УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 вересня 2021 року

м. Київ

справа № 523/4128/19

провадження № 61-10766ск21

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Ігнатенка В. М., Стрільчука В. А.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Одеська міська рада,

розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Одеського апеляційного суду від 20 травня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Одеської міської ради про встановлення факту проживання однією сім`єю та визнання права власності у порядку спадкування за законом,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2019 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до Одеської міської ради про встановлення факту проживання однією сім`єю та визнання права власності у порядку спадкування за законом.

Рішенням Суворовського районного суду міста Одеси від 3 жовтня 2019 року позов задоволено частково.

Встановлено факт спільного проживання однією сім`єю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з вересня 2012 року до 5 грудня 2018 року в квартирі

АДРЕСА_1 .

У іншій частині позову відмовлено.

Постановою Одеського апеляційного суду від 20 травня 2021 року апеляційну скаргу Одеської міської ради задоволено, рішення Суворовського районного суду міста Одеси від 3 жовтня 2019 року в частині задоволеної позовної вимоги скасовано і ухвалено у цій частині нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.

Стягнено з ОСОБА_1 на користь Одеської міської ради 1 152,60 грн у відшкодування судового збору.

Не погоджуючись із постановою Одеського апеляційного суду від 20 травня 2021 року, ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати зазначене судове рішення і залишити в силі рішення Суворовського районного суду міста Одеси від 3 жовтня 2019 року.

Ухвалою Верховного Суду від 9 липня 2021 року касаційну скаргу залишено без руху і надано заявнику десять днів з дня вручення цієї ухвали для усунення зазначених недоліків.

Заявникунеобхідно було подати до суду виправлену касаційну скаргу, оформлену у відповідності до вимог статті 392 Цивільного процесуального кодексу (далі - ЦПК) України, зазначивши у ній обов`язкові підстави касаційного оскарження, визначені частиною другою статті 389 ЦПК України.

Вказані в ухвалі недоліки у встановлений судом строк усунено.

Вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження, суд дійшов наступних висновків.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Частиною другою статті 389 ЦПК України визначено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 392 ЦПК України у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга, з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав).

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.

Підставою касаційного оскарження постанови Одеського апеляційного суду від 20 травня 2021 року заявник вказує неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права, а саме застосування норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 644/6274/16-ц, у постановах Верховного Суду від 31 березня 2020 року у справі № 205/4245/17, від 23 квітня 2020 року у справі № 686/8440/16-ц, від 12 серпня 2019 року у справі № 521/16365/15 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

У випадку визначення підставою касаційного оскарження судових рішень

пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, касаційна скарга має містити посилання на постанови саме Верховного Суду, в яких зроблено висновок щодо застосування норми права, із зазначенням, у чому саме полягає невідповідність оскаржених судових рішень сформованій практиці у подібних правовідносинах.

Тому посилання заявника на незастосування судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні постанови Пленуму Верховного Суду України від30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» касаційним судом не приймаються.

Підставою касаційного оскарження судового рішення заявник також визначає необхідність відступлення від висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 17 червня 2020 року у справі № 755/18012/16-ц (пункт 2 частини другої статті 389 ЦПК України).

У випадку визначення підставою касаційного оскарження судових рішень

пункт 2 частини другої статті 389 ЦПК України, касаційна скарга має містити обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні, із чіткою вказівкою на норму права (абзац, пункт, частина статті), а також зазначенням такого правового висновку, описом правовідносин та змістовного обґрунтування мотивів такого відступлення.

Проте заявником не виконано вказаних вимог законодавства.

Крім того, підставою касаційного оскарження судового рішення заявник визначає відсутність у подібних правовідносинах висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.

Відповідно до частини першої статті 36 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Верховний Суд є найвищим судом у системі судоустрою України, який забезпечує сталість та єдність судової практики у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом.

До повноважень Верховного Суду, зокрема, належить вирішення питань щодо правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права, їх тлумачення під час розгляду справ.

Касаційний суд має забезпечувати формування єдиної судової практики шляхом надання відповідного тлумачення (правозастосування) норм права.

Про необхідність формування єдиної правозастосовчої практики свідчить, зокрема, відсутність єдиного правового висновку Великої Палати Верховного Суду, наявність правових висновків суду касаційної інстанції, які прямо суперечать один одному, велика кількість справ щодо вирішення подібних правовідносин, які перебувають на розгляді судів.

Касаційний суд вважає, що заявником у касаційній скарзі не зазначено норму права, щодо якої відсутній висновок Верховного Суду; не обґрунтовано необхідності формування Верховним Судом відповідного висновку щодо застосування норм права; не вказано про наявність правових висновків суду касаційної інстанції, які прямо суперечать один одному, що свідчило б про необхідність формування єдиної правозастосовчої практики.

Згідно з положеннями пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу і може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Згідно з частиною шостою статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

Зі змісту касаційної скарги та оскаржуваного судового рішення вбачається, що скарга заявника є необґрунтованою і наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності постанови суду апеляційної інстанції.

Ухвалюючи рішення і задовольняючи позов в частині встановлення факту спільного проживання однією сім`єю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , Суворовський районний суд міста Одеси виходив із обґрунтованості та доведеності позовних вимог у цій частині.

