Постанова

Іменем України

21 жовтня 2021 року

м. Київ

справа № 760/15085/18

провадження № 61-8408св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Калараша А. А. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Петрова Є. В.,

учасники справи:

позивач - Департамент патрульної поліції Національної поліції України,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянувши у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Хмельницького апеляційного суду від 15 квітня 2021 року у складі колегії суддів: Костенка А. М., Гринчука Р. С., Грох Л. М., у справі за позовом Департаменту патрульної поліції Національної поліції України до ОСОБА_1 про відшкодування майнової шкоди в порядку регресу,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2018 року Департамент патрульної поліції Національної поліції України звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про відшкодування майнової шкоди в порядку регресу.

Позов мотивовано тим, що 19 квітня 2016 року лейтенант поліції ОСОБА_1 , працюючи на посаді інспектора 10 роти батальйону Управління патрульної поліції в м. Києві Департаменту патрульної поліції, керуючи службовим автомобілем «Renault Duster», державний номер НОМЕР_1 , на перехресті вул. Мельникова та Олени Теліги у м. Києві порушив Правила дорожнього руху та здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_2 , у результаті чого остання померла від отриманих травм.

Вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 17 березня 2017 року, який залишено без змін судами апеляційної та касаційної інстанцій, у справі № 761/22463/16-к ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статі 286 Кримінального кодексу України (далі - КК України), і призначено покарання у вигляді п`яти років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами.

Крім того, зазначеним вироком задоволено цивільні позови ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та стягнуто з Департаменту патрульної поліції Національної поліції України 583 464,00 грн на відшкодування моральної шкоди.

Позивач зазначав, що покладений на нього вироком суду обов`язок щодо відшкодування потерпілим моральної шкоди він виконав повністю та перерахував ОСОБА_3 , ОСОБА_4 кошти по 291 732,00 грн кожному.

Разом із тим, оскільки зазначена шкода завдана у період перебування ОСОБА_1 із Департаментом патрульної поліції Національної поліції України у трудових правовідносинах, останній має право в порядку зворотної вимоги (регресу) відшкодувати з винної особи розмір виплаченого ним відшкодування.

Посилаючись на зазначене, позивач просив стягнути із ОСОБА_1 на його користь виплачене ним відшкодування шкоди у розмірі 583 464,00 грн, а також вирішити питання розподілу судових витрат.

Короткий зміст рішення судів першої та апеляційної інстанцій

Справа розглядалася судами неодноразово.

Рішенням Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 16 серпня 2019 року позов задоволено частково. Стягнуто із ОСОБА_1 на користь Департаменту патрульної поліції Національної поліції України 4 290,00 грн на відшкодування майнової шкоди. Вирішено питання розподіл судового збору. У решті позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідач вчинив злочин із необережності відносно особи, а не відносно Департаменту патрульної поліції Національної поліції України, за що притягнений до кримінальної відповідальності, виконуючи трудові обов`язки, тому повинен відповідати за завдану ним шкоду відповідно до вимог статті 132 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) в межах середнього місячного заробітку. Встановивши доведеність факту спричинення позивачу майнової шкоди відповідачем, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що така шкода має бути відшкодована у розмірі середнього місячного заробітку відповідача, який становить 4 290,00 грн.

Постановою Хмельницького апеляційного суду від 15 квітня 2021 року апеляційну скаргу Департаменту патрульної поліції Національної поліції України задоволено. Рішення Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 16 серпня 2019 року скасовано та ухвалено нове судове рішення. Стягнуто із ОСОБА_1 на користь Департаменту патрульної поліції Національної поліції України 583 464,00 грн на відшкодування майнової шкоди.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходив із наявності підстави для задоволення позовних вимог, з огляду на правила, встановлені статтею 134 КЗпП України, оскільки на час вчинення ДТП відповідач перебував у трудових відносинах з позивачем, а тому на нього покладається обов`язок з відшкодування завданої матеріальної шкоди позивачу за вчинення кримінального правопорушення, яке встановлено вироком суду.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У травні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на постанову Хмельницького апеляційного суду від 15 квітня 2021 року, у якій просить скасувати оскаржувану постанову суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що судом апеляційної інстанції не враховано, що дії відповідача визнані вироком суду неумисні, вчинені з необережності і щодо потерпілої особи, а не позивача, із яким відповідач перебував у трудових відносинах. Таким чином, суд апеляційної інстанції неправильно застосував до спірних відносин норму права, а саме: статтю 134 КЗпП України, тоді як підлягала до застосування норма статті 132 КЗпП України. Також судом апеляційної інстанції не враховано положення статті 1191 ЦК України, якою обмежено розмір регресної вимоги у повному обсязі із можливістю встановлювати інший розмір та статті 1171 ЦК України, яка визначає порядок відшкодування шкоди, завданої у стані крайньої необхідності.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 22 липня 2021 року відкрито касаційне провадження та витребувано матеріали справи з суду першої інстанції.

У серпні 2021 року справу № 760/15085/18 передано до Верховного Суду.

Межі та підстави касаційного перегляду

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої статті 389 ЦПК України, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України).

В ухвалі Верховного Суду від 22 липня 2021 року про відкриття касаційного провадження вказано, що касаційна скарга ОСОБА_1 подана з дотриманням вимог статті 392 ЦПК України, зокрема, касаційна скарга містить підстави касаційного оскарження, передбачені пунктом 3 частини другої статті 389 ЦПК України.

