справа № 631/1110/17
провадження № 2/631/39/21
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
25 жовтня 2021 року селище міського типу Нова Водолага
Нововодолазький районний суд Харківської області у складі:
головуючого судді Мащенко С. В.
секретаря судового засідання Колодяжної А. О.
заочно розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 1 приміщення суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ФЕРМЕРСЬКОГО ГОСПОДАРСТВА «АЛЬЯНС» та ХАРКІВСЬКОЇ РАЙОННОЇ ДЕРЖАВНОЇ АДМІНІСТРАЦІЇ ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ «Про визнання договору оренди земельної ділянки недійсним, скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права оренди земельної ділянки та повернення земельної ділянки»,-
Розпорядженням керівника апарату суду Столяренка С. В. № 1135 від 20.09.2018 року призначено повторний автоматизований розподіл справи й згідно з відповідним протоколом, обліково-статистичною карткою справи та Контрольного журналу судових справ і матеріалів, переданих для розгляду судді, справу передано на розгляд головуючого судді Мащенко С. В. (т. 1 а. с. 60, 61).
Ухвалою Нововодолазького районного суду Харківської області у складі судді Мащенко С. В., постановленою 25.09.2018 року, цивільну справу з єдиним унікальним № 631/1110/17 за позовом ОСОБА_1 до ФГ «АЛЬЯНС» та Харківської РДА Харківської області «Про визнання договору оренди земельної ділянки недійсним, скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права оренди земельної ділянки, повернення земельної ділянки» прийнято до розгляду за правилами загального позовного провадження та розпочато підготовче провадження (т.1 а. с. 62 66).
04.06.2020 року за вхідним № 3217/20-вх представник позивача адвокат Мякота Т. М. також звернулась із клопотанням про призначення судової почеркознавчої експертизи, яке відповідною ухвалою Нововодолазького районного суду Харківської області, постановленою 05.04.2021 року в межах цієї справи задоволено та призначено судову почеркознавчу експертизу, на вирішення якої поставлені такі запитання: чи виконаний підпис на договорі оренди землі від 08.01.2015 року, право оренди за яким зареєстроване реєстраційною службою Харківського районного управління юстиції Харківської області на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 24531028 від 17.09.2015 року, розділі Підпис сторін «Орендодавець» ОСОБА_1 особисто ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , чи виконаний іншою особою (т. 1 а. с. 233 234, т. 2 а. с. 39 49).
?вільних зразків підпису (20-25) та почерку (на 20-25 аркушах) ОСОБА_1 в різнохарактерних документах (оригінали): паспортах, заявах про видачу паспорта (Форма № 1), особовій справі, пенсійній справі, трудовій книжці, посвідченнях, договорах, довіреностях, листах, розписках, заявах, документах про реєстрацію та розірвання шлюбу, квитанціях, блокнотах і т. п., виконані до 2015 року;
?експериментальні зразки підпису (на 8-10 аркушах) ОСОБА_1 , виконані на лінованих та нелінованих аркушах паперу;
?експериментальні зразки почерку (на 6-8 аркушах) ОСОБА_1 у вигляді рукописних записів: « ОСОБА_4 », виконаних на лінованих та нелінованих аркушах паперу (т. 2 а. с. 51, 52).
Ухвалою Нововодолазького районного суду Харківської області від 12.08.2021 року підготовче провадження у справі з єдиним унікальним з єдиним унікальним № 631/1110/17 (провадження № 2/631/39/21) за позовом ОСОБА_1 до ФГ «АЛЬЯНС» та Харківської РДА Харківської області «Про визнання договору оренди земельної ділянки недійсним, скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права оренди земельної ділянки, повернення земельної ділянки» закрито та справу призначено до судового розгляду по суті з урахуванням приписів частини 10 статті 84 Цивільного процесуального кодексу України щодо того, що у разі неподання учасником справи з неповажних причин або без повідомлення причин доказів, витребуваних судом, суд, залежно від того, яка особа ухиляється від їх подання, а також яке значення мають ці докази, може здійснити розгляд справи за наявними в ній доказами (т. 2 а. с. 78 84).
