ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«04» листопада 2021 року

м. Харків

справа № 638/18411/20

провадження № 22ц/818/4744/21

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В. (суддя-доповідач),

суддів - Маміної О. В., Хорошевського О. М.,

учасники справи:

позивач Комунальне підприємство «Жилкомсервіс»,

відповідач ОСОБА_1

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 25 березня 2021 року в складі судді Невеніцина Є.В.

в с т а н о в и в:

У грудні 2020 року Комунальне підприємство «Жилкомсервіс» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за послуги з утримання будинків, споруд та прибудинкової території.

Позовна заява мотивована тим, що підприємством, як управителем житлових будинків комунальної власності територіальної громади м. Харкова, і споживачами укладено публічний договір про надання житлово-комунальних послуг шляхом його опублікування в офіційному виданні Харківської міської ради спецвипуску газети «Слобода» від 28 листопада 2006 року № 95/1.

Таким чином, споживачі перебувають в договірних відносинах з підприємством і повинні здійснювати оплату наданих послуг з утримання будинку, споруд та прибудинкових територій, відповідно до затвердженого органами місцевого самоврядування тарифом.

Зазначив, що ОСОБА_1 є власником житлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 та є споживачем послуг, які надає підприємство. Однак, він не виконує покладені на нього обов`язки, у зв`язку з чим у нього утворилася заборгованість перед підприємством за надання відповідних послуг за період з 01 березня 2007 року по 01 грудня 2020 року, яка становить 20 852,34 грн.

Вказав, що 27 січня 2015 року Дзержинським районним судом м. Харкова видано судовий наказ про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за послуги з утримання будинків, споруд та прибудинкової території за період з 01 січня 2012 року по 01 грудня 2014 року в сумі 4868,50 грн.

Просив стягнути з ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства «Жилкомсервіс» заборгованість за послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій за період з 01 березня 2007 року по 01 грудня 2020 року в сумі 20 852,34 грн та судовий збір в розмірі 2102,00 грн.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 25 березня 2021 року позовні вимоги Комунального підприємства «Жилкомсервіс» задоволено частково, стягнути з ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства «Жилкомсервіс» заборгованість за послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій за період з 01 січня 2018 року по 01 грудня 2020 року в сумі 6624,52 грн та судовий збір в розмірі 667,78 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення скасувати, справу направити до суду першої інстанції для перегляду.

Апеляційна скарга мотивована тим, що при ухваленні судового рішення суд першої інстанції порушив норми процесуального права, а саме, не повідомив його належним чином про судове засідання на 25 березня 2021 року. Зазначив, що він подавав клопотання про перенесення розгляду справи у зв`язку із перебуванням на лікарняному, однак судом першої інстанції безпідставно було відмовлено. Вказав, що 20 лютого 2020 року касиром банку помилкового внесено суму оплати за опалення 2205,24 грн в рядок квартплата, таким чином позивач заволодів чужими грошовими коштами і не повертає їх, у зв`язку з чим він звернувся до суду з зустрічним позовом, однак судом першої інстанції безпідставно відмовлено у його прийнятті. Вважав, що позовна заява підприємства не відповідає чинному процесуальному законодавству, строк довіреності позивача при подачі позову закінчився, тому і не повинна була прийнята судом до розгляду. Зазначив, що він пропозицію на укладення договору від позивача не приймав і договір з ним не укладав. Також посилався на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин справи. Вважав, що позивач систематично не виконував регламентні роботи з утримання та обслуговування внутрішньобудинкових інженерних робіт, навмисно не виконував свої обов`язки. Зокрема, позивачем не надано доказів надання послуг відповідної якості і кількості, не приведено обґрунтованих доводів про їхню ціну та їх оплату, проведення систематичного технічного обслуговування будинків, споруд та прибудинкової території. Вважав, що позивач невірно пред`явив позовні вимоги, розрахунок заборгованості виконаний некоректно і неправильно.

Відзивів на апеляційну скаргу від учасників справи до суду апеляційної інстанції не находило.

