Справа № 638/68/20
Провадження № 2/638/801/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.10.2021 Дзержинський районний суд м. Харкова в складі:

головуючої судді Штих Т.В.

за участі секретарки Овчаренко К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Держави України в особі Державної казначейської служби України треті особи Прокуратура Харківської області, слідчий прокуратури Харківської області Удовіченко Вячеслав Вікторовича, слідчий прокуратури Харківської області Ковальов С.О., слідчий прокуратури Харківської області Горідько Вячеслав Анатолійович, слідчий прокуратури Харківської області Клименко Володимир Олександрович про стягнення суми, -

встановив:

Позивач звернувся до Дзержинського районного суду міста Харкова з позовом до Держава України в особі Державної казначейської служби України треті особи Харківська обласна прокуратура, слідчий прокуратури Харківської області Удовіченко Вячеслав Вікторовича, слідчий прокуратури Харківської області Ковальов С.О., слідчий прокуратури Харківської області Горідько Вячеслав Анатолійович, слідчий прокуратури Харківської області Клименко Володимир Олександрович про стягнення суми про відшкодування моральної шкоди, завданої протиправною тривалою бездіяльністю відповідача по кримінальному провадженню №0000119.

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 01.02.2016 на підставі ухвали слідчого судді Червонозаводського райсуду м. Харкова від 29.12.2015 прокуратурою Харківської області були внесені відомості до ЄРДР за № 0000119 за його заявою від 14.12.2015 щодо вчинення слідчим прокуратури ОСОБА_2 кримінального правопорушення, передбаченогост. 382 ч. 2 КК України.

24.02.2016 слідчим ОВС першого слідчого відділу слідчого управління прокуратури Харківської області Удовіченко В.В. йому було вручено пам`ятку про процесуальні права та обов`язки потерпілого по зазначеному кримінальному провадженню та допитав його в якості потерпілого, однак, в порушення вимогКПК України, будь - яких слідчих дій по кримінальному провадженню проведено не було.

29.04.2016 слідчим прокуратури Харківської області Удовіченко В.В., без проведення необхідних слідчих дій по кримінальному провадженню, було ухвалено постанову про закриття зазначеного кримінального провадження на підставі п. 2 ч. 1ст. 284 КПК України, у зв`язку з відсутністю в діях слідчого прокуратури Харківської області складу кримінального правопорушення, передбаченогост. 382 ч. 2 КК України.

03.08.2016 ухвалою слідчого судді Червонозаводського райсуду м. Харкова його скарга на зазначену постанову слідчого про закриття кримінального провадження, була задоволена, постанова слідчого прокуратури від 29.04.2016 була скасована у зв`язку з її незаконністю та не проведенням по кримінальному провадженню, крім допиту потерпілого, будь - яких інших процесуальних дій, передбаченихКПК України.31.10.2016, 22.12.2016, 03.05.2017 слідчими прокуратури Харківської області ухвалювались постанови про закриття вищевказаного кримінального провадження без виконання вказівок, які зазначались в ухвалах Червонозаводського районного суду м. Харкова від 01.12.2016, 05.01.2017 та 10.07.2017, 28.02.2017, 10.07.2017, 09.11.2018 про скасування постанов про закриття кримінального провадження.

Незаконним рішенням посадової особи прокуратури Харківської області, яка є органом державної влади, з приводу незаконного закриття зазначеного кримінального провадження, тривалого та неефективного проведення досудового розслідування, йому завдана моральна шкода, яка полягає в тому, що він протягом тривалого часу, був вимушений звертатися та відвідувати суди та прокуратуру, з метою захисту та поновлення своїх прав, як потерпілого. В результаті незаконних дій посадової особи відповідача - прокуратури Харківської області, його стан здоров`я значно погіршав, у зв`язку з чим, він, як інвалід 2 групи, був вимушений проходити відповідне лікування. Крім того, внаслідок вказаних неправомірних дій відповідача, був порушений його звичайний лад життя, що призвело до погіршання та позбавленню можливості в реалізації своїх звичок та бажань, погіршення взаємовідносин з родичами, принизило його честь, гідність та ділову репутацію, що в свою чергу вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя. На підставі викладеного позивач просить стягнути з відповідача моральну шкоду у розмірі 1 267 548 грн.

