Справа № 466/9871/18 Головуючий у 1 інстанції: Баєва О.І.
Провадження № 22-ц/811/2964/20 Доповідач в 2-й інстанції: Шандра М. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 жовтня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді Шандри М.М.

суддів: Приколоти Т.І., Савуляка Р.В.

секретаря: Бадівської О.О.

за участю: ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Державної казначейської служби України на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 18 червня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, Прокуратури Одеської області, Головного управління національної поліції в Одеській області про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду,

ВСТАНОВИЛА:

Позивач звернувся до суду з позовом, уточненим в ході розгляду справи, в якому просив з Державного бюджету України, шляхом списання коштів Державною казначейською службою України з єдиного казначейського рахунку на його користь в якості відшкодування моральної шкоди 64 706 534 грн завданої неправомірними діями поліції та прокуратури, стягнути з Державного бюджету України, шляхом списання коштів Державною казначейською службою України з єдиного казначейського рахунку на його користь в якості відшкодування сум, сплачених у зв`язку з правовою допомогою під час досудового розслідування у розмірі та судового розгляду кримінального провадження у розмірі 50 000 грн.

В обґрунтування позовних вимог покликався на те, що слідчим відділом Шевченківського ВП Приморського ВП в м.Одесі ГУНП в Одеській області проводилося досудове розслідування у кримінальному провадженні №0001104 від 14.05.2018 за фактом заволодіння ним шахрайським шляхом грошовими коштами, виготовлення, використання завідомо підробленого документу та присвоєння владних повноважень за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.ч.2, 3, 4 ст.190, ч.2, 3 ст.358, ст.353 КК України.

Позивач стверджував, що підставою до внесення до ЄРДР відомостей про кримінальне правопорушення стала ухвала Апеляційного суду Одеської області від 17.01.2011 про направлення кримінальної справи №0 до прокуратури Приморського району на додаткове розслідування. Так, 14.05.2018 СВ Шевченківського ВП Приморського ВП в м.Одесі ГУНП в Одеській області внесено вказані відомості до ЄРДР за №0001104.

Постановою про закриття кримінального провадження від 05.09.2018 встановлено, що 27.08.2007 СУ ОМУ ГУ МВС України стосовно нього порушено кримінальну справу №0 за ч.4 ст.190 КК України на підставі заяви ОСОБА_2 , поданої на ім`я прокурора м.Одеси від 15.08.2007 про заволодіння грошовими коштами шляхом шахрайства.

В ході особистого огляду позивача було виявлено посвідчення № НОМЕР_1 , у зв`язку із чим 05.09.2007 СУ ОМУ ГУ МВС України стосовно нього порушено ще одну кримінальну справу №8 за ч.3 ст.358 КК України. А 18.09.2007 відносно позивача було ще порушено дві кримінальні справи №7 за ч.2 ст.190 КК України та №9 за ч.2 ст.190 КК України.

У подальшому відносно позивача СУ ОМУ ГУ МВС України ще було порушено кримінальні справи, а саме: 16.10.2007 №81 за ч.3 ст.190 КК України, 15.10.2007 №2 за ч.2 ст.358 КК України, 17.10.2007 №3 за ст.353 КК України.

26.10.2007 в об`єднаній кримінальній справі №0 складено обвинувальний висновок та скеровано до суду.

Проте, постановою Приморського районного суду м.Одеси від 22.11.2011 кримінальну справу відносно ОСОБА_1 за вчинення ним злочинів, передбачених ч.ч.2, 3, 4 ст.190, ч.ч.2,3 ст.358, ст.353 КК України повернуто прокурору Приморського району для проведення додаткового розслідування. Дана постанова була залишена без змін постановою апеляційного суду Одеської області.

05.09.2018 прокурором Одеської місцевої прокуратури №3 Ляховченком І.А. було прийнято рішення про відсутність в діях позивача інкримінованих злочинів. Цією ж постановою було скасовано запобіжний захід у виді підписки про невиїзд.

Позивач покликався на те, що з моменту його фактичного затримання, а саме з 27.08.2007 по 09.10.2008 він перебував під вартою. За час перебування під вартою у нього погіршився стан здоров`я. Більше того, жодних слідчих дій з 2011 по 2018 вчинено не було, хоча він перебував у статусі підозрюваного весь цей час. У зв`язку із чим, він був обмежений у соціальних можливостях, оскільки він був позбавлений можливості отримати вищу освіту, працевлаштуватися на роботу із достойним заробітком, створити сім`ю.

