печерський районний суд міста києва
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 вересня 2021 року Печерський районний суд м. Києва у складі:

головуючого - судді Остапчук Т.В.,

при секретарі судових засідань - Шевченко Т.В.,

за участю представника позивача Майтапова В.Ю.

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа: ОСОБА_5 про захист порушеного права, шляхом позбавлення права користуватися житловим приміщенням та виселення,-

ВСТАНОВИВ:

В вересні 2020р. позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа: ОСОБА_5 про захист порушеного права, шляхом позбавлення права користуватися житловим приміщенням та виселення. В обґрунтування позову посилається що ПАТ «Райффайзен Банк аваль» та ОСОБА_5 був укладений Кредитний договір №014/0983/82/56556 від 12.06.2007 р., на виконання умов Кредитного договору банк надав позичальнику кредит в розмірі 50 000,00 дол. США, а позичальник зобов`язався повністю повернути кредит до 12.06.2017 р., погасити кредит у валюті кредиту у строки та у сумах, визначених Графіком погашення кредиту за договором. З метою забезпечення виконання зобов`язань позичальника за кредитним договором між банком та ОСОБА_3 було укладено Іпотечний договір №014/0983/82/56556 від 12.06.2007 р., посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевчук З.М., зареєстрований в реєстрі за № 834з, відповідно до умов якого в іпотеку банку передано квартиру АДРЕСА_1 . Заочним рішенням Печерського районного суду м. Києва від 4 липня 2018 року задоволені позовні вимоги ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» про звернення стягнення на предмет іпотеки.

В рахунок погашення заборгованості перед ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» за Кредитним договором № 014/0983/82/56556 від 12 червня 2007 року в сумі 74 996, 87 дол. США, звернуто стягнення на майно, що є предметом іпотеки за Іпотечним договором №014/0983/82/56556 від 12 червня 2007 року, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевчук З.М., зареєстрованим в реєстрі за № 834з, - двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , яка належить на праві власності ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу квартири від 26 січня 1995 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Хоружик І.Г., зареєстрованого в реєстрі за № 529, шляхом реалізації її на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження з встановленням початкової ціни для подальшої реалізації предмета іпотеки на рівні ринкових цін на підставі оцінки, проведеної в межах виконавчого провадження. 19.05.2020р. дізнався , що в квартирі з 28.02.1995р. зареєстрована ОСОБА_3 , а з 21.06.2014р. зареєстрований ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . В даному випадку є встановлений факт зловживання ОСОБА_3 своїми процесуальними правами та обов`язками, створення штучних перешкод для виконання рішення суду. В судовому засіданні представник позивача позов підтримала, просила задовольнити. Визнати ОСОБА_3 , ОСОБА_4 такими, що встратили право користування житловим приміщенням квартирою АДРЕСА_1 ,виселити ОСОБА_3 , ОСОБА_4 з квартири без надання іншого жилого приміщення, стягнути судовий збір в розмірі 4204 грн.

Представник відповідача ОСОБА_3 надав відзив, в судовому засіданні просив відмовити в позові.

Відповідач ОСОБА_4 в судове засідання не з`явився, відзив не надав.

3-тя особа ОСОБА_5 в судове засідання не з`явився, пояснення не надав.

Судом визнано можливим розгляд справи в відсутність відповідача ОСОБА_4 ,3-тьої особи ОСОБА_5 .

Ухвалою Печерського районного суду м.Києва від 13.10.2020р. відкрито провадження в порядку загального.

Суд, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши надані докази, приходить до слідуючого.

Судом встановлено, що 12.06.2007 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_5 був укладений Кредитний договір №014/0983/82/56556

Відповідно до умов Кредитного договору визначено, що відповідно до положень та умов цього Договору Банк надає Позичальнику кредит в сумі 50 000,00 дол. США з кінцевою датою погашення12.06.2017 р.

Надання кредитних коштів проводилося згідно вимог п. 3.2 Кредитного договору, шляхом перерахування коштів на поточний рахунок позичальника .