Позивач ОСОБА_1 у судове засідання не з`явилась, про дату, час і місце засідання повідомлялась належним чином відповідно до приписів Цивільного процесуального кодексу України, про причини своєї неявки суд не повідомила, заяви про відкладення розгляду справи або про її розгляд за її відсутності не надала, однак скористався правом, наданим їй частиною 1 статті 58 зазначеного кодексу, щодо участі у судовому процесі через представника за ордером - адвоката Мякоти Т. М. (т. 2, а. с. 93).
Представник позивача - адвокат Мякота Т. М., що діє за ордером на надання правової допомоги від 22.01.2020 року (серії ПТ № 152753), виданим на підставі договору про надання правової допомоги (договору про надання правничої (правової) допомоги № 4/20, укладеного 22.01.2020 року між нею та ОСОБА_1 ), а також свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю (серії ПТ № 1646), виданого 21.03.2017 року Радою адвокатів Полтавської області на підставі рішення № 4 від 21.03.2017 року, у судове засідання теж не з`явилась, про дату, час і місце засідання повідомлялась належним чином відповідно до приписів Цивільного процесуального кодексу України, однак надала заяву, зареєстровану за вхідним № ЕП-1585/21-вх від 25.10.2021 року, в якій просила справу розглянути за її із позивачем відсутності, зазначивши, що позов просять задовольнити у повному обсязі , (т. 1, а. с. 46, 197, 198, т. 2 а. с. 93, 95, 97).
Представник відповідача ФГ «Альянс» у судове засідання також не з`явився про дату, час та місце розгляду справи був сповіщений своєчасно та належним чином відповідно до приписів Цивільного процесуального кодексу України, про причини своєї неявки суд не повідомив, заяв про відкладення або про розгляд справи за їх відсутності не надав (т. 2 а. с. 93, 96).
Представник відповідача Харківської РДА Харківської області у судове засідання також не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був сповіщений своєчасно та належним чином відповідно до приписів Цивільного процесуального кодексу України, про причини своєї неявки суд не повідомив, однак надіслав заяви із проханням справу розглянути за їх відсутності, ухваливши рішення на розсуд суду (т. 1 а. с. 94, 144, 149, 164, 172, 208, 210, т. 2 а. с. 93).
Відповідно до змісту частини 1 статті 58 Цивільного процесуального кодексу України сторона може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника, а згідно із частиною 1 статті 223 цього ж кодексу неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.
Крім того, на підставі частини 3 статті 211 зазначеного вище кодифікованого закону України особи, які беруть участь у справі, мають право заявити клопотання про розгляд справи за їх відсутності. Про наявність такого клопотання у представника позивача та представника відповідача Харківської РДА Харківської області свідчать їх відповідні заяви, долучені до матеріалів справи.
За таких обставин, приймаючи до уваги те, що підстав для визнання необхідним давання ними особистих пояснень не має, суд вважає за можливе розглянути справу за їх відсутності.
Також, відповідно до частини 1 статті 280 Цивільного процесуального кодексу України у зв`язку із неявкою в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності, суд вирішив можливим справу розглядати на підставі наявних в ній доказів та ухвалити заочне рішення, про що не заперечувала сторона позивача.
Здійснюючи правосуддя на засадах змагальності й рівності учасників судового процесу перед законом і судом, всебічно, повно, об`єктивно, справедливо, неупереджено та своєчасно з`ясувавши всі обставини справи і всі фактичні данні в межах заявлених вимог, що мають значення для вирішення справи за суттю й на які учасники справи та їх представники посилались як на підставу своїх вимог та заперечень, перевіривши їх доказами, отриманими відповідно до правил цивільного процесуального кодифікованого закону й безпосередньо дослідженими у судовому засіданні, що відповідають вимогам закону про їх належність, допустимість, достовірність та достатність, а саме: дослідивши письмові докази у справі,- суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.
Так, пунктом 160 частини 1 Указу Президента України «Про реорганізацію місцевих загальних судів» № 451/2017 від 29.12.2017 року шляхом реорганізації (злиття) Валківського районного суду, Коломацького районного суду та Нововодолазького районного суду Харківської області утворено Валківський окружний суд у Валківському, Коломацькому та Нововодолазькому районах Харківської області із місцезнаходженням у містах Валках, селищі міського типу Новій Водолазі та селі Різуненковому Коломацького району Харківської області.