Ухвалою Дзержинського районного суду м.Харкова від 04 лютого 2020 у даній справі відкрито провадження.

Позивач у судове засідання не з`явився, повідомлений про розгляд справи належним чином, про що міститься розписка в матеріалах справи. Будь-яких заяв чи клопотань про відкладення розгляду справи від позивача не надходило.

Відповідач в особі Державної казначейської служби України до суду не з`явився, 11 червня 2020 року надав відзив на позовну заяву, згідно якої вважає позовні вимоги ОСОБА_1 безпідставними.

Третя особа Харківська обласна прокуратура надала пояснення на позовну заяву, в яких зазначила, що посадовими особами органів прокуратури будь-яких протиправних дій стосовно позивача не вчинено, доказів протиправності їх дій під час досудового розслідування у кримінальному провадженні №0000119, позивачем не надано.

Суд доходить до висновку, що процесуальні рішення, на які посилався позивач, та розцінені ним як бездіяльність, інше визначення слідчим обсягу і характеру дії при перевірці заяви про скоєння злочину, є предметом оскарження відповідно до правил ст. 303 КПК України, тобто є механізмом реалізації права особи на контроль в порядку кримінального судочинства за діяльністю уповноважених осіб на здійснення функцій органу досудового розслідування.

В той же час, реалізація позивачем свого процесуального права на оскарження рішень, дій, бездіяльності слідчого під час досудового слідства, не є безумовною підставою для відшкодування моральної шкоди, а сам факт скасування вказаних постанов відповідача не свідчить про протиправність дій прокуратури та завдання такими діями позивачу моральної шкоди.

Ухвали слідчих суддів щодо розгляду скарг позивача, свідчать лише про реалізацію ним передбаченого КПК України права на оскарження процесуальних рішень слідчого, прокурора і не є безумовним доказом неправомірності процесуальних рішень, дій чи бездіяльності у розумінні ст. 1174 ЦК України.

Суд, дослідивши доводи учасників справи, заслухавши пояснення представника відповідача, оцінивши докази, представлені в матеріалах справи, встановив наступні обставини.

Судовим розглядом встановлено, що 01.02.2016 на підставі ухвали слідчого судді Червонозаводського райсуду м. Харкова від 29.12.2015 прокуратурою Харківської області були внесені відомості до ЄРДР за № 0000119 за заявою позивача від 14.12.2015 щодо вчинення слідчим прокуратури ОСОБА_2 кримінального правопорушення, передбаченого ст. 382 ч. 2 КК України, яка перебувала в провадженні слідчого ОВС першого слідчого відділу слідчого управління прокуратури Харківської області Удовіченко В.В .

24.02.2016 слідчим ОВС першого слідчого відділу слідчого управління прокуратури Харківської області Удовіченко В.В. позивачу було вручено пам`ятку про процесуальні права та обов`язки потерпілого по зазначеному кримінальному провадженню.

03.08.2016 ухвалою слідчого судді Червонозаводського райсуду м. Харкова скарга позивача на постанову слідчого ОВС першого слідчого відділу слідчого управління прокуратури Харківської області Удовіченко В.В. від 29.04.2016 про закриття зазначеного кримінального провадження, була задоволена, вказана постанова слідчого про закриття кримінального провадження ухвалою слідчого судді була скасована у зв`язку з її передчасністю, незаконністю та не проведенням по кримінальному провадженню, крім допиту потерпілого, будь - яких інших процесуальних дій, передбаченихКПК України.

Також встановлено, що 31.10.2016 слідчим ОВС першого слідчого відділу слідчого управління прокуратури Харківської області Ковальовим С.О. ухвалено постанову про закриття кримінального провадження на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України.

Ухвалою слідчого судді Червонозаводського районного суду м. Харкова від 01.12.2016 вищевказана постанова слідчого скасована.

22.12.2016 слідчим ОВС першого слідчого відділу слідчого управління прокуратури Харківської області Ковальовим С.О. було винесено постанову про закриття зазначеного кримінального провадження на підставі п. 2 ч. 1ст. 284 КПК України, у зв`язку з відсутністю в діях слідчого прокуратури Харківської області ОСОБА_3 складу кримінального правопорушення, передбаченогост. 282 ч. 2 КК України.

