Справа№938/204/21
Провадження № 2/938/115/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 жовтня 2021 року селище Верховина

Верховинський районний суд Івано-Франківської області

в складі:

головуючого судді Джуса Р.В.,

за участю:

секретаря судового засідання Фурманюк В.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження цивільну справу

за позовом: ОСОБА_1 ,

до відповідача: ОСОБА_2 ,

про виселення відповідача із житлового будинку АДРЕСА_1 , у зв`язку із систематичним порушенням відповідачем правил співжиття, що роблять неможливим проживання із ним в одному будинку, без надання іншого житла.

з участю:

від позивача: ОСОБА_1 , представника - ОСОБА_3 ;

від відповідача: не з`явився,

Обставини справи.

ОСОБА_1 звернулася до Верховинського районного суду із позовом до відповідача ОСОБА_2 в якому просила визнати відповідача таким, що втратив право на користування житловим будинком АДРЕСА_1 та виселити його з вказаного житла.

Ухвалою суду від 15.04.2021 відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено розгляд справи на 13.05.2021 зі стадії підготовчого засідання.

Ухвалою суду від 17.06.2021, строк підготовчого провадження у справі було продовжено на 30 днів.

В подальшому підготовчі засідання неодноразово відкладались за клопотанням учасників справи для надання їм можливості врегулювати спір мирним шляхом, оскільки відповідач висловлював позицію про те, що він виселиться в добровільному порядку. Також засідання відкладались у зв`язки із неявкою того чи іншого учасника справи та за їх клопотаннями.

В підготовчому засіданні 13.09.2021 позивачем було подано заяву про уточнення предмета позову, в якій позивачем викладено в новій редакції прохальну частину позовної заяви. Зокрема, позивач просить суд висилити відповідача із житлового будинку АДРЕСА_1 у зв`язку із систематичним порушенням відповідачем правил співжиття, що роблять неможливим проживання із ним в одному будинку, без надання іншого житла.

За результатами розгляду вказаної заяви, суд встановив, що така за своїм змістом є заявою про уточнення позовних вимог та про зміну підстав позову, оскільки позивачем фактично було уточнено позовні вимоги шляхом виключення із прохальної частини позовної заяви вимоги про визнання відповідача таким, що втратив право на користування житловим будинком та при цьому залишено вимогу про виселення відповідача з житлового будинку. Також позивачем було змінено правову підставу позову, зокрема в якості підстав позову позивачем зазначено про порушення відповідачем правил співжиття, що роблять неможливим проживання із ним в одному будинку, що визначені ст.116 ЖК України, в той час, як у позовній заяві підставою позову було припинення шлюбних відносин між сторонами, відсутність будь-яких стосунків, та не ведення спільного господарства.

Ухвалою суду від 13.09.2021 вказану заяву позивача про уточнення позовних вимог та зміну підстав позову, було прийнято до розгляду та відкладено підготовче засідання на 27.09.2021 для надання відповідачу можливості підготувати та подати відзив на позовну заяву із врахуванням заяви позивача про уточнення позовних вимог та зміну підстав позову.

Ухвалою від 27.09.2021 суд закрив підготовче провадження у справі та призначив розгляд справи по суті в судовому засіданні на 13.10.2021.

Після підготовчого засідання, яке відбулось 27.09.2021, відповідач подав через канцелярію суду заяву в якій визнав позовні вимоги та не заперечив проти задоволення позову. Просив суд розглядати справу у його відсутності.

В судове засідання 13.10.2021 з`явився позивач. Відповідач в судове засідання не з`явився.

Враховуючи, що це перша неявка відповідача в судове засідання під час розгляду справи по суті, з метою безпосереднього заслуховування судом пояснень відповідача щодо визнання позову, розгляд справи було відкладено на 26.10.2021.

В судове засідання 26.10.2021 з`явився позивач та його представник. Відповідач в судове засідання повторно не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся у встановленому законом порядку.

Відповідно до ч.4 ст. 223 ЦПК України законодавцем визначено, що у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).

Оскільки відповідач будучи належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи в судове засідання не з`явився, подав заяву про розгляд справи за його відсутності, суд вважає за можливе розглянути справу без участі відповідача за наявними в справі матеріалами.

В судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Правова позиція позивача.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач посилається на те, вона є власником житлового будинку АДРЕСА_1 .

Будинок належить їй на підставі Договору дарування житлового будинку від 28.11.2018 року за реєстровим № 1628, зареєстрованого державним нотаріусом Верховинської районної державної нотаріальної контори, Павлюк 1.1. Право власності зареєстроване за нею в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 28.11.2018 року за № 29159555, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 208.