За змістом пункту 3 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 1402-VІІІ від 02.06.2016 року районні суди продовжують здійснювати свої повноваження до утворення та початку діяльності місцевого окружного суду, юрисдикція якого розповсюджується на відповідну територію.
Окрім того, Постановою Верховної Ради України № 807-ІХ від 17.07.2020 року «Про утворення та ліквідацію районів», що набрала чинності 19.07.2020 року, змінений адміністративно-територіальний устрій нашої Держави.
Зокрема, відповідно до підпункту 20 пункту 3 та абзаців 3 і 6 підпункту 20 пункту 1 цієї Постанови ліквідований Нововодолазький район Харківської області та утворені Красноградській район Харківської області (з адміністративним центром у місті Красноград) у складі території Старовірівської сільської територіальної громади та Харківський район Харківської області (з адміністративним центром у місті Харків) у складі території Нововодолазької селищної територіальної громади, що затверджені Кабінетом Міністрів України, тощо.
При цьому, як чітко визначив законотворець у пункті 6 своєї Постанови, у продовж тримісячного строку з дня набрання нею чинності Кабінет Міністрів України повинен привести свої нормативно-правові акти у відповідність із нею та забезпечити таке приведення міністерствами та іншими центральними органами виконавчої влади їх нормативно-правових актів.
Одночасно із цим, приписами статті 125 Конституції України, прийнятої 28.06.1996 року № 254к/96-ВР (із змінами та доповненнями), а також статтею 17 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», закріплено, що судоустрій в Україні будується за принципами територіальності, спеціалізації, інстанційності і визначається законом.
Натомість, закон, який змінює існуючу систему судоустрою та приводить її у відповідність до нового адміністративно-територіального устрою, не прийнятий, Валківський окружний суд на цей час свою діяльність не розпочав, а тому справа перебувала на розгляді належного суду.
Отже, у ході розгляду справи в межах заявлених вимог та зазначених і доведених обставин, судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини, що мають значення для вирішення справи за суттю.
Так, рішенням Нововодолазького районного суду Харківської області від 30.01.2013 року за ОСОБА_1 визнано право власності в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , на земельну ділянку, площею 5,6710 гектарів, в межах згідно з планом, розташовану на території Мелихівської сільської ради для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, відповідно до державного акту на право приватної власності на землю, виданого на ім`я ОСОБА_3 відповідно до розпорядження голови Нововодолазької районної державної адміністрації № 107 від 11 травня 2002 року (т. 1 а. с. 12 13).
Відповідно до Державного акту на право приватної власності на землю (серії Р2 № 778498), виданого 18.11.2002 року, ОСОБА_3 на підставі розпорядження голови Нововодолазької районної державної адміністрації № 107 від 11.05.2002 року передана у приватну власність земельна ділянка, площею 5,6710 гектарів, в межах згідно з планом, яка розташована на території Мелихівської сільської ради. Зазначений акт зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 10 (т. 1 а. с. 14).
Нововодолазька РДА Харківської області 15.11.2017 року повідомила ОСОБА_1 , що до сектору з питань державної реєстрації речових прав на нерухоме майно їх обтяжень, державної реєстрації юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань Нововодолазької РДА Харківської області надійшла заява від 01.11.2017 року про надання належним чином завірених копій договорів оренди земельних ділянок, розташованих на території Мелихівської сільської ради Нововодолазького району Харківської області, а саме:
Як убачається з акту прийому-передачі земельної ділянки згідно договору оренди землі від 08.01.2015 року, власник землі ОСОБА_1 передала земельну ділянку згідно Державного акту Р2 № 776498 в натурі (рілля), а ФГ «АЛЬЯНС» прийняв її в розмірі 5,6710 гектарів (т. 2 а. с. 13).
Вирішуючи спірні правовідносини суд виходить з того, що завданням цивільного судочинства, визначеним у частині 1 статті 2 Цивільного процесуального кодексу України, є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Тому згідно з частиною 1 статті 4 цього ж нормативно-правового акту, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Отже, суд відповідно до приписів частини 1 статті 13 цивільного процесуального кодифікованого закону України розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках.