05.01.2017 ухвалою слідчого судді Червонозаводського райсуду м. Харкова скарга позивача на постанову слідчого ОВС першого слідчого відділу слідчого управління прокуратури Харківської області Ковальова С.О. від 22.12.2016 про закриття зазначеного кримінального провадження, була задоволена, вказана постанова слідчого про закриття кримінального провадження ухвалою слідчого судді була скасована у зв`язку з тим, що постанова слідчого про закриття кримінального провадження є ідентичною попередній постанові про закриття кримінального провадження від 29.04.2016, яка була скасована ухвалою слідчого судді від 03.08.2016, як передчасна.

28.04.2017 старшим слідчим другого слідчого відділу слідчого управління прокуратури Харківської області Горідько В.А. винесено постанову про закриття кримінального провадження № 0000119 від 01.02.2016 р. за ч.2 ст.382 КК України на підставі п.2 ч.1 ст. 284 КПК України, у зв`язку з відсутністю складу вказаного кримінального правопорушення в діях слідчого ОВС другого СВ СУ прокуратури Харківської області Горгуля Д.В.

10.07.2017 року ухвалою слідчого судді Червонозаводського районного суду м. Харкова Шелест І.М. задоволено частково скаргу ОСОБА_1 . Скасовано постанову старшого слідчого другого слідчого відділу слідчого управління прокуратури Харківської області Горідько В.А. від 28.04.2017 про закриття кримінального провадження № 0000119 від 01.02.2016 р. за ч.2 ст.382. Матеріали даного кримінального провадженняповернути прокурору Харківської області длявідновлення досудового розслідування, в ході якого необхідно усунути неповноту досудового розслідування танедоліки, викладені умотивувальній частині даної ухвали. В іншій частині скарги - відмовлено.

Статтями 10, 81 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, згідно з якими кожна сторона повинна довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а суд розглядає справу в межах заявлених вимог і вирішує справу на підставі наданих доказів.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин даної справи. Сторони зобов`язані визначити коло фактів, на які вони посилаються, як на підставу своїх вимог та заперечень, і довести обставини, якими вони обґрунтовують ці вимоги й заперечення, крім випадків, встановлених ст.82 ЦПК України.

Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь - які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі письмових, речових, електронних доказів, висновків експертів, показань свідків.

Згідно ч.1 ст.95 ЦПК України письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач вказує, що йому заподіяно моральну шкоду тим, що він змушений був звертатися до суду для оскарження бездіяльності посадових осіб прокуратури області, внаслідок чого втратив відчуття безпеки, верховенства права та правової стабільності, порушено його психологічне благополуччя.

Водночас, спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану саме органами дізнання, досудового слідства, прокуратури або суду, визначені ст.1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу розслідування, прокуратури або суду, відшкодовуєтьсядержавою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється ч.1 ст.1176 ЦК України, а саме, у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнена у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування ч.1 ст.1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила ч.6 цієї статті така шкода відшкодовується на загальних підставах.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами ст. ст. 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявністю вини.

Так, під час вирішення спорів про відшкодування шкоди за ст.ст.1166, 1167 ЦК України доказуванню підлягає: факт спричинення шкоди, протиправності дій заподіювача шкоди і його вина, наявність причинного зв`язку між протиправною дією та негативними наслідками.

Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяння шкоди. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди.

При цьому в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінку заподіювача шкоди, його вини та причинний зв`язок між протиправною дією та негативними наслідками.

Таким чином, у спірних правовідносинах відшкодування моральної шкоди здійснюється у разі, коли незаконними, винними діями органів, що здійснюють досудове розслідування чи прокуратури, завдано моральної шкоди громадянинові. Тобто, до спірних правовідносин не застосовується презумпції моральної шкоди.

Згідно із ч.2 ст.23 ЦК України моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Жодної з переліченої у ч.2 ст.23 ЦК України виключних способів заподіяння моральної шкоди та підстав, з якими закон пов`язує виникнення моральної шкоди, у тому числі будь-якої протиправної поведінки, Харківською обласною прокуратурою не допущено.