В даному будинку також зареєстрований та проживає ОСОБА_2 який є її колишнім чоловіком, шлюб із яким був розірваний відповідно до рішення Верховинського районного суду Івано-Франківської області від 15 серпня 2019 року, яке набрало законної сили 15.09.2019 року.

Однак, подальше спільне проживання із відповідачем ОСОБА_2 в одному будинку, позивач вважає неможливим, оскільки останній систематично порушує правила співжиття що проявляється у вчиненні відповідачем відносно неї домашнього насильства, за що його неодноразово притягували до адміністративної відповідальності. Вважає, що така агресивна поведінка відповідача також негативно впливає і на стан її неповнолітньої дитини.

В судовому засіданні позивач та представник позивача підтримали позовні вимоги в повному обсязі. Позивач додатково звернула увагу на те, що в будинку із нею та відповідачем також проживає їх син ОСОБА_4 , 2020 року народження. Однак відповідач не є біологічним батьком ОСОБА_4 . Син народився ІНФОРМАЦІЯ_1 тобто через сім місяців після розірвання шлюбу, а відтак відповідач був записаний батьком.

Представником позивача також звернено увагу на те, що житлова площа будинку АДРЕСА_1 , становить 28.7 кв.м, та складається із двох кімнат. Тому позивач та відповідач проживаючи разом постійно пересікаються, що зважаючи на постійну агресивну поведінку відповідача щодо позивача, робить неможливим проживання позивача у власному будинку разом із відповідачем.

Правова позиція відповідача.

Відповідач не скористався своїм правом, відзиву не позов не подав. Разом з тим подав письмову заяву в якій позовні вимоги визнав та зазначив, що наслідки визнання позову йому зрозумілі. Просив розглядати справу без його участі.

Фактичні обставини встановлені судом.

Судом встановлено, ОСОБА_1 є власником житлового будинку АДРЕСА_1 .

Будинок належить їй на підставі Договору дарування житлового будинку від 28.11.2018 року за реєстровим № 1628, зареєстрованого державним нотаріусом Верховинської районної державної нотаріальної контори, ОСОБА_5 (а.с. 9).

Право власності зареєстроване за нею в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 28.11.2018 року за № 29159555, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 208, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с.10).

Відповідно до довідки виданої виконавчим комітетом Зеленської сільської ради від 28.01.2021 №17/2021, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 зареєстрована в будинку АДРЕСА_1 , та до складу її сім`ї входить син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Також у вказаному господарстві ОСОБА_1 зареєстрований її колишній чоловік ОСОБА_2 , який, як встановлено в судовому засіданні фактично проживає в будинку АДРЕСА_1 .

Шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було розірвано рішенням Верховинського районного суду від 15.08.2019, яке набрало законної сили 17.09.2019.

Відповідно до постанови судді Верховинського районного суду від 31.03.2021 у справі №938/200/21 ОСОБА_2 було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.173-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення, та накладено на нього стягнення у виді штрафу у розмірі десяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 170 (сто сімдесят) гривень 00 коп. (а.с. 59-60).

Згідно вказаної постанови суддею встановлено, що 13.03.2021 року біля 21.15 год. в селі Дземброня за місцем проживання ОСОБА_2 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, вчинив відносно своєї колишньої дружини ОСОБА_1 домашнє насильство в сім`ї, а саме умисні дії психологічного характеру, що полягали у висловлюванні в її сторону нецензурною лайкою та погрозах фізичною розправою, внаслідок чого могла бути завдана шкода психічному здоров`ю потерпілої, чим вчинив правопорушення, передбачене ч.1 ст.173-2 КУпАП.

Як вбачається із постанови, у судовому засіданні ОСОБА_2 вказав, що свою вину визнає, просить його суворо не карати, пояснивши, що дійсно 13.03.2021 року біля 21.00 год. він прийшов додому з роботи на підпитку, де в нього виник конфлікт з колишньою дружиною, в результаті якого він висловлювався в її сторону нецензурною лайкою та погрожував фізичною розправою.

Також відповідно до постанови судді Верховинського районного суду від 20.08.2021 у справі №938/514/21, ОСОБА_2 було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст.173-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення, та накладено на нього стягнення у виді штрафу у розмірі двадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 340 гривень 00 копійок. (а.с.61-62).