Під час вирішення спірних правовідносин суд враховує, що їх правове регулювання здійснюється нормами Конституції України, прийнятої 28.06.1996 року Законом № 254к/96-ВР (із змінами та доповненнями), Цивільного кодексу України № 435-ІV від 16.01.2003 року (із змінами та доповненнями), Земельного кодексу України № 2768-ІІІ від 25.10.2001 року (із змінами та доповненнями), Закону України «Про оренду землі» № 161-ХІV від 06.10.1998 року (із змінами та доповненнями) та Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» № 1952-ІV від 01.07.2004 (із змінами та доповненнями).
Так, частинами 1, 2 та 4 статті 13 й частиною 2 статті 14 Конституції України гарантовано, що земля є об`єктом права власності Українського народу, від імені якого права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Кожний громадянин має право користуватися природними об`єктами права власності народу відповідно до закону. Держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності які рівні перед законом. Право власності на землю гарантується, воно набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.
Частиною 1 статті 316, статтею 328 та частинами 1 і 2 статті 319 Цивільного кодексу України визначено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. При цьому право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, й власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він має вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
З частин 2 та 4 статті 373 цього ж кодексу вбачається, що право власності на землю гарантується Конституцією України, набувається і здійснюється відповідно до закону й власник земельної ділянки має право використовувати її на свій розсуд відповідно до її цільового призначення.
Відповідно до змісту частин 1 і 2 статті 78 Земельного кодексу України право власності на землю це право володіти, користуватись і розпоряджатись земельними ділянками, яке набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.
При цьому як роз`яснюють частини 1 та 2 стаття 116 й пункт «а» частини 1 статті 90 зазначеного кодексу, громадяни набувають права власності земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом , шляхом передачі земельних ділянок у власність, а власники земельних ділянок мають право передавати її в оренду, заставу, спадщину.
Згідно з приписами статті 792 Цивільного кодексу України земельна ділянка передається в оренду на підставі відповідного договору найму (оренди) й відносини щодо цього регулюються законом.
З огляду на положення частини 1 статті 626 цього ж нормативно-правового кодифікованого акту договором визнається домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Як обумовлює зміст статті 627 цивільного кодифікованого закону України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Приписами частини 1 статті 628 Цивільного кодексу України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною 1 статті 638 цього ж кодифікованого акту України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору, якими є умови про предмет договору; умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду; а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Відповідно до частини 1 статті 407 Цивільного кодексу України користування чужою земельною ділянкою встановлюється договором між власником земельної ділянки і особою, яка виявила бажання користуватися цією земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб.
Відтак, користування земельною ділянкою приватної власності можливе тільки на праві оренди, підставою для якої є договір за якого сплачується орендна плата.
Норми права, які містяться у частини 1 статті 639 Цивільного кодексу України визначають, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.
При цьому, статтею 202 цього ж нормативно-правового акту визначено, що договорами визнаються дво - чи багатосторонні правочини, які є діями особи, спрямованими на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
У свою чергу, з положень частини 1 статті 205 Цивільного кодексу України убачається, що правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
З огляду на зміст частини 1 статті 209 та частини 1 статті 210 Цивільного кодексу України правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін, й підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом.
Виходячи з приписів частини 1 статті 210 цивільного кодифікованого закону України правочин (договір), який підлягає державній реєстрації, є вчиненим з моменту його державної реєстрації.
Спеціальним законом, яким регулюються відносини, пов`язані з орендою землі, є Закон України «Про оренду землі», який у статті 1 визначає, що оренда землі це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.
Аналогічне за своїм правовим навантаженням визначення міститься й у частині 1 статті 93 Земельного кодексу України.
На підставі частини 4 статті 124 цього ж кодексу передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем.
Окрім цього, статтею 13 Закон України «Про оренду землі» обумовлено, що договір оренди землі це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.
За змістом статей 18 та 20 цього ж закону укладений договір оренди землі підлягає державній реєстрації та тільки після цього набирає чинності.