Згідно абз.2 п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», суд повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних або фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Правовідносини, що склалися між ОСОБА_1 та правоохоронними органами прокуратурою врегульовані кримінальним процесуальним законодавством, не можуть бути підставою для відшкодування моральної шкоди.

Відповідні скарги ОСОБА_1 розглянуто слідчими суддями з урахуванням положень Кримінального процесуального кодексу України, а питання правомірності дій посадових осіб прокуратури області взагалі судом не розглядалося, оскільки за ч.2 ст.307 КПК України це не входить до повноважень слідчого судді.

Таким чином, позивач поновив своє порушене право на неупереджене досудове слідство в рамках меж, передбачених ст.303, 307 КПК України.

Реалізація ОСОБА_1 свого процесуального права на оскарження рішень, дій, бездіяльності слідчого під час досудового розслідування, не є безумовною підставою для відшкодування моральної шкоди, а сам факт скасування вказаних постанов відповідача не свідчить про протиправність дій прокуратури та завдання такими діями позивачу моральної шкоди.

Вказані ухвали слідчого судді відповідачем не оскаржено в апеляційному порядку лише тому, що вона не підлягає оскарженню відповідно до ст.ст.307, 309 КПК України. Такі ухвали є остаточними не з метою позбавлення слідчого, прокурора права на її перегляд вищою судовою інстанцією та перевірки законності і обґрунтованості ухвали слідчого судді, а задля забезпечення реалізації заявником права на вирішення його заяви про скоєння злочину і відповідності із нормами процесуального закону, якими регулюється вирішення цього питання.

Суду не надано достатніх та допустимих доказів на підтвердження неправомірної поведінки слідчого та прокурора прокуратури під час досудового слідства, яка б знаходилася у причинно-наслідковому звязку з негативним наслідками для позивача.

Суд наголошує, що судове доказування - це діяльність учасників процесу при визначальній ролі суду по наданню, збиранню, дослідженню і оцінці доказів з метою встановлення з їх допомогою обставин цивільної справи. При цьому, збирання доказів у цивільних справах не є обовязком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України.

Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов`язків у сторін.

У відповідності до частини 1 статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи.

Згідно статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ст.78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно до пункту 4 частини 2 статті 43 ЦПК України учасники справи зобовязані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази.

У ч.ч.1, 2, 8 статті 83 ЦПК України визначено, що сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач повинний подати докази разом з поданням позовної заяви. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. Втім, цими нормами не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про стягнення збитків.

Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України.

Подібний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 (провадження № 12-199гс18).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Частинами першою та другою статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

За загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди, завданої особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади при здійсненні своїх повноважень, виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Одним із самих найважливіших питань, які підлягають встановленню судом при вирішенні зазначеної категорії справ, є доведеність особою заподіяння їй моральної шкоди, внаслідок протиправних дій, оскільки не будь-які неправомірні дії і не будь-які моральні страждання, як-то тимчасові хвилювання, образи, чи незручності, можуть бути підтвердженням такої шкоди.

Однією із засад кримінального провадження є забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності, гарантоване статтею 24 КПК України, згідно з якою кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 303 КПК України, у редакції, чинній на час винесення слідчим суддею ухвал, на досудовому провадженні можуть бути оскаржені рішення, дії чи бездіяльність слідчого або прокурора, у тому числі бездіяльність слідчого, прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення.

Згідно із частиною другою статті 307 КПК України, у редакції, чинній на час винесення слідчим суддею ухвал, ухвала слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора під час досудового розслідування може бути про: 1) скасування рішення слідчого чи прокурора; 2) зобов`язання припинити дію; 3) зобов`язання вчинити певну дію; 4) відмову у задоволенні скарги.

Таким чином, в ухвалі слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора під час досудового розслідування забезпечується така засада кримінального судочинства, як реалізація особою права на оскарження їх процесуальних рішень, дій чи бездіяльності до суду.

