Постанова

Іменем України

02 листопада 2021 року

м. Київ

справа № 572/1551/20

провадження № 61-1498св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Тітова М. Ю. (суддя-доповідач), Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , Сарненська міська рада Сарненського району Рівненської області,

провівши в порядку письмового провадження попередній розгляд справи за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Сарненського районного суду Рівненської області від 07 вересня 2020 року в складі судді Слободянюка Б. К. та постанову Рівненського апеляційного суду від 22 грудня 2020 року в складі колегії суддів: Хилевича С. В., Гордійчук С. О., Ковальчук Н. М.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , Сарненської міської ради Сарненського району Рівненської області, у якому просив визнати за ним право власності на квартиру АДРЕСА_1 , грошові вклади з належними до них відсотками, індексаціями та компенсаціями в АТ «Державний ощадний банк України», як на спадкове майно після смерті ОСОБА_3 .

В обґрунтування позову зазначав, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його дід ОСОБА_3 , після смерті якого залишилося спадкове майно, а саме квартира АДРЕСА_1 та грошові вклади в АТ «Державний ощадний банк України». Згідно з заповітом від 06 вересня 2018 року усе своє майно дід позивача заповів йому. Тому з метоюприйняття спадщини він звернувся до державного нотаріуса Сарненської районної державної нотаріальної контори Рівненської області, проте йому було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки на день смерті заповідача за місцем, де він проживав, була зареєстрована дружина спадкодавця - ОСОБА_2 .

При цьому заявник стверджував, що хоча відповідач і була зареєстрована зі спадкодавцем, однак фактично проживала окремо.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 просив позов задовольнити.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Сарненського районного суду Рівненської області від 07 вересня 2020 року позов задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 та 1/2 частку грошового вкладу (з відсотками, індексаціями, компенсаціями) в АТ «Державний ощадний банк України», як на спадкове майно після смерті ОСОБА_3 .

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка в силу свого віку є непрацездатною, має право на половину обов`язкової частки у майні після померлого чоловіка ОСОБА_3 , яку вона згідно з частиною першою статті 1273 ЦК України прийняла, адже не подала заяву про відмову від спадщини, а фактично була зареєстрована зі спадкодавцем, що було встановлено нотаріусом та підтверджено позивачем в судовому засіданні.

Крім того, суд вказав, що позивач не ставив питання про зменшення обов`язкової частки відповідача у спадщині, у зв`язку з чим дійшов висновку про визнання за ним права власності на 1/2 спадкового майна.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Рівненського апеляційного суду від 22 грудня 2020 року рішення Сарненського районного суду Рівненської області від 07 вересня 2020 року залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що суд першоїінстанції, дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку, дійшов правильного висновку про часткове задоволення позову, визнавши за позивачем право на 1/2 спадкового майна, позаяк, хоча ОСОБА_3 склав заповіт, за яким заповідав заявнику все майно, однак на момент смерті заповідача його непрацездатна дружина була спадкоємцем першої черги за законом, яка спадкує половину від частки, яка б належала їй у випадку спадкування за законом, що відповідає положенням статті 1241 ЦК України.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги

У січні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій просив ухвалити рішення про задоволення позовних вимог та встановити достатність підстав для усунення ОСОБА_2 від права на спадкування за законом.

В обґрунтування касаційної скарги заявник посилався на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, зокрема зазначав, що судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосовано норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 04 вересня 2019 року в справі № 450/328/15-ц (провадження № 61-14110св18) та від 09 грудня 2020 року в справі № 554/3192/16-ц (провадження № 61-114св20).

Вказав, що суди попередніх інстанцій помилково застосували положення частини третьої статті 1268 ЦК України (щодо прийняття спадщини спадкоємцем, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини) до спірних правовідносин без урахування правового висновку Верховного Суду, висловленого у постанові від 09 грудня 2020 року в справі № 554/3192/16- ц, в якій зазначено, що за змістом норм статей 1268-1269 ЦК України факт прийняття спадщини тісно пов'язується з постійним проживанням разом із спадкоємцем на час відкриття спадщини, проте окремо встановити факт прийняття спадщини без встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини чинним законодавством не передбачено.