Окрім того, в силу статей 1216 1217 й частини 2 статті 1220 Цивільного кодексу України спадкуванням, яке здійснюється за заповітом або за законом, є перехід усіх прав та обов`язків, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини (день смерті) і не припинились внаслідок його смерті (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
Право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення (стаття 1225 Цивільного кодексу України).
При цьому як визначено у частині 1 статті 1297 цього ж кодифікованого цивільного закону України спадкоємиць, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачою йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.
За замістом абзацу 1 частини 1 статті 181 Цивільного кодексу України до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать, зокрема, земельні ділянки.
Відповідно до приписів пункту «г» частини 1 статті 81 Земельного кодексу України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі прийняття спадщини.
Таким чином, відповідно до рішення Нововодолазького районного суду Харківської області від 30.01.2013 року за ОСОБА_1 визнано право власності в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , на земельну ділянку, площею 5,6710 гектарів, в межах згідно з планом, розташовану на території Мелихівської сільської ради для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (т. 1 а. с. 12 13).
Згідно із частиною 1 статті 182 Цивільного кодексу України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.
Порядок такої реєстрації визначений спеціальним законом, яким є Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».
Відповідно до змісту частини 1 статті 3 та частини 1 статті 4 цього закону, державна реєстрація права власності на нерухоме майно є обов`язковою.
При цьому частиною 2 статті 3 зазначеного нормативно-правового акту прямо передбачено, що речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.
Відтак, право власності ОСОБА_1 на спірну земельну ділянку та її оренда відповідачем ФГ «Альянс» зареєстровані реєстраційною службою Харківського районного управління юстиції Харківської області.
Отже, починаючи з вказаної вище дати, позивач вважається орендодавцем, а відповідач орендарем земельної ділянки, переданої на підставі відповідного договору.
Статтею 203 Цивільного кодексу України обумовлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятись у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3,5 та 6 наведеної вище статті, є підставою недійсності правочину (частина 1 статті 215 цивільного кодифікованого акту України).
Виходячи із цього, з підстав, встановлених наведеною вище нормою права, договір оренди землі може бути визнаний недійсним у судовому порядку.
Аналогічне за своїм змістом роз`яснення міститься й у пункті 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» з вказівкою, що таке недодержання повинне мати місце саме на момент вчинення правочину.
Відповідно до пунктів 2 та 7 частини 2 статті 43 Цивільного процесуального кодексу України учасники справи зобов`язані сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи та виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.
Проте, відповідач ФГ «Альянс» зазначеним обов`язком знехтував та не надав докази, витребувані у нього судом, що унеможливило проведення призначеної почеркознавчої експертизи.
Частиною 10 статті 84 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що у разі неподання учасником справи з неповажних причин або без повідомлення причин доказів, витребуваних судом, суд, залежно від того, яка особа ухиляється від їх подання, а також яке значення мають ці докази, може здійснити розгляд справи за наявними в ній доказами
Окрім того, частиною 1 статті 109 цього ж кодексу роз`яснено, що у разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні.
Відтак, суд визнає той факт, що спірний договір укладений без волевиявлення одного із учасників правочину, а саме орендодавця позивача у цій справі ОСОБА_1 , що обумовлює можливість визнання його недійсним на підставі частини 3 статті 203 та частини 1 статті 215 Цивільного кодексу України.
Наведені висновки з огляду на імперативну норму пункту 6 частини 2 статті 36 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та частини 4 статті 263 Цивільного процесуального кодексу України є обов`язковими для врахування щодо вибору та застосування норм права до спірних правовідносин.
Як визначено у частині 1 статті 1 Цивільного кодексу України цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.
Одночасно із цим, положеннями частин 1, 2 та 5 статті 11 цього ж кодексу передбачено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, зокрема, з договорів та інших правочинів. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.
При цьому норма права, що міститься у частині 1 статті 12 й частині 1 статті 13 зазначеного вище нормативно-правового акту, роз`яснює, що особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд, у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.
Також, у відповідності із змістом частини 1 статті 15, частини 1 й пунктів 2 і 4 абзацу 1 частини 2 статті 16, а також частини 1 статті 20 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке вона здійснює на свій розсуд, зокрема, шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права та інтересу таким способом як визнання правочину недійсним та відновлення становища, яке існувало до порушення.