Частинами 1, 3 статті 369 ЦПК України передбачено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 369 ЦПК України передбачено, що апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Аналізуючи наведені норми права, судова колегія вважає за необхідне розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно залишити без задоволення, рішення суду залишити без змін.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що оскільки відповідач не виконує свого обов`язку з оплати послуг з утримання будинків, споруд та прибудинкової території, тому наявні підстави для стягнення заборгованості в межах строку позовної давності.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що рішенням Харківської міської ради від 26 липня 2006 року за № 69/06 створено Комунальне підприємство «Жилкомсервіс» (а.с.28).

Рішенням Харківської міської ради від 20 грудня 2006 року за № 1186 визначено Комунальне підприємство «Жилкомсервіс» виконавцем житлово-комунальних послуг у житловому фонді комунальної власності територіальної громади з управління будинком, спорудою або групою будинків (а.с.15).

Рішенням Харківської міської ради від 20 грудня 2011 року за № 893, з подальшими змінами від 27 січня 2012 року, 10 травня 2017 року, 11 травня 2018 року визначено перелік послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій та встановлені тарифи на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій у місті Харкові.

Зокрема, до переліку послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій входить: прибирання прибудинкової території, технічне обслуговування ліфтів, обслуговування систем диспетчеризації, технічне обслуговування внутрішньобудинкових систем гарячого водопостачання, технічне обслуговування внутрішньобудинкових систем холодного водопостачання, технічне обслуговування внутрішньобудинкових систем водовідведення, технічне обслуговування внутрішньо будинкових систем централізованого опалення, технічне обслуговування внутрішньобудинкових систем зливної каналізації, обслуговування димових та вентиляційних каналів, технічне обслуговування та поточний ремонт мереж електропостачання та електрообладнання, освітлення місць загального користування, енергопостачання ліфтів (а.с.16-19).

Договір про надання житлово-комунальних послуг (м. Харків) опубліковано у спеціальному випуску газети «Слобода» за 28 листопада 2006 року. Умовами договору передбачено, що його сторонами є Комунальне підприємство «Жилкомсервіс» (виконавець) та власник (наймач, орендар) квартири, інших житлових та/або нежитлових приміщень (споживач). Предметом договору забезпечення виконавцем надання послуг, зокрема, з утримання будинків, споруд і прибудинкових територій визначено, що розрахунковим періодом є календарний місяць. Оплата послуг здійснюється не пізніше 15 числа місяця, що настає за розрахунковим. Визначено права та обов`язки, відповідальність сторін договору. Договір набуває чинності з 01 січня 2007 року строком на 3 роки, якщо інше не буде заявлено сторонами в письмовій формі (а.с.12-14).

Розпорядженням Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна виконавчого комітету Харківської міської ради № 189 від 28 лютого 2007 року, відділу обліку комунального майна у зв`язку з передачею основних фондів від ДКВЖРЕП Дзержинського району м. Харкова, КВЖРЕП № 2 Дзержинського району м. Харкова до Комунального підприємства «Жилкомсервіс» внесено зміни: до договору передачі майна в господарське відання № 760 від 30 травня 1996 року з ДКВЖРЕП Дзержинського району м. Харкова, а саме: вилучити з актів прийому-передачі житловий фонд загальною первісною вартістю - ,88 грн, сумою зносу - ,71 грн та залишковою вартістю - 992881881,17 грн станом на 01 січня 2007 року згідно акту прийому-передачі (додаток № 1); в договір передачі майна в господарське відання № 1208 від 03 березня 2004 року з КВЖРЕП № 2 Дзержинського району м. Харкова, а саме: вилучено з актів прийому-передачі житловий фонд загальною первісною вартістю - 94132536,94 грн, сумою зносу - 56119829,19 грн та залишковою вартістю - 38012707,75 грн станом на 01 січня 2007 року згідно акту прийому-передачі (додаток № 2); в договір передачі мана в господарське відання № 1278 від 07 вересня 2006 року з Комунального підприємства «Жилкомсервіс», а саме: зарахувати до актів прийому-передачі житловий фонд Дзержинського району м. Харкова загальною первісною вартістю - ,82 грн, сумою зносу - ,90 грн та залишковою вартістю - ,92 грн станом на 01 січня 2007 року (додаток № 3) (а.с.120-128).