Крім того, на думку заявника, частина третя статті 1268 ЦК України помилково застосована судами без урахування правового висновку Верховного Суду, висловленого у постанові від 04 вересня 2019 року в справі № 450/328/15- ц, у якій зазначено, що спадщина у вигляді нерухомого майна, яка відкрилась на користь спадкоємця із обов'язковою часткою, не переходить до нього автоматично, а також, що законодавець розмежовує поняття «виникнення права на спадщину» та «виникнення права власності на нерухоме майно, що входить до складу спадщини» і пов'язує із виникненням цих майнових прав різні правові наслідки. Натомість, як стверджує заявник, судами попередніх інстанцій безпідставно зроблено висновок, що ОСОБА_2 є спадкоємцем за законом після смерті чоловіка на підставі статті 1241 ЦК України.

Крім того, ОСОБА_1 зазначав про порушення судами норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України). Зокрема вказував, що суди не дослідили зібрані у справі докази щодо наявності підстав для усунення ОСОБА_2 від спадкування відповідно до частини п'ятої статті 1224 ЦК України, не з'ясували фактичне місце проживання відповідача на час відкриття спадщини та не врахували обставин неподання нею заяви про прийняття спадщини.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 31 березня 2021 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали з Сарненського районного суду Рівненської області.

20 квітня 2021 року справа № 572/1551/20 надійшла до Верховного Суду.

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Фактичні обставини, встановлені судами

Судами установлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 .

Рішенням Сарненського районного суду Рівненської області від 27 січня 2020 року було встановлено факт родинних відносин між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 як онуком та дідом.

Згідно з заповітом, посвідченим 06 вересня 2018 року приватним нотаріусом Сарненського районного нотаріального округу Москалик Л. М., ОСОБА_3 все своє майно, що буде належати йому на день смерті в тому числі належне йому житло, що знаходиться по АДРЕСА_2 заповів ОСОБА_1 .

Відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 20 січня 2005 року № 6272300 ОСОБА_3 належала на праві власності квартира АДРЕСА_3 .

Згідно з договором про відкриття та обслуговування рахунку за банківським продуктом «Національна картка» від 15 травня 2012 року № НОМЕР_2 на ім'я ОСОБА_3 був відкритий рахунок в АТ «Державний ощадний банк України».

Постановою від 14 березня 2020 року державний нотаріус Сарненської районної державної нотаріальної контори Рівненської області Соколовська М. В. відмовила ОСОБА_1 у видачі свідоцтв про право на спадщину за заповітом на цілу частку спадкового майна, а саме: квартиру АДРЕСА_1 та грошові вклади з належними до них відсотками, індексаціями та компенсаціями в АТ «Державний ощадний банк України». Підставою відмови стало те, що згідно з довідкою КП «Житлосервіс» від 27 січня 2020 року № 4278 на день смерті спадкодавець був зареєстрований в АДРЕСА_2 , разом із ним були зареєстровані: онук ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та дружина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка не подала заяву про відмову від прийняття спадщини, а тому є спадкоємцем за законом після смерті чоловіка та має право на обов`язкову частку у спадщині.

Також установлено, що позивач є спадкоємцем за заповітом та прийняв спадщину після смерті діда ОСОБА_3 , оскільки подав у встановлений законом строк заяву про прийняття спадщини, а спадкодавець фактично мав у власності спірне майно, яке входить до складу спадщини. Крім позивача спадкоємицею за законом першої черги після смерті чоловіка є ОСОБА_2 , яка вважається такою, що прийняла спадщину, так як на день відкриття спадщини була зареєстрована зі спадкодавцем та заяву про відмову від спадщини до нотаріальної контори не подала.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (стаття 1217 ЦК України).

Частиною першою статті 1222 ЦК України передбачено, що спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини.

Згідно зі статтею 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

Відповідно до частини першої статті 1241 ЦК України малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов'язкова частка). Розмір обов'язкової частки у спадщині може бути зменшений судом з урахуванням відносин між цими спадкоємцями та спадкодавцем, а також інших обставин, які мають істотне значення.