Зазначені норми кореспондують із приписами частини 1 статті 4, частини 1 статті 5 й частини 1 статті 2 Цивільного процесуального кодексу України, відповідно до яких кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, які суд захищає, здійснюючи правосуддя, з метою ефективного їх захисту у спосіб, визначений законом або договором.
Отже, частиною 1 статті 216 Цивільного кодекс України визначено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину.
З матеріалів справи вбачається, що спірна земельна ділянка перебуває в оренді та фактичному користуванні у відповідача ФГ «Альянс», а тому згідно вищевказаної норми її слід повернути позивачу ОСОБА_1 .
Приходячи до такого, суд ураховує, що відповідно до пунктів 6 та 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» вимоги про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину розглядаються у позовному провадженні в порядку цивільного судочинства відповідно до вимог статті 15 Цивільного процесуального кодексу. Реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 Цивільного кодексу) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв`язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред`явлена тільки стороні недійсного правочину.
Зважаючи на таке, визнання недійсним договір оренди земельної ділянки та зобов`язання відповідача повернути орендовану земельну ділянку позивачу, на думку суду, є ефективним способом захисту прав ОСОБА_1 у відповідності до статті 5 Цивільного процесуального кодексу України.
Разом з тим, частиною 1 статті 236 Цивільного кодексу України передбачено, що правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення, а тому визнання договору оренди недійсною передбачає обов`язок органу державної реєстрації провести відповідні дії щодо скасування цієї реєстрації та вилучення відповідної інформації з реєстру.
Також суд зазначає, що розв`язуючи цей спір, він керується й приписами статей 12 та 81 Цивільного процесуального кодексу України, відповідно до яких цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Оскільки представник відповідача ФГ «Альянс» у судові засідання не з`являвся, хоча належним чином повідомлявся про дату, час та місце розгляду справи, про причини своєї неявки не повідомляв, що у відповідності до змісту частини 3 статті 131 Цивільного процесуального кодексу України є таким, що надає можливість судові дійти висновку про те, що він не з`являвся у судові засідання без поважних причин, та з оглядку на те, що він не скористався своїми процесуальними правами щодо надання відповідних доказів, не спростував у належний процесуальний спосіб доводи сторони позивача та надані ними докази, суд доходить обґрунтованого висновку про те, що позовні вимоги ОСОБА_1 до ФГ «АЛЬЯНС» та Харківської РДА Харківської області «Про визнання договору оренди земельної ділянки недійсним, скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права оренди земельної ділянки та повернення земельної ділянки» слід задовольнити.
Натомість суд зауважує, що відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, але його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» рішення від 10.02.2010 року у заяві № 4909/04).
Задовольняючи позов повністю та вирішуючи згідно з правилом підпункту 6 частини 1 статті 264 Цивільного процесуального кодексу України питання про розподіл між сторонами у справі судових витрат, суд виходить з такого.
Так, відповідно до вимог частини 1 та 2 статті 141 зазначеного цивільного процесуального кодифікованого закону України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, тоді як інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові на позивача; у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Приписи частини 1 та 2 статті 133 Цивільного процесуального кодексу України передбачають, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.
Таким законом є Закон України «Про судовий збір» № 3674-VІ від 08.11.2011 року (із змінами та доповненнями), який встановлює правові засади справляння, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та його повернення.
Положеннями статті 1 зазначеного Закону визначено, що судовий збір це збір, який справляється на всій території України за подання заяв, скарг до суду, а також за видачу судами документів і включається до складу судових витрат.
Згідно із абзацом 1 частини 1 статті 3 вказаного вище нормативно-правового акту, судовий збір справляється за подання до суду позовної заяви та іншої заяви, передбаченої процесуальним законодавством України.
На підставі приписів частини 1 і абзацу 2 підпункту 2 частини 2 статті 4, а також абзацу 2 частини 3 статті 6 Закону України «Про судовий збір» обумовлено, що за подання до суду фізичною особою позовної заяви немайнового характеру справляється судовий збір у сумі 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня календарного року, в якому відповідна заява подається до суду, й, коли в позовній заяві об`єднано дві і більше вимог немайнового характеру, судовий збір сплачується за кожну вимогу немайнового характеру.