27 січня 2015 року Дзержинським районним судом м. Харкова у справі № 638/22651/14-ц за заявою Комунального підприємства «Жилкомсервіс» видано судовий наказ, за яким стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь Комунального підприємства «Жилкомсервіс» суму заборгованості з утримання будинків, споруд та прибудинкових територій за період з 01 січня 2012 року по 01 грудня 2014 року в розмірі 4868,50 грн (а.с.25-26).

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 27 квітня 2015 року судовий наказ від 17 січня 2015 року скасовано (а.с.49).

Як вбачається з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 234365260 від 26 листопада 2020 року власником квартири АДРЕСА_2 є ОСОБА_1 (а.с.22-24).

З довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб від 05 січня 2021 року вбачається, що за адресою: АДРЕСА_3 зареєстрований ОСОБА_1 (а.с.30).

У відповідності до затверджених тарифів позивач щомісячно нараховував відповідачу рахунки для оплати житлово-комунальних послуг. Однак, на думку позивача відповідач не виконував належним чином свої обов`язки з своєчасного внесення в повному обсязі плати за отримані комунальні послуги, в результаті чого утворилася заборгованість, розмір якої за період з 01 березня 2007 року по 01 вересня 2020 року складає 10 797,33 грн. При цьому в позовній заяві підприємством заявлено суму до стягнення в розмірі 9809,89 грн (а.с.7-13).

Як вбачається з матеріалів справи 20 лютого 2020 року ОСОБА_1 сплатив в рахунок заборгованості Комунальному підприємству «Жилкомсервіс» 2205,24 грн, однак в подальшому звернувся до Акціонерного товариства «Мегабанк» з заявою про проведення перерахунку вказаних грошових коштів для оплати опалення (а.с.50-53).

Як вбачається з відповіді Комунального підприємства «Жилкомсервіс» від 24 квітня 2020 року перераховані кошти ОСОБА_1 в сумі 2205,24 грн зараховані підприємством в рахунок квартирної плати, у зв`язку з великою заборгованістю (а.с.54).

31 березня 2005 року, 09 липня 2005 року, 09 вересня 2005 року відповідач звертався до начальника ПЖРЄП Дзержинського району із заявами про відмову від послуг з користування ліфтом (а.с.57-59).

Згідно акту-претензії від 10 серпня 2011 року про неналежне надання послуг споживачі не мають можливості користуватись ліфтом у під`їзді. Як вбачається з відповіді Комунального спеціалізованого підприємства «Харківгорліфт» № 639 від 01 вересня 2011 року роботи по відновленню працездатності даного ліфта на другому поверсі виконані. На теперішній час ліфт перебуває у робочому стані (а.с.60-61).

25 травня 2020 року мешканцями будинку АДРЕСА_4 складено колективну заяву про доведення під`їзду їхнього будинку до аварійного стану, на що 26 червня 2020 року за № Ко-20/6824.07-03 та 01 липня 2020 року за № КО-1-20242/0/1-20.08-31-5184/0/129-20 Комунальне підприємство «Жилкомсервіс» та Департамент житлового господарства надали відповіді відповідно (а.с.62-65).

До суду першої інстанції після ухвалення рішення ОСОБА_1 надав копію звернення до Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» від 11 листопада 2019 року та відповідь від 09 грудня 2019 року; колективне звернення мешканців від 20 грудня 2019 року до Публічного акціонерного товариства «Харківміськгаз»; акт № 1354 повторної перевірки та прочищення димових і вентиляційних каналів комунально-побутових об`єктів, житлових та громадських будинків від 27 грудня 2019 року; колективну заяву від 28 грудня 2019 року адресовану Публічному акціонерному товариству «Харківміськгаз», Комунальному підприємству «ХРБП» та відповідь останнього від 09 січня 2020 року; акт від 17 січня 2020 року та відповідь Комунального підприємства «Жилкомсервіс» (а.с.140-149).