Статтею 1258 ЦК України визначено черговість спадкування за законом, зокрема спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 ЦК України.

У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (стаття 1261 ЦК України).

За приписами частини першої статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї(частина третя статті 1268 ЦК України).

Також згідно з пунктами 3.21 та 3.22 глави 10 розділу 2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї. У разі відсутності у паспорті такого спадкоємця відмітки про реєстрацію його місця проживання доказом постійного проживання із спадкодавцем може бути: довідка органу реєстрації місця проживання про те, що місце проживання спадкоємця на день смерті спадкодавця було зареєстровано за однією адресою зі спадкодавцем.

Відповідно до вимог статті 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України. Відмова від прийняття спадщини є безумовною і беззастережною (частини перша, п'ята статті 1273 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України).

Для вирішення питання щодо наявності підстав для застосування до спірних правовідносин положень частини третьої статті 1268 ЦК України є необхідним встановлення місця проживання спадкодавця і спадкоємця.

Відповідно до частини першої статті 29 ЦК України (в редакції, яка діяла на момент подання позовної заяви) місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.

Таким чином, положення статті 29 ЦК України не ставлять місце фактичного проживання особи в залежність від зареєстрованого місця її проживання.

Право на вибір місця проживання закріплено у статті 33 Конституції України, відповідно до якої кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Під місцем постійного проживання розуміється місце, де фізична особа постійно проживає. Тимчасовим місцем проживання є місце перебування фізичної особи, де вона знаходиться тимчасово (під час перебування у відпустці, відрядженні, зокрема у готелі чи у санаторії, тощо).

Частина третя статті 1268 ЦК України вимагає наявності фактичного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не лише реєстрацію місця проживання за адресою спадкодавця, що можуть бути відмінними один від одного.

Апеляційний суд правильно вказав, що місце проживання необхідно відрізняти від місця перебування фізичної особи, тобто того місця, де вона не проживає, а тимчасово знаходиться.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Установивши, що позивач ОСОБА_1 за допомогою належних та допустимих доказів не довів факт того, що ОСОБА_2 фактично не проживала із ОСОБА_3 на час відкриття спадщини, а також не спростував права відповідачки на обов'язкову частку у спадщині, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про часткове задоволення позову.

Крім того, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суди правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і дали їм належну оцінку, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законні й обґрунтовані рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.

Колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги про те, що суди застосували норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 04 вересня 2019 року в справі № 450/328/15-ц (провадження № 61-14110св18) та від 09 грудня 2020 року в справі № 554/3192/16-ц (провадження № 61-114св20), оскільки висновки суду касаційної інстанції у наведених справах зроблені за встановлення інших фактичних обставин.

З приводу заявленої ОСОБА_1 у прохальній частині касаційної скарги вимоги про встановлення достатності підстав для усунення відповідача від права на спадкування за законом суд зазначає наступне.

Відповідно до частини п'ятої статті 1224 ЦК України за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

У пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» зазначено, що правило частини п'ятої статті 1224 ЦК України стосується всіх спадкоємців за законом. Вимога про усунення спадкоємця від права на спадкування може бути пред'явлена особою, для якої таке усунення породжує пов'язані зі спадкуванням права та обов'язки, одночасно з її позовом про одержання права на спадкування з підстав, визначених у частині другій статті 1259 ЦК України.

Проте така вимога заявником в суді першої інстанції не заявлялась, а в силу положень частини другої статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

З огляду на вищевикладене, доводи касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального права чи порушення судами норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, оскільки стосуються переоцінки доказів, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Згідно з частиною третьою статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Оскаржувані судові рішення відповідають вимогам закону й підстави для їх скасування відсутні.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Сарненськогорайонного суду Рівненської областівід 07 вересня 2020 року та постанову Рівненського апеляційного суду від 22грудня 2020 року без змін.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційна скарга залишена без задоволення, немає підстав для нового розподілу судових витрат.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Сарненського районного суду Рівненської області від 07 вересня 2020 року та постанову Рівненського апеляційного суду від 22грудня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: М. Ю. Тітов

А. Ю. Зайцев

Є. В. Коротенко