Аналізуючи зміст позовних вимог ОСОБА_1 , судом з`ясовано, що її позов містить три вимоги немайнового характеру, за які слід справляти судовий збір.
Пунктом 9 частини 1 статті 40 Бюджетного кодексу України № 2456-VІ від 08.07.2010 року (із змінами та доповненнями) визначено, що розмір прожиткового мінімуму на відповідний бюджетний період у розрахунку на місяць на одну особу, а також окремо для основних соціальних і демографічних груп населення визначається Законом про Державний бюджет України.
Із цим позовом ОСОБА_1 звернулась до суду у 2017 році.
Відповідно до приписів абзацу 3 статті 7 Закону України Про Державний бюджет України на 2017 рік № 1801-VIII від 21.12.2016 року (із змінами та доповненнями) з 01 січня 2017 року прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць для працездатних осіб встановлений в сумі 1600 гривень, а тому за подання до суду цієї позовної заяви позивач повинен сплатити судовий збір у розмірі 640,00 гривень, виходячи з розрахунку: 1600 гривень х 0,4 = 640,00 гривень.
На виконання вимог частини 4 статті 177 Цивільного процесуального кодексу України до позовної заяви ОСОБА_7 додала документ, що підтверджує сплату судового збору в розмірі 1920,00 гривень, проте просить суд стягнути на свою користь лише 1280,00 гривень (т. 1 а. с. 1, 9).
Крім того, з положень пункту 1 частини 3 статті 133 Цивільного процесуального кодексу України убачається, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
З огляду на приписи частини 1 статті 137 Цивільного процесуального кодексу України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
Правове регулювання відносин, пов`язаних з розподілом судових витрат на правничу допомогу адвоката здійснюється вищенаведеною статтею, зокрема її частинами 2 4.
Так, як регламентоване зазначеними нормами цивільного процесуального права, розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Як убачається з доданих документів, професійну правничу допомогу ОСОБА_1 надала Мякота Т. М., яка є адвокатом, оскільки має відповідне свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю, видане 21.03.2017 року, й діяла за договором про надання правової допомоги (договору про надання правничої (правової) допомоги № 4/20, укладеного 22.01.2020 року між нею та ОСОБА_1 ) та за ордером, виписаним на підставі цього договору № 152753, виданим 22.01.2020 року.
Частина 3 статті 141 Цивільного процесуального кодексу України наголошує на необхідності врахування судом при вирішенні питання про розподіл судових витрат:
1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;
2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;
3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо;
4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Одночасно з цим, норми права, що містяться у частинах 5 та 6 статті 137 цивільного процесуального кодифікованого закону України, визначають, що у разі недотримання вимог частини 4 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Отже, враховуючи наведене, суд вважає, що розмір витрат на правничу допомогу адвоката, визначений договором про надання правничої допомоги (договором про надання правничої (правової) допомоги № 4/20 від 22.01.2020 року), відповідає обсягу наданих нею послуг і виконаних робіт, є співмірним із складністю справи, обсягом та часом, витраченим адвокатом на їх виконання, а також вартості, вже сплаченої їй позивачем.
Відтак, суд робить обґрунтований висновок про те, що позивач ОСОБА_1 понесла судові витрати на правничу допомогу адвоката Мякоти Т. М. за цим позовом в сумі 4500,00 гривень.
Приходячи до такого, суд ураховує, що відповідач не надав клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, хоча і був обізнаних про їх суму.
Таким чином, з відповідача на користь позивача слід стягнути понесені нею та документально підтверджені судові витрати у виді судового збору в сумі 1280,00 гривень та витрати на професійну правничу допомогу в сумі 4500,00 гривень, а всього 5780,00 гривень.