Як на підставу позовних вимог Комунальне підприємство «Жилкомсервіс» посилалося на те, що відповідач не виконує обов`язки щодо сплати вартості послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, що є підставою для стягнення суми заборгованості.

Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (частина перша статті 509 ЦК України).

Так, основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки визначені Законом України «Про житлово-комунальні послуги».

За час дії спірних правовідносин, а саме за період з 01 березня 2007 по 01 вересня 2020 року діяли Закон України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року N 1875-IV з подальшими змінами, (далі Закон №1875-ІV) та Закон України «Про житлово-комунальні послуги» від 9листопада 2017 року №2189-VIII з подальшими змінами в редакції станом на 17 березня 2020 року ( далі - Закон № 2189-VIII).

Відповідно до частини першої статті 13 Закону № 1875-ІV залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно - технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).

Статтею 5 Закону №2189-VIII передбачено, що до житлово-комунальних послуг належать: 1) житлова послуга - послуга з управління багатоквартирним будинком.

Послуга з управління багатоквартирним будинком включає: утримання спільного майна багатоквартирного будинку, зокрема прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, виконання санітарно-технічних робіт, обслуговування внутрішньобудинкових систем (крім обслуговування внутрішньобудинкових систем, що використовуються для надання відповідної комунальної послуги у разі укладення індивідуальних договорів про надання такої послуги, за умовами яких обслуговування таких систем здійснюється виконавцем), утримання ліфтів тощо; купівлю електричної енергії для забезпечення функціонування спільного майна багатоквартирного будинку; поточний ремонт спільного майна багатоквартирного будинку; 2) комунальні послуги - послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, поводження з побутовими відходами.

Частиною 3 статті 31 Закону № 1875-ІV передбачено, що органи місцевого самоврядування встановлюють тарифи на житлово-комунальні послуги в розмірі не нижче економічно обґрунтованих витрат на їх виробництво.

Пунктом 2 частини 3 статті 4 Закону № 2189-VIII передбачено, що до повноважень органів місцевого самоврядування належать встановлення цін/тарифів на комунальні послуги відповідно до закону.

Як вбачається з положень частин першої, другої та третьої статті 32 Закону № 1875-ІV плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Розмір плати за комунальні послуги розраховується, виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку. Розмір плати за утримання будинків і споруд та прибудинкових територій встановлюється залежно від капітальності, рівня облаштування та благоустрою.

Відповідно до частин 1 статті 9 Закону № 2189-VIII споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором.

Пунктом 1 частини 1 Закону № 1875-ІV, пунктом 1 статті 7 Закону № 2189-VIII передбачено право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг.

У відповідності до частини першої статті 12 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах.

При цьому такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини 3 статті 20 Закону № 1875-ІV, пунктом 5 частини 2 статті 7 Закону №2189-VIII обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Як вбачається з вимог статті 25 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» управитель зобов`язаний, зокрема, забезпечувати експлуатацію будинку, споруди, житлового комплексу або комплексу будинків і споруд та об`єктів благоустрою, розташованих на прибудинкових територіях згідно з умовами укладених договорів, стандартами, нормативами, нормами і правилами; вимагати своєчасної і в повному обсязі оплати наданих житлово-комунальних послуг від споживачів.

Порядок оплати за житлово-комунальні послуги визначений у статті 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», якою передбачено, що плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Розмір плати за комунальні послуги розраховується, виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку. Розмір плати за утримання будинків і споруд та прибудинкових територій встановлюється залежно від капітальності, рівня облаштування та благоустрою.

Обов`язок щодо оплати власниками квартир та споживачами житлово-комунальних послуг, крім вищенаведених положень законодавства, закріплений також у статті 162 ЖК Української РСР.

Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність договору про надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Аналогічний висновок викладений у постановах Верховного Суду України від 30 жовтня 2013 року в справі № 6-59цс13 і від 20 квітня 2016 року в справі № 6-2951цс15, та у постановах Верховного Суду від 26 вересня 2018 року в справі № 750/12850/16-ц і від 06 листопада 2019 року в справі № 642/2858/16.