Такими незаконними діями органів досудового розслідування та прокуратури йому завдано моральної шкоди, у зв`язку з чим він звернувся до суду.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 18 червня 2020 року позов задоволено частково.

Стягнуто з Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України через казначейську службу на користь ОСОБА_1 684835 грн (шістсот вісімдесят чотири тисячі вісімсот тридцять п`ять гривень) у відшкодування моральної шкоди.

В задоволенні інших вимог відмовлено.

Вказане рішення в апеляційному порядку оскаржила Державна казначейська служба України.

В апеляційній скарзі посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зокрема, зазначає, що судом безпідставно визначено спосіб відновлення порушеного права позивача за рахунок Державного бюджету України шляхом списання коштів Казначейством з єдиного казначейського рахунку. Також вважає, що судом першої інстанції не враховано, що відшкодування зазначеної шкоди здійснюється Казначейством шляхом стягнення з Державного бюджету України за рахунок коштів відповідної бюджетної програми передбаченої на відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду, відшкодування громадянинові вартості конфіскованого та безхазяйного майна стягнутого в дохід держави, відшкодування шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадових і службових осіб. Таким чином, стягнення з Державного бюджету України шляхом списання коштів Казначейством з єдиного казначейського рахунку є необгрунтованим і таким, що не відповідає встановленому законом способу захисту порушеного права. Зазначає, що суд першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення не встановив належного відповідача по справі, та безпідставно задоволив позовні вимоги до Казначейства, яке по суті не є належним відповідачем. Щодо розміру відшкодування моральної шкоди згідно Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», то такий необґрунтовано, вважає, завищено. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

У судовому засідання апеляційної інстанції ОСОБА_1 просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду без змін.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, були належним чином повідомлені про час та місце слухання справи, тому розгляд справи проводиться в їх відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Судом установлено, що 27.08.2007 СУ ОМУ ГУ МВС України стосовно ОСОБА_1 порушено кримінальну справу №0 за ч.4 ст.190 КК України на підставі заяви, поданої ОСОБА_2 на ім`я прокурора м.Одеси від 15.08.2007 про заволодіння грошовими коштами шляхом шахрайства.

В ході особистого огляду позивача було виявлено посвідчення № НОМЕР_1 , у зв`язку із чим 05.09.2007 СУ ОМУ ГУ МВС України стосовно ОСОБА_1 порушено ще одну кримінальну справу №8 за ч.3 ст.358 КК України. А 18.09.2007 відносно позивача було ще порушено дві кримінальні справи №7 за ч.2 ст.190 КК України та №9 за ч.2 ст.190 КК України.

У подальшому відносно позивача СУ ОМУ ГУ МВС України ще було порушено кримінальні справи, а саме: 16.10.2007 №81 за ч.3 ст.190 КК України, 15.10.2007 №2 за ч.2 ст.358 КК України, 17.10.2007 №3 за ст.353 КК України.

26.10.2007 в об`єднаній кримінальній справі №0 складено обвинувальний висновок та скеровано до суду.

З 27.08.2007 і до 09.10.2008 ОСОБА_1 перебував під вартою. В подальшому запобіжний захід змінено на підписку про невиїзд.

Постановою Приморського районного суду м.Одеси від 22.11.2011 кримінальну справу відносно ОСОБА_1 за вчинення ним кримінальних злочинів, передбачених ч.ч.2, 3, 4 ст.190, ч.ч.2,3 ст.358, ст.353 КК України повернуто прокурору Приморського району для проведення додаткового розслідування. Дана постанова була залишена без змін постановою апеляційного суду Одеської області.

Судом першої інстанції встановлено, що жодних слідчих дій з 2011 по 2018 органом досудового розслідування вчинено не було. Разом з тим, ОСОБА_1 весь цей час перебував у статусі підозрюваного. Хоча ним та його адвокатом неодноразово подавалися клопотання про закриття кримінальної справи. Такі клопотання органом досудового розслідування до уваги не бралися, а також не вчинялися слідчі дії, що позбавляло його можливості вести нормальне соціальне життя.

У подальшому, слідчим відділом Шевченківського ВП Приморського ВП в м.Одесі ГУНП в Одеській області проводилося досудове розслідування у кримінальному провадженні №0001104 від 14.05.2018 за фактом заволодіння ОСОБА_3 шахрайським шляхом грошовими коштами, виготовлення, використання завідомо підробленого документу та присвоєння владних повноважень за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.ч.2, 3, 4 ст.190, ч.2, 3 ст.358, ст.353 КК України.