В забезпечення належного виконання умов Кредитного договору, між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_3 12.06.2007 року був укладений Іпотечний Договір № 014/0983/82/56556, згідно якого виконання зобов`язання за Кредитним договором забезпечено нерухомим майном, а саме: квартирою АДРЕСА_1 .

Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

За змістом ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

За приписом ч. 1 ст. 546 ЦК України, виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Окремим видом застави є іпотека - застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (ч.1 ст. 575 ЦК України).

Згідно п. 1.1 Іпотечного договору, іпотекою за цим договором забезпечуються вимоги Іпотекодержателя до ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», що випливають з кредитного договору від №014/0983/82/56556 від 12.06.2007 р., укладеного між Іпотекодавцем та Іпотекодержателем, відповідно до якого Іпотекодержатель при виконанні умов Кредитного договору надасть Іпотекодавцю кредит у сумі 50 000,00 дол. США зі строком остаточного повного його погашення до 12.06.2017 року включно, зі сплатою процентів та інших платежів на умовах, визначених кредитним договором.

Заочним рішенням Печерського районного суду м. Києва від 4 липня 2018 року, описку в якому виправлено ухвалою Печерського районного суду м.Києва від 23 грудня 2019 року, задоволені позовні вимоги ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» про звернення стягнення на предмет іпотеки.

В рахунок погашення заборгованості перед ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» за Кредитним договором № 014/0983/82/56556 від 12 червня 2007 року в сумі 74 996, 87 дол. США, звернуто стягнення на майно, що є предметом іпотеки за Іпотечним договором №014/0983/82/56556 від 12 червня 2007 року, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевчук З.М., зареєстрованим в реєстрі за № 834з, - двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , яка належить на праві власності ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу квартири від 26 січня 1995 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Хоружик І.Г., зареєстрованого в реєстрі за № 529, шляхом реалізації її на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження з встановленням початкової ціни для подальшої реалізації предмета іпотеки на рівні ринкових цін на підставі оцінки, проведеної в межах виконавчого провадження.

Верховний Суд України у постанові від 22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16 зробив правовий висновок, згідно з яким за змістом частини другої статті 40 Закону № 898-IV та частини третьої статті 109 ЖК УРСР (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону № 898-IV, так і норма статті 109 ЖК УРСР.

Аналогічний висновок висловлено і в постанові від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс16.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Разом з тим з усталеної практики Верховного Суду України вбачається, що у такому випадку необхідно захистити права колишнього власника, застосувавши положення статті 109 ЖК УРСР, яка передбачає можливість виселення попереднього власника лише з наданням іншого житлового приміщення.

Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які, у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, як дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття «майно» в першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

У рішенні від 07 липня 2011 року у справі «Сєрков проти України» (заява № 39766/05), яке набуло статусу остаточного 07 жовтня 2011 року, ЄСПЛ зазначив, що пункт 2 статті 1 Першого протоколу до Конвенції визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом уведення в дію «законів».

Таким законом, на переконання Великої Палати Верховного Суду, є стаття 109 ЖК УРСР, яка закріплює правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення.

Продовжуючи далі про «закон», стаття 1 Першого протоколу до Конвенції посилається на ту саму концепцію, що міститься в інших положеннях Конвенції (пункт 54 рішення від 09 листопада 1999 року у справі «Шпачек s.r.o.» проти Чеської Республіки» (Spacek s.r.o. v. the Czech Republic), заява № 26449/95. Ця концепція вимагає, перш за все, щоб такі заходи мали підстави в національному законодавстві. Вона також відсилає до якості такого законодавства, вимагаючи, щоб воно було доступним для заінтересованих осіб, чітким і передбачуваним у застосуванні (пункт 109 рішення від 05 січня 2000 року у справі «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy), заява № 33202/96. Коло застосування концепції передбачуваності значною мірою залежить від змісту відповідного документа, сфери призначення, кількості та статусу тих, до кого він застосовується. Сам факт того, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що вона не відповідає вимозі «передбачуваності» у контексті Конвенції. Завдання здійснення правосуддя, що є повноваженням судів, полягає саме у розсіюванні тих сумнівів щодо тлумачення, які залишаються, враховуючи зміни в повсякденній практиці (пункт 65 рішення від 17 лютого 2004 року у справі «Горжелік та інші проти Польщі» (Gorzelik and Others v. Poland), заява № 44158/98. У цьому зв`язку не можна недооцінювати завдання вищих судів у забезпеченні уніфікованого та єдиного застосування права (пункти 29-30 рішення від 24 березня 2009 року у справі «Тудор Тудор проти Румунії» (Tudor Tudor v. Romania), заява № 21911/03, та пункти 34-37 рішення від 02 листопада 2010 року у справі «Стефаніка та інші проти Румунії» (Stefanica and Others v. Romania), заява № 38155/02.