У зв`язку з чим посилання ОСОБА_1 на те, що він пропозицію на укладення договору від позивача не приймав і договір з ним не укладав, є необгрунтованими.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Під час розгляду справи про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги визначальним є встановлення факту надання обслуговуючою організацією (позивачем) житлово-комунальних послуг особам, які є їх споживачами (відповідачу), та правильність нарахування заборгованості за житлово-комунальні послуги.

Матеріали справи свідчать про те, що Комунальне підприємство «Жилкомсервіс» обслуговує житловий будинок АДРЕСА_4 .

При цьому, матеріали справи свідчать про те, що ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_2 , а також він зареєстрований за вказаною адресою, таким чином відповідач є споживачем послуг з утримання будинків, споруд та прибудинкової території, що надає Комунальне підприємство «Жилкомсервіс».

З довідки про нарахування та оплату житлово - комунальних послуг за особовим рахунком ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_3 , вбачається, що за період з 01 березня 2007 року по 30 листопада 2020 року позивачем нараховувалася щомісячно плата за надані послуги, але відповідачем оплата послуг в повному обсязі за весь цей період не здійснювалася.

Будь-яких доказів на спростування розміру заборгованості за період з 01 березня 2007 року по 30 листопада 2020 року відповідачем до суду не надано. Також, відсутні докази укладення між сторонами договору про реструктуризацію заборгованості відповідача за надані послуги з утримання будинків, споруд та прибудинкових територій.

Крім того, заперечуючи проти позову відповідач просив застосувати строк позовної давності.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України). Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини третя та четверта статті 267 ЦК України).

Частинами першою, п`ятою статті 261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Позовна давність, відповідно до частини першої статті 260 ЦК України, обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу.

Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач (частини перша та друга статті 264 ЦК України). Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується (частина третя вказаної статті).

Аналіз зазначених норм цивільного права визначає, що за щомісячними платежами перебіг позовної давності щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу.

Установивши, що ОСОБА_1 належним чином не виконував своїх обов`язків щодо оплати наданих Комунальним підприємством «Жилкомсервіс» житлово-комунальних послуг, внаслідок чого за період з 01 березня 2007 року по 30 листопада 2020 року у нього утворилась заборгованість, однак, враховуючи те, що з даними позовними вимогами підприємство звернулося до суду лише у грудні 2020 року, суд першої інстанції правильно зазначив, що позивач не довів наявність поважних причин, з яких пропущено строк звернення до суду з позовом за період з 01 березня 2007 року по 31 грудня 2017 року, а відтак вимога позивача про стягнення заборгованості за цей період заявлена поза межами строку позовної давності, в зв`язку із чим сума заборгованості за цей період не підлягає стягненню, оскільки відповідачем заявлено вимогу про застосування строку позовної давності у три роки.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Частиною першої статті 160 ЦПК України передбачено, що судовий наказ є особливою формою судового рішення за певними вимогами, зокрема, і про стягнення заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг з урахуванням індексу інфляції та трьох відсотків річних, нарахованих на суму заборгованості (пункт 3 частини 1 статті 160 ЦПК України у зазначеній редакції).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі № 712/8916/17 (провадження № 14-448цс19) зроблено висновок, що: «подання заяви про видачу судового наказу заявник (стягувач) не може використовувати згідно з частиною другою статті 264 ЦК України з метою переривання позовної давності за відповідною вимогою чи її частиною. На підставі припису частини другої статті 264 ЦК України переривання позовної давності відбувається у разі подання до суду саме позову до належного відповідача з дотриманням вимог процесуального закону щодо форми та змісту позовної заяви, правил предметної та суб`єктної юрисдикції й інших вимог, порушення яких перешкоджає відкриттю провадження у справі (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі № 523/10225/15-ц, Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 травня 2018 року у справі № 640/2704/16-ц і Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 29 травня 2018 року у справі № 903/509/17). Новий перебіг позовної давності (після його переривання) починається наступного дня після пред`явлення позову (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 травня 2018 року у справі № 663/2070/15-ц)».