Суд, здійснюючи нагляд за дотриманням верховенства права та законності у процесуальній діяльності слідчого та прокурора, забезпечує дотримання основних прав та інтересів особи та реалізує відповідний судовий контроль за їх діяльністю, що має на меті усунути недоліки у ній.

Втім, наявність певних недоліків у процесуальній діяльності зазначених посадових осіб саме по собі не може свідчити про незаконність їх діяльності як такої.

В матеріалах справи відсутні докази на підтвердження наявності причинно-наслідкового зв`язку між діями відповідача та шкодою, на яку посилається позивач.

Незгода позивача з прийнятими посадовими особами відповідача рішеннями, які ним були оскаржені в передбаченому КПК України порядку, не свідчить про наявність правових підстав для відшкодування йому моральної шкоди.

Таким чином, оскільки у цій справі відсутні всі три умови для притягнення відповідача до цивільно-правової відповідальності, зокрема відшкодування моральної шкоди, тому вимоги ОСОБА_1 є необґрунтованими.

Подібні висновки висловлені Верховним Судом у постановах: від 30 січня 2019 року у справі № 199/1478/17 (провадження № 61-4779св18), від 13 березня 2019 року у справі № 338/12193/16-ц (провадження № 61-18855св18), від 03 квітня 2019 року у справі № 211/7655/15-ц (провадження № 61-4165св18), від 13 травня 2020 року у справі № 638/8636/17-ц (провадження № 61-40480св18), від 03 липня 2020 року у справі № 686/27965/19 (провадження № 61-8293св20).

Одночасно судом встановлено, що позивач вже звертався до суду з позовом в якому завдання моральних страждань пов`язував із неналежним здійсненням посадовою особою прокуратури Харківської області розслідування кримінальних проваджень №№ 000231, 0000119.

Так, у справі № 638/1413/17 постановою Верховного Суду від 23.01.2019 касаційну скаргу прокуратури Харківської області задоволено, рішення Дзержинського районного суду міста Харкова від 16.02. та постанову Апеляційного суду Харківської області від 24.07. 2018 скасовано, у задоволенні позову ОСОБА_1 до прокуратури Харківської області, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди відмовлено.

Також, у справі № 638/13320/16 ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.11.2017 касаційну скаргу прокуратури Харківської області задоволено частково, рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 06.03.2017 та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 12.04.2017 про часткове задоволення позовних вимог скасовані, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 11.12.2020 позов задоволено частково. Постановою Харківського апеляційного суду від 20.07.2021 рішення суду першої інстанції від 11.12.2020 скасовано та ухвалено нове, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено. Ухвалою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 17.09.2021 відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову суду апеляційної інстанції.

Відповідно до ч.4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Таким чином, оскільки позивач, на виконання свого процесуального обов`язку не надав належних, і неспростовних доказів на підтвердження своєї позиції, а також оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову не знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, суд ухвалює рішення про відмову у задоволенні позову за його недоведеністю. Будь-яких переконливих і безспірних доказів на підтвердження обставин, з якими як з юридичним фактом повязувались матеріально-правові вимоги, позивачем не надано, не містять їх і матеріали справи, а обставини, на які позивач посилається, не є достатніми для висновку про наявність цивільно-правових підстав для стягнення з відповідача моральної шкоди. Враховуючи вказані обставини, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

На підставі вищевикладеного, ст.ст.23, 1174, 1176 ЦК України, керуючись ст.ст.4, 5, 11-13, 81, 141, 265, 354 ЦПК України, суд, -

вирішив:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Держави України в особі Державної казначейської служби України треті особи Прокуратура Харківської області, слідчий прокуратури Харківської області Удовіченко Вячеслав Вікторовича, слідчий прокуратури Харківської області Ковальов С.О., слідчий прокуратури Харківської області Горідько Вячеслав Анатолійович, слідчий прокуратури Харківської області Клименко Володимир Олександрович про стягнення суми - залишити без задоволення.

Судові витрати покласти на рахунок держави.

Рішення може бути оскаржено до Харківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з моменту проголошення через районний суд, шляхом подачі апеляційної скарги.

Рішення ухвалено та надруковано суддею в нарадчій кімнаті.

Повний текст рішення складений 05 листопада 2021 року.

Суддя: Штих Т.В.