Справа № 755/5175/20
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" листопада 2021 р. Дніпровський районний суд м. Києва у складі головуючої судді Марфіної Н.В., розглянувши в приміщенні суду в м. Києві у порядку спрощеного позовного провадження, без виклику сторін, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа: Відділ з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, про усунення перешкод у користуванні майном, визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та виселення, -

у с т а н о в и в :

07.04.2020 року позивачі звернулись до суду із позовом до відповідача про усунення перешкод у користуванні майном, визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та виселення, у якому просять визнати відповідача таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 , виселити відповідача з вказаної квартири та покласти на відповідача понесені позивачами судові витрати. Вимоги позовної заяви мотивовано тим, що позивачі є співвласниками в рівних частинах квартири АДРЕСА_1 на підставі свідоцтв про право на спадщину від 24.09.2019 року. При цьому, у належній позивачам квартирі зареєстрований та проживає відповідач, який не є членом сім`ї позивачів та не пов`язаний з ними будь-яким спільним побутом. 10.03.2020 року представник позивачів направив відповідачу вимогу у якій вимагав від відповідача знятись з місця реєстрації та виселитись з належної позивачам квартири, оскільки позивачі не надають йому права користування своєю власністю та права проживання у квартирі. Відповідач отримав вказану вимогу 18.03.2020 року і враховуючи, що відповідач не бажає добровільно звільнити квартиру та знятись з реєстраційного обліку, позивачі змушені звернутись до суду. Підстави набуття позивачами права власності на квартиру є законними, а тому вимоги власників майна про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням шляхом виселення відповідача з квартири підлягають задоволенню. Кількість зареєстрованих в квартирі впливає на розмір комунальних платежів та отримання субсидії по сплаті комунальних послуг. Окрім цього, власники не мають можливості користування майном в повному обсязі, так як квартира не є доступною власникам. Відповідач не є власником або наймачем квартири, яка належить позивачам, він має у власності нерухоме майно де може зареєструвати своє місце проживання та фактично проживати у своїй власності.

Ухвалою суду від 13.04.2020 року відкрите провадження у справі, призначений розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження, без виклику сторін, роз`яснено учасникам справи порядок подання заяв по суті справи та наслідки їх неподання, а також задоволене клопотання позивачів про витребування доказів.

Ухвалою суду від 29.05.2020 року залишено без задоволення заяву відповідача із запереченнями проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження та зупинене провадження у справі до набрання законної сили судовим рішенням у справі №755/6778/20.

Ухвалою суду від 28.09.2021 року провадження у справі відновлене.

