укладався і кошти за таким кредитним договором будь-ким із подружжя не отримувалися і на потреби сім`ї не використовувалися.

Обставин, за яких відповідно до статті 376 ЦПК України оскаржене судове рішення підлягає обов`язковому скасуванню, апеляційним судом не встановлено.

Враховуючи наведене, апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін.

Питання про судові витрати слід вирішити відповідно до вимог ч.6 ст.141 ЦПК України, поклавши їх на АТ КБ Приват Банк у розмірі сплаченого ним судового збору в суді апеляційної інстанції.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» залишити без задоволення.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 24 травня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 05 листопада 2021 року.

Головуюча: Шевчук Г.М.

Судді: Парандюк Т.С.

Хома М.В.