Згідно вказаної постанови суддею встановлено, що ОСОБА_2 , повторно протягом року з дня піддання адміністративному стягненню за вчинення порушення, передбаченого ч.1ст.173-2 КУпАП, вчинив домашнє насильство відносно своєї колишньої дружини, а саме 02.07.2021 приблизно о 21 год. 50хв. за місцем свого проживання в с.Дземброня Верховинського району Івано-Франківської області вчинив домашнє насильство відносно своєї співмешканки ОСОБА_1 , а саме дії психологічного характеру, які виразилися в тому, що він ображав її нецензурною лайкою та погрожував фізичною розправою, внаслідок чого могла бути чи була завдана шкода фізичному або психічному здоров`ю потерпілої, чим вчинив правопорушення передбачене ч.2 ст.173-2 КпАП України.

В судовому засіданні, при розгляді справи про адміністративне правопорушення ОСОБА_2 вину у вчиненому визнав в повному обсязі. Пояснив, що дійсно 02.07.2021 прийшов додому на підпитку та між ним та його колишньою дружиною ОСОБА_1 виник конфлікт, в ході якого він штовхнув дружину, а також ображав її нецензурною лайкою.

Позивач ОСОБА_1 вважає, що подальше спільне проживання із відповідачем ОСОБА_2 в одному будинку є неможливим, оскільки останній систематично порушує правила співжиття що проявляється у вчиненні відповідачем відносно неї домашнього насильства, за що його неодноразово притягували до адміністративної відповідальності. Вважає, що така агресивна поведінка відповідача також негативно впливає і на стан її неповнолітньої дитини.

Оцінка суду.

Спірні правовідносини, які виникли між сторонами регулюються ЦК України та ЖК України.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Право користування чужим майном передбачено у статях 401-406 ЦК України.

Відповідно до частини другої статті 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

У статті 116 ЖК України встановлено, що якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Осіб, які підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення за неможливістю спільного проживання, може бути зобов`язано судом замість виселення провести обмін займаного приміщення на інше жиле приміщення, вказане заінтересованою в обміні стороною. Осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Однак, виселення через неможливість спільного проживання може мати місце лише при систематичному порушенні винним правил співжиття.

У п.17 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» №2 від 12 квітня 1985 року надано роз`яснення, що при вирішенні справ про виселення на підставі ст.116 ЖК України осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення).

Крім того, виходячи з офіційного характеру заходів запобігання і громадського впливу, які мають передувати виселенню наймача або членів його сім`ї на підставі ст.116 ЖК без надання іншого жилого приміщення, факт застосування заходів запобігання судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, виконавчими комітетами, іншими уповноваженими органами, а заходів громадського впливу - органами самоорганізації населення (будинкові, вуличні, квартальні комітети, тощо), повинні підтверджуватися письмовими доказами. Неправомірна поведінка правопорушника повинна створювати об`єктивну, а не суб`єктивну неможливість спільного проживання. Тому незначні порушення, а також порушення, що є таким лише на думку окремих осіб у силу їх суб`єктивного сприйняття, продиктованого певним ставленням до правопорушника чи властивостями характеру, не повинні спричиняти виселення. Для виселення за цією підставою необхідно встановити систематичність протиправних дій і безрезультатність застосування до правопорушника заходів попередження і громадського впливу.

Таким чином, законодавством встановлений чіткий порядок для виселення наймачів, членів сім`ї, які проживають разом з власниками житла.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Правова позиція ЄСПЛ відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі крім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року).

Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі "Садов`як проти України" зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене "згідно із законом. Вислів "згідно із законом" не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

У пунктах 40-44 рішення Європейського суду з прав людини (далі- ЄСП) від 02 грудня 2010 року у справі "Кривіцька та Кривіцький проти України" (Заява N 30856/03) зазначено, що згідно з Конвенцією поняття "житло" не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання "житлом", яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі "Прокопович проти Росії" (Prokopovich v. Russia), заява N 58255/00, п. 36, ECHR 2004-XI (витяги).

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2008 р. у справі "МакКенн проти Сполученого Королівства" (McCann v. theUnitedKingdom), заява N 19009/04, п. 50).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року у справі №569/4373/16-ц (провадження № 14-298цс19), переглядаючи справу у порядку відступлення від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 05 листопада 2014 року у справі № 6-158цс14, підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, дійшла висновку, що виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції та є необхідним у демократичному суспільстві.

Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_2 неодноразово вчиняв конфлікти та домашнє насильство відносно своєї колишньої дружини, ОСОБА_1 які виражались у висловлюванні в її сторону нецензурною лайкою та погрозах фізичною розправою, що негативно впливає на неї.

