Ухвала

27 жовтня 2021 року

м. Київ

справа № 755/18872/20

провадження № 61-17000ск21

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Мартєва С. Ю. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Фаловської І. М.

розглянув касаційну скаргу Моторного (транспортного) страхового бюро України на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 13 квітня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 23 вересня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Моторного (транспортного) страхового бюро України про стягнення пені, інфляційних втрат і 3 % річних,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом, обґрунтовуючи його тим, що 11 серпня 2014 року на автодорозі Львів-Краковець у с. Наконечне Перше Яворівського району Львівської області сталась дорожньо-транспортна пригода, внаслідок якої загинув її чоловік ОСОБА_2 . Ця дорожньо-транспортна пригода сталася з вини водія ОСОБА_3 , який керуючи автомобілем марки Mercedes, державний номерний знак НОМЕР_1 , виїхав на смугу зустрічного руху та здійснив зіткнення із автомобілем марки Volkswagen, державний номерний знак НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_4 , в результаті чого її чоловік ОСОБА_2 , який був пасажиром автомобіля Mercedes, внаслідок отриманих тілесних ушкоджень помер на місці пригоди. Вироком Яворівського районного суду Львівської області від 30 грудня 2014 року ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 286 КК України.

Вказувала, що цивільно-правова відповідальність ОСОБА_3 застрахована за полісом міжнародної системи автомобільного страхування «зелена карта» № PL/37/0059695, виданим TUW «TUZ» (республіка Польща). 13 січня 2015 року позивач звернулась до Моторного (транспортного) страхового бюро України, яке є відповідальним за відшкодування шкоди за полісом «зелена карта», із заявою про здійснення страхової виплати та відшкодування моральної шкоди, однак відповідач листом від 13 лютого 2015 року відмовив їй у страховому відшкодуванні, посилаючись на те, що винуватець дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_3 добровільно відшкодував потерпілим заподіяну шкоду. Позивач не погодившись з такою відмовою звернулась до Яворівського районного суду Львівської області, який своїм рішенням від 07 квітня 2020 року задовольнив її вимоги частково і стягнув на її користь встановлену законом максимальну суму відшкодування у розмірі 100 000,00 грн, яке відповідач 14 травня 2020 року перерахував на її рахунок.

Вважала, що Моторне (транспортне) страхове бюро Українипорушило строки здійснення страхового відшкодування, яке мало бути виплачене ще в лютому 2015 року, а тому відповідач має сплатити передбачену Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» пеню, а також інфляційні втрати і 3 % річних на підставі частини другої статті 625 ЦК України.

Таким чином, позивач просила стягнути з відповідача на її користь пеню за період із 14 лютого 2015 року до 14 травня 2020 року у розмірі 185 139,91 грн, інфляційні втрати у розмірі 204 210,51 грн та 3 % річних у розмірі 15 756,16 грн, а також витрати на правничу допомогу.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 13 квітня 2021 року позов задоволено частково.

Стягнуто з Моторного (транспортного) страхового бюро Українина користь ОСОБА_1 пеню у розмірі 9 777,12 грн, інфляційні втрати у розмірі 99 390,00 грн та 3 % річних у розмірі 15 744,92 грн, а всього 124 912,04 грн, а також 2 000,00 грн витрат на правову допомогу.

У решті позову відмовлено.

Постановою Київського апеляційного суду від 23 вересня 2021 року рішенняДніпровського районного суду м. Києва від 13 квітня 2021 року змінено, стягнуто з Моторного (транспортного) страхового бюро України на користь ОСОБА_1 пеню у розмірі 9 777,12 грн, інфляційні втрати у розмірі 70 900,00 грн та 3 % річних у розмірі 15 268,20 грн, а всього стягнуто 95 945,32 грн.

В іншій частині рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 13 квітня 2021 року залишено без змін.

У жовтні 2021 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга Моторного (транспортного) страхового бюро України на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 13 квітня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 23 вересня 2021 року.

Положенням пункту 9 частини третьої статті 2 ЦПК України закріплено, що однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у випадках, встановлених законом.

Однак, таке право на касаційне оскарження не є абсолютним та безумовним, скаржник зобов`язаний обґрунтувати причини такого звернення, що дозволяють ініціювати проведення судового розгляду справи в третій раз.

Так, у положенні частини «с» статті 7 Рекомендацій № R(95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, акцентується увага на тому, що скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини у справах Lavages Prestations Services v. France (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) та Brualla Gomez de la Torre v. Spain (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції.

Право заявника на апеляційний перегляд справи було забезпечено.

Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню: судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Ціна позову у цій справі становить 405 106,58 грн (185 139,91+204210,51+15 756,16), що є меншим, ніж двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 01 січня 2021 року.

Моторне (транспортне) страхове бюро України посилається на те, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики.

Рекомендація № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року рекомендує державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації, скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися щодо тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають Конституції України, відповідно до статті 129 якої основними засадами судочинства є, серед інших, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Враховуючи те, що предметом позову є стягнення пені, інфляційних втрат і 3 %річних у розмірі 405 106,58 грн, а фундаментальне значення касаційної скарги для формування єдиної правозастосовчої практики особою, яка подала касаційну скаргу, об`єктивно не підтверджено, Верховний Суд дійшов висновку, що відсутні підстави для відкриття касаційного провадження у справі.

Підстави, передбачені статтею 411 ЦПК України, для обов`язкового скасування судових рішень, що оскаржені, у касаційній скарзі не зазначені.

Згідно із пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Враховуючи, що ціна позову у цій справі не перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а обставини, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, відсутні, тому у відкритті касаційного провадження у цій справі необхідно відмовити.

Керуючись статтею 129 Конституції України, статтями 19, 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті провадження за касаційною скаргою Моторного (транспортного) страхового бюро України на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 13 квітня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 23 вересня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Моторного (транспортного) страхового бюро України про стягнення пені, інфляційних втрат і 3 % річних.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: С. Ю. Мартєв

С. О. Карпенко

І. М. Фаловська