20.05.2020 року до суду надійшов відзив відповідача на позовну заяву зі змісту якого вбачається, що відповідач не визнає заявлених до нього позовних вимог та просить відмовити у задоволенні позову посилаючись на те, що мати відповідача ОСОБА_4 одружилась 11.06.1983 року з ОСОБА_5 і вони стали проживати в кімнаті чоловіка за адресою: АДРЕСА_2 . Квартира належала ЖБК «Залізничник». Мати відповідача з метою прийняття участі у придбанні кімнати в квартирі вступила у члени ЖБК «Залізничник» і разом з чоловіком нею було сплачено повністю пайовий внесок. Згідно витягу з рішення №114 Київської міської ради народних депутатів від 09.02.1987 року ЖБК Дніпровського району м. Києва «Залізничник» та протоколу житлової комісії від 25.12.1986 року « ОСОБА_5 на родину з трьох осіб «він, дружина, син дружини» приєднати до його кімнати звільнену кімнату площею 18,6 кв.м. та закріпити за ним цілком двокімнатну квартиру АДРЕСА_3 площею 29,5 кв.м.». В квартирі проживали мати відповідача, відповідач та його вітчим ОСОБА_5 . ІНФОРМАЦІЯ_1 мати відповідача ОСОБА_6 померла. Вітчим на той час був лежачим хворим після перелому тазогомілкового суглобу. Відповідач доглядав його і мав намір оформити договір довічного утримання. Вітчим отримував пенсію у розмірі 1600 грн., котрі майже повністю йшли лише на оплату комунальних послуг та утримання квартири, а йому для операції на суглобі потрібні були кошти у розмірі 60000,00 грн. Таких коштів він звісно не мав і не мав у кого позичити, а через те що відповідач не міг залишити без догляду лежачу людину, жінка відповідача була змушена поїхати на заробітки в Чехію працювати робочою на заводі АVХ в місті Ланшкроун. Але так сталося, що ІНФОРМАЦІЯ_2 , через 6 місяців після початку роботи жінки в Чехії - вітчим помер. Відповідач знав, що вітчим мав двох дорослих доньок від першого шлюбу, котрі жили з матір`ю в сусідньому під`їзді, але після розлучення вітчима з першою дружиною - вони ніколи до батька не приходили і ніколи не спілкувалися. Їм було відомо, що батько тяжко хворіє. Ні бувша дружина ні доньки вітчима йому ніякої допомоги не надавали, ні фізичної, ні матеріальної. Відповідач після смерті вітчима поховав його за власні кошти. Сторонньої допомоги йому ніхто не надавав. Відповідач звернувся у серпні 2019 року до Шістнадцятої Київської державної нотаріальної контори, але йому було відмовлено на тій підставі, що він не є спадкоємцем, а в померлого є дві доньки, котрі приймають спадщину. Позивачі вперше прийшли в спірну квартиру в кінці жовтня 2019 року та попрохали показати квартиру і дати ключі від квартири з метою продажу квартири у зв`язку з тим, що вони є спадкоємцями майна свого батька ОСОБА_5 , котре складалося з цієї квартири. Відповідач відмовив у наданні ключів від квартири через те, що документів про їх право власності на квартиру вони не надали, а він в квартирі зареєстрований та проживає разом з сім`єю, має в квартирі своє майно, цінності і тому допускати в квартиру сторонніх осіб не бажає. Позивачі повідомили, що вони мають намір продати квартиру і в подальших перемовинах та зустрічі з позивачами в присутності адвоката, позивачі погодилися віддати одну третину грошей від продажу квартири відповідачу. На підтвердження цього адвокатом був складений договір та наданий сторонам на узгодження. Але позивачі даний договір не підписали і на телефонні дзвінки в подальшому не відповідали. Також в подальшому позивачі намірів вселитися та користуватися квартирою не заявляли. Відповідач ще за два роки до смерті матері, коли вона перенесла декілька мікроінсультів і за станом здоров`я не могла виходити з квартири, сплачував комунальні послуги та за обслуговування квартири тому, що вітчим зловживав спиртними напоями і через перелом тазового суглобу в стані сп`яніння став прикутий до ліжка. Вітчим в такому стані перебував до дня смерті тому і після смерті матері 13.02.2018 року по теперішній час відповідач одноосібно за власні кошти оплачував утримання квартири та комунальні послуги. Після зустрічі з позивачами ситуація не змінилася, вони користуватися квартирою та нести витрати по її утриманню не бажали. В листопаді 2019 року відповідач звернувся з заявою про прийняття спадщини після смерті матері до Приватного нотаріусу Київського міського нотаріального округу Гавриленко Алли Миколаївни, але отримав відмову з рекомендацією звернутися до суду за захистом своїх прав та інтересів. Намагаючись ввести суд в оману, позивачі надали неналежний та недостовірний доказ про існування у відповідача іншого житла. Насправді відповідач не має іншого житла, окрім того, в якому він має законне право на проживання за адресою: АДРЕСА_2 . Жодного доказу перешкоджання позивачам у користуванні квартирою вони не надали, тому позовні вимоги ні чим не обґрунтовані. Оскільки відповідач вважає, що частина квартири належить йому на підставі фактичного прийняття спадщини, тому що він проживав та був зареєстрований разом з матір`ю під час її смерті і продовжує бути зареєстрованим в квартирі - тому він має право на користування квартирою.

За змістом ст. 275 ЦПК України, суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Згідно ст. 279 ЦПК України, розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться. Якщо для розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження відповідно до цього Кодексу судове засідання не проводиться, процесуальні дії, строк вчинення яких відповідно до цього Кодексу обмежений першим судовим засіданням у справі, можуть вчинятися протягом тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі. При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.

Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, оцінивши докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини справи, приходить до наступного висновку.

Як вбачається з матеріалів справи, 24.09.2019 року позивачам були видані свідоцтва про право на спадщину за заповітом на 1/2 частину кожній щодо квартири АДРЕСА_1 після смерті ОСОБА_5 (а.с. 12-13).

Позивачі здійснили реєстрацію свого права власності в установленому законом порядку 24.09.2019 року, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 10.03.2020 року (а.с. 14).

У квартирі АДРЕСА_1 зареєстрований лише відповідач з 14.11.1986 року, що підтверджується витягом з Реєстру територіальної громади м. Києва (а.с. 55).

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 17.02.2021 року у справі №755/6778/20 задоволено позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про визнання права власності на спадкове майно та визнання частково недійсними свідоцтв про право на спадщину за заповітом, вирішено:

- визнати за ОСОБА_3 право власності в порядку спадкування на 16/100 квартири АДРЕСА_1 ;

- визнати частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 24.09.2019 року, видане державним нотаріусом Шістнадцятої Київської державної нотаріальної контори на ім`я ОСОБА_1 , зареєстрованого в реєстрі за №3-479;

- визнати частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 24.09.2019 року, видане державним нотаріусом Шістнадцятої Київської державної нотаріальної контори на ім`я ОСОБА_7 , зареєстрованого в реєстрі за №3-480 (а.с. 91-99).

Постановою Київського апеляційного суду від 29.06.2021 року у справі №755/6778/20 рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 17.02.2021 року змінене, постановлено викласти мотивувальну частину в редакції цієї постанови (а.с. 84-90).

За змістом ст. 384 ЦПК України, постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Статтями 316, 317, 319 ЦК України визначено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Згідно ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно (ст. 355 ЦК України).

Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Суб`єктами права спільної часткової власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, держава, територіальні громади (ст. 356 ЦК України).

За змістом ст. 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Згідно ст. 361 ЦК України, співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності.

Статтею 386 ЦК України визначено, що Держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.

Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

За змістом ст. 150 ЖК УРСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Звертаючись до суду із позовними вимогами про визнання відповідача таким, що втратив право користування квартирою та виселення відповідача, позивачі посилались на те, що на підставі свідоцтв про право на спадщину вони є власниками кв. АДРЕСА_1 по 1/2 частині кожна, натомість у квартирі зареєстрований та проживає відповідач, який не є членом їх сім`ї та не пов`язаний із ними будь-яким спільним побутом.

Натомість рішенням Дніпровського районного суду від 17.02.2021 року, яке набрало законної сили, за ОСОБА_3 визнано право власності на 16/100 частин кв. АДРЕСА_1 , а видані на ім`я ОСОБА_1 та ОСОБА_2 свідоцтва про право на спадщину за заповітом визнані частково недійсними.

Отже, на теперішній час квартира АДРЕСА_1 належить позивачам та відповідачу на праві спільної часткової власності і відповідач, як співвласник квартири має право володіння та користування нею і так само право на відчуження своєї частки.

За таких обставин вимоги позивачів про визнання відповідача таким, що втратив право користування квартирою та його виселення з квартири задоволенню не підлягають, адже відповідач як власник частки квартири не може бути визнаний втратившим право користування квартирою та виселений із нею, оскільки таке суперечить змісту права власності.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 76-81, 89, 141, 178, 258, 259, 263-265, 268, 273, 275, 279, 354, 355 ЦПК України, ст.ст. 316, 317, 319, 321, 355, 356, 358, 361, 386, 391 ЦК України, ст. 150 ЖК УРСР, суд, -

у х в а л и в:

У задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа: Відділ з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, про усунення перешкод у користуванні майном, визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та виселення - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду до Київського апеляційного суду протягом 30 днів з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено 05.11.2021 року.

Учасники справи:

Позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_1 );

Позивач - ОСОБА_2 ( АДРЕСА_5 , РНОКПП НОМЕР_2 );

Відповідач - ОСОБА_3 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 );

Третя особа - Відділ з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації (м. Київ, вул. Пожарського, 15).

Суддя -