Підставою до внесення до ЄРДР відомостей про кримінальне правопорушення стала ухвала Апеляційного суду Одеської області від 17.01.2011 про направлення об`єднаної кримінальної справи №0 до прокуратури Приморського району на додаткове розслідування. Лише 14.05.2018 СВ Шевченківського ВП Приморського ВП в м.Одесі ГУНП в Одеській області внесено вказані відомості до ЄРДР за №0001104.

Прокурором Одеської місцевої прокуратури №3 в порядку нагляду процесуального керівництва, 05.09.2018 винесено постанову про закриття кримінального провадження на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України, та встановлено, що діями ОСОБА_1 не завдано матеріальної шкоди та його дії не утворюють склад злочинів, передбачених ч.ч.2, 3, 4 ст.190, ч.ч.2, 3 ст.358, ст.353 КК України.

Відповідно до статті 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Положеннями частини першої, другої, сьомої статті 1176 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом.

Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.

Пунктом 2 статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає й у випадку закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення.

Відповідно до пункту 5 статті 3 цього Закону, окрім іншого, у вказаних вище випадках відшкодуванню підлягає також моральна шкода.

Така шкода відшкодовується державою за рахунок коштів державного бюджету (ст. 4 Закону).

У статті 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» визначено, що відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Частиною другою статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством.

Відповідно до частини третьої цієї статті Закону, відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Отже, Законом встановлено, що розмір відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом повинен визначатися судом з урахуванням мінімального розміру заробітної плати.

Викладене дає підстави для висновку, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподаткованого мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.

При цьому, визначений законом розмір є мінімальним, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, може застосувати й більший розмір відшкодування.

За загальним правилом відшкодування моральної шкоди, яке міститься у статті 23 ЦК України, розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. Зокрема, враховуються тяжкість та тривалість вимушених змін у життєвих і виробничих стосунках позивача, можливість їх відновлення, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, тощо. При цьому, суд має виходити із засад розумності та справедливості.

Судом встановлено, що позивач незаконно перебував під слідством 132 місяці та 9 днів, з них 13 місяців та 13 днів перебував під вартою, при цьому протягом 7 років не вчинялося жодних слідчих дій.

Визначаючи розмір морального відшкодування суд орієнтувався на розрахунок відшкодування однієї мінімальні заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством і судом, під час дії запобіжного заходу у вигляді підписки про невиїзд і у розмірі двох мінімальних заробітних плат за кожен із тринадцяти місяців дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Колегія суддів погоджується із визначеним судом першої інстанції розміром морального відшкодування, оскільки за встановлених обставин справи він відповідає вимогам розумності і справедливості, присуджений виходячи з положень спеціального закону, який регулює порядок відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом, а тому доводи апеляційної скарги про необґрунтовано завищений розмір відшкодування моральної шкоди в цій частині є безпідставними та не підлягають задоволенню.

Відповідно до пункту 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого Указом Президента України від 13 квітня 2011 року №460/2011, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, є Державна казначейська служба України (Казначейство України), яка, зокрема, здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.

Кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Таким чином, відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Такими органами у цій справі є прокуратура Одеської області, Головне управління національної поліції в Одеській області та Державна казначейська служба України (яка відповідно до законодавства є органом, який здійснює повернення коштів з державного бюджету).

Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. У таких справах резолютивні частини судових рішень не повинні містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено безспірне списання коштів

Такий правовий висновок Великої Палати Верховного Суду викладений у постанові від 19 червня 2018 року в справі 910/23967/16.

З наведених підстав, колегія суддів вважає за необхідне рішення суду змінити в частині задоволення позовних вимог, виклавши його резолютивну частину в такій редакції: «Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 684 835 грн (шістсот вісімдесят чотири тисячі вісімсот тридцять п`ять гривень) у відшкодування моральної шкоди». В решті рішення залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.2 ч.1 ст. 374, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Державної казначейської служби України задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 18 червня 2020 року змінити в частині задоволення позовних вимог, виклавши його резолютивну частину в такій редакції: «Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 684835 грн (шістсот вісімдесят чотири тисячі вісімсот тридцять п`ять гривень) у відшкодування моральної шкоди».

В решті рішення залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повний текст постанови складено:01.11.2021.

Головуючий

Судді