Зокрема як встановлено судом, згідно постанови судді Верховинського районного суду від 31.03.2021 у справі №938/200/21 ОСОБА_2 13.03.2021 року біля 21.15 год. в селі Дземброня за місцем свого проживання вчинив відносно своєї колишньої дружини ОСОБА_1 домашнє насильство в сім`ї, а саме умисні дії психологічного характеру, що полягали у висловлюванні в її сторону нецензурною лайкою та погрозах фізичною розправою, внаслідок чого могла бути завдана шкода психічному здоров`ю потерпілої. За вказане правопорушення на ОСОБА_2 було накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу.

Разом з тим, ОСОБА_2 02.07.2021 повторно вчинив домашнє насильство відносно своєї співмешканки ОСОБА_1 , а саме дії психологічного характеру, які виразилися в тому, що він ображав її нецензурною лайкою та погрожував фізичною розправою, внаслідок чого могла бути чи була завдана шкода фізичному або психічному здоров`ю потерпілої.

Наведене свідчить, що застосовані до ОСОБА_2 заходи впливу виявились безрезультатними, що свідчить про істотну суспільну шкідливість особи.

Крім того, ухвалюючи рішення про виселення відповідача, суд бере до уваги висновки Європейського суду з прав людини, викладені в рішенні від 03.09.2020 у справі «Левчук проти України».

У зазначеній справі позивачка скаржилася на те, що через відмову виселити колишнього чоловіка існувала загроза подальшої віктимізації її та її неповнолітніх дітей, оскільки він систематично допускав домашнє насильство. Такі дії з боку колишнього чоловіка вплинули на психічну та фізичну недоторканність жінки, а тому в цьому сенсі належали до сфери приватного життя в розумінні статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950.

У даному рішенні ЄСПЛ зазначено про те, що там, де особа достовірно стверджує про те, що вона зазнавала неодноразових актів домашнього насильства, якими б незначними поодинокі випадки не були, національні органи влади повинні оцінити ситуацію у всіх аспектах, включно з ризиком повторення подібних інцидентів. Серед іншого, ця оцінка повинна належним чином брати до уваги особливу вразливість жертв, які часто емоційно, фінансово чи іншим чином залежать від своїх кривдників, а також психологічний вплив можливого повторного знущання, залякування та насильства на їхнє повсякденне життя. Якщо встановлено, що на конкретну особу націлені систематичні дії, і за ними ймовірно йтимуть подальші випадки насильства, окрім реагування на конкретні випадки, органам влади може бути запропоновано вжити відповідних заходів загального характеру для боротьби з основною проблемою та запобігання жорстокому поводженню в майбутньому.

На думку суду, позивачем у встановленому законом порядку доведено, систематичність протиправної антигромадської поведінки відповідача ОСОБА_2 щодо неї та застосування відносно нього заходів попередження,оскільки позивач проживаючи у власному житловому будинку разом із відповідачем ОСОБА_2 , протягом тривалого часу зазнавала психологічного та фізичного насильства з його боку, а вжиті заходи офіційного застереження не призвели до припинення такого насилля, що свідчить про те, що ризик насильства в майбутньому не зникне, якщо сторони й надалі будуть проживати в одному приміщенні, а тому суд вважає, що є всі підстави для виселення відповідача у порядку вимог ст.116 ЖК України та що у даному випадку буде переслідувати легітимну мету та враховувати баланс інтересів позивачки.

При прийняття рішення судом враховується, що виселення є найбільш крайнім заходом втручання у права людини, однак може бути необхідним для захисту здоров`я та прав інших. Більше того, у справах про домашнє насильство, права винних не можуть замінювати права потерпілих, зокрема, їх фізичну та психічну цілісність.

Також судом враховано позицію відповідача, який позов визнав та зазначив, що наслідки визнання позову йому зрозумілі.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню.

Судові витрати.

Відповідно до вимог п.1 ч.2 ст.141 ЦПК України судовий збір у разі задоволення позову покладається на відповідача.

Як встановлено з матеріалів позовної заяви, позивачем було сплачено судовий збір у сумі 908,00 грн.

А тому, на підставі ч.1 ст.141 ЦПК України, з відповідача підлягають стягненню на користь позивача 908 (дев`ятсот вісім ) грн. 00 (нуль) коп. судового збору, сплаченого позивачем при поданні позову.

Керуючись ст.ст. 10-13, 49, 76-81, 141, 142, 206, 258, 259, 263-265, 268, 354, 355 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

позов задовольнити повністю.

Виселити ОСОБА_2 з житлового будинку АДРЕСА_1 .

Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 908 гривень 00 копійок (дев`ятсот вісім гривень нуль копійок).

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Івано-Франківського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , місце проживання: АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 .

Повне рішення складено 04.11.2021.

Суддя Роман ДЖУС