У статті 6 Конвенції проголошено принцип справедливого розгляду справи, за яким кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Аналогічний принцип закріплено й у національному законодавстві, а саме статті 1 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи в судах), згідно з якою завданнями цивільного судочинства є, зокрема, справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Те саме міститься у статті 2 ЦПК України у редакції від 03 жовтня 2017 року, згідно із частиною другою якої суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (стаття 5 ЦПК України )

Як проголошено у статті 3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). Аналогічний припис закріплений у частині першій статті 10 ЦПК України.

Елементом верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоб виключити ризик свавілля.

На думку ЄСПЛ, поняття «якість закону» означає, що національне законодавство повинне бути доступним і передбачуваним, тобто визначати достатньо чіткі положення, аби дати людям адекватну вказівку щодо обставин і умов, за яких державні органи мають право вживати заходів, що вплинуть на конвенційні правацих людей (пункт 39 рішення у справі «C.G. та інші проти Болгарії» («C. G. and Others v. Bulgaria»), заява № 1365/07; пункт 170 рішення у справі «Олександр Волков проти України», заява № 21722/11.

Законом України від 22 вересня 2011року № 3795-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг» внесено зміни до статті 109 ЖК УРСР, згідно з якими виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

В усталеній практиці Верховного Суду України при розгляді вказаної категорії справ, у тому числі й у постановах від 22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16, від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс16, роз`яснено порядок застосування статті 40 Закону № 898-IVта статті 109 ЖК УРСР. Зазначено, що частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Зроблено висновок про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону № 898-IV, так і норма статті 109 ЖК УРСР.

Велика Палата Верховного Суду вважає, що правовий висновок Верховного Суду України про належне застосування статті 40 Закону № 898-IV та статті 109 ЖК УРСР, викладений у постановах від 22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16 та від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс16, є законним та обґрунтованим, враховує вимоги як вітчизняного, так і міжнародного законодавства про дотримання положень статті 1 Першого протоколу до Конвенції та практики ЄСПЛ, а також ураховує, що такі обмеження неволодіючого власника встановлені законом, вони є необхідними в демократичному суспільстві та застосовуються з дотриманням балансу інтересів сторін спірних правовідносин, оскільки наявні інші ефективні способи захисту прав неволодіючого власника.

Ухвалою Печерського районного суду м.Києва від 15.06.2021р. скасоване заочне рішення Печерського районного суду м. Києва від 4 липня 2018 року , позивач просить виселити відповідачів без надання іншого приміщення , що є порушенням їх прав ,тому суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову.

Відповідно до ст..141 ЦПК України в зв`язку з відмовою в позові судові вирати позивачу не відшкодовуються.

На підставі викладеного, керуючись ст.109 ЖК України, ст.ст. 4, 10, 11, 58, 60, 88, 141, 294 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Відмовити в позові Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа: ОСОБА_5 про захист порушеного права, шляхом позбавлення права користуватися житловим приміщенням та виселення.

Апеляційну скаргу на рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту до Київського апеляційного суду через Печерський районний суд м. Києва або безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Дата складання повного тексту рішення 21.10.2021р.

Суддя Остапчук Т.В.