На підставі викладеного, керуючись статтями 13, 14, 41 і 125 Конституції України, прийнятої 28.06.1996 року Законом № 254к/96-ВР (із змінами та доповненнями); статтями 93 і 124 Земельного кодексу України № 2768-ІІІ від 25.10.2001 року (із змінами та доповненнями); статтями 1, 11 - 13, 15, 16, 20, 181, 182, 202, 209, 210, 254, 316, 319, 321, 328, 373, 626, 638, 639, 651, 653 і 792 Цивільного кодексу України № 435-ІV від 16.01.2003 року (із змінами та доповненнями), статтею 40 Бюджетного кодексу України № 2456-VІ від 08.07.2010 року (із змінами та доповненнями), статтями 1, 6 і 13 Закону України «Про оренду землі» № 161-ХІV від 06.10.1998 року (із змінами та доповненнями); статтями 3 і 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» № 1952-ІV від 01.07.2004 (із змінами та доповненнями); статтею 17, 36 і пунктом 3 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 1402-VІІІ від 02.06.2016 року (із змінами та доповненнями); Постановою Верховної Ради України № 807-ІХ від 17.07.2020 року «Про утворення та ліквідацію районів»; пунктом 160 частини 1 Указу Президента України «Про реорганізацію місцевих загальних судів» № 451/2017 від 29.12.2017 року; статтями 1, 3 - 6 Закону України «Про судовий збір» № 3674-VІ від 08.11.2011 року (із змінами та доповненнями); абзацу 3 статті 7 Закону України Про Державний бюджет України на 2017 рік № 1801-VIII від 21.12.2016 року (із змінами та доповненнями); Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» № 5076-VІ від 05.07.2012 року (із змінами та доповненнями); Постановою Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» та статтями 1 - 5, 7, 10 - 13, 17 19, 23, 42, 48, 58, 60, 62, 65, 67, 76 81, 83, 89, 128 131, 133, 137, 141, 211, 214, 223, 227, 235, пунктом 2 частини 1 та частиною 3 статті 258, статтями 259, 263 - 265, 267, 268, частинами 5 та 11 статті 272, частинами 1 і 2 статті 273, частиною 1 статті 352, статтями 354 і 355 Цивільного процесуального кодексу України № 1618-ІV від 18.03.2004 року (в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03.10.2017 року із змінами та доповненнями), -
Позов ОСОБА_1 до ФЕРМЕРСЬКОГО ГОСПОДАРСТВА «АЛЬЯНС» та ХАРКІВСЬКОЇ РАЙОННОЇ ДЕРЖАВНОЇ АДМІНІСТРАЦІЇ ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ «Про визнання договору оренди земельної ділянки недійсним, скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права оренди земельної ділянки та повернення земельної ділянки» задовольнити.
Стягнути з ФЕРМЕРСЬКОГО ГОСПОДАРСТВА «АЛЬЯНС» на користь ОСОБА_1 понесені нею та документально підтверджені судові витрати в загальній сумі 5780,00 гривень (п`ять тисяч сімсот вісімдесят гривень 00 копійок).
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом 30 днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом 20 днів з дня вручення йому відповідного рішення суду.
Іншими учасниками судового процесу заочне рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Харківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну його частини (скорочене рішення) - в той же строк з дня складання повного рішення.
Заочне рішення набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про перегляд заочного рішення відповідачем або апеляційної скарги іншими учасниками судового процесу, якщо їх не було подано, а у разі подання після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення, що набрало законної сили, обов`язкове для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Відомості щодо учасників справи, які не оголошуються при проголошенні рішення:

Позивач: ОСОБА_1 , місце проживання чи перебування ( АДРЕСА_1 ), реєстраційний номер облікової картки платника податків ( НОМЕР_1 ), паспорт громадянина України (серія НОМЕР_2 );

Відповідач: ФЕРМЕРСЬКЕ ГОСПОДАРСТВО «АЛЬЯНС», місцезнаходження (вулиця Молодіжна, будинок № 1а, село Роздольне Зміївського району Харківської області, 63450), ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України (31374476).

Відповідач: ХАРКІВСЬКА РАЙОННА ДЕРЖАВНА АДМІНІСТРАЦІЯ ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ, місцезнаходження (вулиця Григорівське шосе, будинок № 52, місто Харків, 61034), ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України (04058775).

Скорочене рішення було ухвалено шляхом прийняття, складено за допомогою комп`ютерного набору та підписано суддею у нарадчій кімнаті в одному примірнику.

Повне рішення складено за допомогою комп`ютерного набору та підписано суддею в одному примірнику 04.11.2021 року.

Суддя: С. В. Мащенко