27 січня 2015 року Дзержинським районним судом м. Харкова у справі № 638/22651/14-ц за заявою Комунального підприємства «Жилкомсервіс» видано судовий наказ, за яким стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь Комунального підприємства «Жилкомсервіс» суму заборгованості з утримання будинків, споруд та прибудинкових територій за період з 01 січня 2012 року по 01 грудня 2014 року в розмірі 4868,50 грн.

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 27 квітня 2015 року судовий наказ від 17 січня 2015 року скасовано.

За таких обставин, оскільки пред`явленням Комунальним підприємством «Жилкомсервіс» у 2015 році заяви про видачу судового наказу позовна давність не перервалась, а з даним позовом підприємство звернулось поштою 23 грудня 2020 року, тому стягненню заборгованості за надані послуги підлягає за період з 01 січня 2018 року по 01 грудня 2020 року.

Висновок суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за надані послуги з утримання будинків, споруд та прибудинкової території в межах позовної давності за період з 01 січня 2018 року по 01 грудня 2020 року в розмірі 6624,52 грн відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Належних та допустимих доказів, які б свідчили про ненадання чи неналежне надання підприємством послуг відповідачу, матеріали справи не містять. ОСОБА_1 не надав доказів на спростування заборгованості та/або власного обґрунтованого розрахунку, що є його процесуальним обов`язком у силу статей 12, 81 ЦПК України.

У зв`язку з чим посилання ОСОБА_1 на те, що позивач невірно пред`явив позовні вимоги, розрахунок заборгованості виконаний некоректно і неправильно, є необґрунтовані.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що оскільки відповідач фактично отримував житлово-комунальні послуги, тому позовні вимоги є обґрунтованими.

Твердження ОСОБА_1 про те, що позовна заява підприємства не відповідає чинному процесуальному законодавству, строк довіреності позивача при подачі позову закінчився, тому і не повинна була прийнята судом до розгляду, колегія суддів відхиляє, оскільки вони спростовуються матеріалами справи, зокрема довіреністю від 10 березня 2020 року, яка видана Комунальним підприємством «Жилкомсервіс» зі строком дії до 31 грудня 2020 року включно. При цьому, з даним позовом представник підприємства звернувся поштою 23 грудня 2020 року, тобто в межах дії вказаної довіреності.

Посилання ОСОБА_1 на те, що його не було належним чином повідомлено про судове засідання на 25 березня 2021 року, колегія суддів вважає необґрунтованими, виходячи з наступного.

Відповідно до пункту 4 частини 6 статті 272 ЦПК України днем вручення судового рішення є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду.

Як вбачається з матеріалів справи розгляд справи в суді першої інстанції було призначено також і на 25 березня 2021 року. Судом було направлено на адресу відповідача судову повістку, однак вона була повернута з довідкою про причини повернення адресат відсутній за вказаною адресою (а.с.117).

Доводи ОСОБА_1 щодо того, що він подавав клопотання про перенесення розгляду справи у зв`язку із перебуванням на лікарняному, однак судом першої інстанції безпідставно було відмовлено, колегія суддів також відхиляє, оскільки як вбачається з матеріалів справи дійсно ОСОБА_1 подав до суду заяву про відкладення судового засідання, яке було призначено на 10 березня 2021 року, однак не надав суду доказів щодо перебування на лікарняному. Судом першої інстанції розгляд справи відкладено на 25 березня 2021 року. З наданого до суду листка непрацездатності, серія АДЯ № 778249, вбачається, що ОСОБА_1 перебував на лікарняному з 09 березня 2021 року по 18 березня 2021 року. Таким чином, ОСОБА_1 не зазначив обґрунтованих підстав не з`явлення до судового засідання, яке було призначено на 25 березня 2021 року.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).

Оскільки судове рішення перевіряється в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія визнає, що воно судом ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстав для перерозподілу судових витрат за перегляд справи у апеляційному порядку не вбачається.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст.374, ст.375, ст. ст. 381 384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 25 березня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді О. В. Маміна

О. М. Хорошевського

Повний текст постанови складено 04 листопада 2021 року.