Доводи інших учасників справи

Відзив від інших учасників справи не надходив.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

19 квітня 2016 року ОСОБА_1 , перебуваючи на посаді інспектора роти № 10 батальйону № 4 Управління патрульної поліції у м. Києві Департаменту патрульної поліції, керуючи службовим автомобілем «RENAULT DUSTER», державний номер НОМЕР_1 , на перехресті вул. Мельникова та О. Теліги у м. Києві порушив Правила дорожнього руху, здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_2 , яка від отриманих травм померла в лікарні. Вказані обставини встановлені вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 17 березня 2017 року у справі № 761/22463/16-к.

Вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 17 березня 2017 року у справі № 761/22463/16-к ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 286 КК України, і призначено покарання у вигляді п`яти років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами на три роки із застосуванням статті 75 КК України.

Задоволено цивільний позов ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та стягнено з Департаменту патрульної поліції Національної поліції України на відшкодування моральної шкоди по 291 732,00 грн кожному, загальний розмір якої становить 583 464,00 грн (а. с. 16-23, т. 1).

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 07 червня 2017 року та постановою Верховного Суду від 15 лютого 2018 року вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 17 березня 2017 року залишено без змін (а. с. 24-27, 11-15, т. 1)

Згідно з повідомленнями від 30 жовтня 2017 року № 827, від 30 жовтня

2017 року № 828, від 02 листопада 2017 року № 844 та від 03 листопада

2017 року № 847 присуджені кошти повністю перераховані Департаментом патрульної поліції Національної поліції України стягувачам ОСОБА_3 і ОСОБА_4 (а. с. 7-10, т. 1).

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Перевіривши доводи касаційної скарги у межах та з підстав касаційного перегляду, вивчивши аргументи, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

За змістом частини першої статті 3 КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулює законодавство про працю.

Відповідно до частин першої та другої статті 130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством.

Умовами настання матеріальної відповідальності працівника є: 1) порушення працівником покладених на нього трудових обов`язків; 2) нанесення прямої дійсної шкоди; 3) вина в діях або бездіяльності працівника; 4) прямий причинний зв`язок між протиправною та винною дією чи бездіяльністю працівника та шкодою, яка настала.

Згідно зі статтею 134 КЗпП України відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, зокрема, коли шкоди завдано діями працівника, які мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку.

Відповідно до статті 233 КЗпП України для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди.

Звертаючись до суду із цим позовом, Департамент патрульної поліції Національної поліції України просив стягнути із відповідача, який на час вчинення ДТП перебував у трудових відносинах із позивачем, 583 464,00 грн на відшкодування шкоди, які виплачені потерпілим ОСОБА_3 , ОСОБА_4 згідно з вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 17 березня 2017 року.

Таким чином, позивач фактично просив стягнути із відповідача матеріальну шкоду, заподіяну позивачеві злочином, що вчинений відповідачем.

Вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 17 березня 2017 року, який залишено без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 07 червня 2017 року, набрав чинності 07 червня 2017 року.

У період із20 жовтня 2017 року до 02 листопада 2017 року з Департаменту патрульної поліції Національної поліції України стягнуто в примусовому порядку на користь потерпілих на виконання вироку суду загальну суму 583 464,00 грн.

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача в червні 2018 року, тобто в межах річного строку, встановленого статтею 233 КЗпП України.

Відповідно до частини шостої статті 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчиненні вони цією особою.

З огляду на наведене, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог та з огляду на правила, встановлені КЗпП України, оскільки на час вчинення ДТП ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах із позивачем, а тому на нього покладається обов`язок з відшкодування завданої матеріальної шкоди позивачу за вчинення кримінального правопорушення, вина у вчинені якого встановлена вироком суду.

Наведене узгоджується із висновками, зробленими Верховним Судом у постановах від 11 грудня 2019 року у справі № 463/4040/15-ц (провадження № 61-23441св18), від 20 січня 2021 року у справі № 583/1942/17 (провадження № 61-15670св19), від 26 липня 2021 року у справі № 592/8140/20 (провадження № 61-7226св21).

Доводи касаційної скарги про те, що суд апеляційної інстанції неправильно застосував до спірних відносин норму права, а саме: статтю 134 КЗпП України, тоді як підлягала до застосування норма статті 132 КЗпП України, є необґрунтованими, з огляду на таке.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 134 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли шкоди завдано діями працівника, які мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку.

Вина ОСОБА_1 у вчиненні злочину, передбаченого статтею 286 КК України, встановлена вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 17 березня 2017 року, який залишений без змін судами апеляційної та касаційної інстанцій.

Враховуючи те, що позивач зазнав матеріальної шкоди, заподіяної з вини ОСОБА_1 та внаслідок дій останнього, які мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку, що встановлено вироком суду, тому судом апеляційної інстанції правильно застосовано до спірних правовідносин положення статті 134 КЗпП України.

Верховним Судом відхиляються посилання заявника у касаційній скарзі на неврахування судом апеляційної інстанції норм статей 1171, 1191 ЦК України, оскільки відшкодування шкоди заподіяної працівником установі врегульовано нормами КЗпП України, а не нормами ЦК України.

Таким чином, доводи касаційної скарги не спростовують висновків суду апеляційної інстанції та по своїй суті зводяться до неправильного тлумачення заявником норм матеріального права.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Згідно з частиною третьою статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення - без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді касаційної інстанції немає.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Хмельницького апеляційного суду від 15 квітня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: А. А. Калараш

А. І. Грушицький

Є. В. Петров