З висновками суду першої інстанції про наявність правових підстав для задоволення позову суд апеляційної інстанції не погодився з огляду на те, що судом першої інстанції при розгляді справи допущено неправильне застосування норм матеріального права та порушено норми процесуального права.

Дослідивши наявні у матеріалах справи докази, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що ОСОБА_1 не доведено належними і допустимими доказами вимог у частині встановлення факту, тому позов у цій частині задоволенню не підлягає. Крім того, апеляційний суд вказав на неправильне застосування судом першої інстанції статті 1264 Цивільного кодексу (далі - ЦК) України.

Приймаючи постанову, Одеський апеляційний суд врахував висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 17 червня 2020 року у справі № 755/18012/16-ц.

Судом апеляційної інстанції за матеріалами справи установлено, що 12 червня 2012 року ОСОБА_2 набула у власність квартиру АДРЕСА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 померла.

Після ОСОБА_2 відкрилася спадщина у вигляді квартири АДРЕСА_1 .

15 квітня 2019 року із заявою про прийняття спадщини звернулася ОСОБА_1 .

Судом апеляційної інстанції також встановлено, що з 1964 року спадкодавець ОСОБА_2 перебувала у шлюбі із ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

У квартирі АДРЕСА_1

з липня 2012 року до 5 грудня 2018 року зареєстрована і постійно проживала ОСОБА_2 , що встановлено судом апеляційної інстанції на підставі довідок з місця проживання про склад сім`ї та реєстрацію від 3 січня 2018 року № 434 і від 1 жовтня 2018 року № 1369, картки (форма А), поквартирної картки (форма Б).

З січня 2009 року ОСОБА_4 перебувала на обліку у територіальному центрі соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Суворовського району міста Одеси; з 24 січня 2012 року перебувала на обліку з наданням допомоги на дому.

7 листопада 2017 року працівниками територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Суворовського району міста Одеси складено акт обстеження матеріально-побутових умов за згоди особи, яка потребує їх надання, з якого суд апеляційної інстанції встановив, що станом на листопад 2017 року розмір щомісячних доходів ОСОБА_2 становив 3 049 грн; ОСОБА_2 проживає у квартирі одна, є одинокою особою; ОСОБА_2 не має родичів або осіб, зобов`язаних за законом її утримувати.

Відповідно до висновку територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Суворовського району міста Одеси від 7 листопада 2017 року станом на листопад 2017 року ОСОБА_2 потребувала забезпечення її продовольчими та промисловими товарами, грошовою та натуральною допомогою; ОСОБА_2 призначено безоплатну соціальну послугу - догляд вдома.

ОСОБА_5 не повідомляла вказаний центр про те, що вона отримує додаткову допомогу від ОСОБА_1 , що ОСОБА_1 постійно, як член її сім`ї проживає разом із нею, пов`язана з нею спільним побутом, вони мають взаємні права та обов`язки.

Також судом апеляційної інстанції за матеріалами справи установлено, що з 16 червня 1984 року і на час пред`явлення позову (15 березня 2019 року) ОСОБА_1 перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_6 , з 26 липня 1999 року зареєстрована у квартирі АДРЕСА_2 .

Установивши, що ОСОБА_1 не надала доказів на підтвердження спільного проживання з ОСОБА_5 , ведення з нею спільного господарства, а також те, що вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_6 з 16 червня 1984 року, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у встановленні факту спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_5 однією сім`єю протягом 2012-2018 років.

Верховний Суд погоджується з висновком суду апеляційної інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позову в частині встановлення факту проживання однією сім`єю.

Посилання заявника на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права, а саме застосування норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 644/6274/16-ц, у постановах Верховного Суду від 31 березня 2020 року у справі № 205/4245/17, від 23 квітня 2020 року у справі № 686/8440/16-ц, від 12 серпня 2019 року у справі № 521/16365/15, відхиляється касаційним судом, оскільки правовідносини у вказаних справах не є подібними із правовідносинами у справі № 523/4128/19.

Верховний Суд наголошує, що подібність правовідносин означає, зокрема, тотожність об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм. Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2018 року у справі № 373/1281/16-ц (провадження № 14-128цс18) зазначено, що «під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де тотожними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин».

З`ясування подібності правовідносин у рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається з урахуванням обставин кожної справи.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Виходячи зі змісту касаційної скарги та оскаржуваного судового рішення, касаційна скарга ОСОБА_1 на постанову Одеського апеляційного суду від 20 травня 2021 року є необґрунтованою, а наведені у скарзі доводи не дають підстав для висновку про незаконність судового рішення.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, Верховний Суд виходить із того, що у даній справі сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних правовідносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 7 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. При цьому право на суд не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг, і такі обмеження не можуть зашкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 36 рішення у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom) від 21 лютого 1975 року та пункт 27 рішення у справі «Пелевін проти України» від 20 травня 2010 року.

Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

Оскільки оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції є законною і обґрунтованою, ухваленою із правильним застосуванням норм матеріального права та додержанням норм процесуального права й підстави для її скасування відсутні, у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Одеського апеляційного суду від 20 травня 2021 року суд відмовляє.

Керуючись статтями 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Одеського апеляційного суду від 20 травня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Одеської міської ради про встановлення факту проживання однією сім`єю та визнання права власності у порядку спадкування за законом.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: С. О. Карпенко

В. М. Ігнатенко

В. А. Стрільчук