Справа № 158/949/21 Головуючий у 1 інстанції: Польова М. М.
Провадження № 22-ц/802/1284/21 Категорія: 76 Доповідач: Матвійчук Л. В.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 жовтня 2021 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Матвійчук Л. В.,

суддів - Шевчук Л. Я., Осіпука В. В.,

з участю секретаря судового засідання Губарик К. А.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача Скрипчук О. П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Державного підприємства «Ківерцівське лісове господарство» про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди за апеляційною скаргою відповідача Державного підприємства «Ківерцівське лісове господарство» на рішення Ківерцівського районного суду Волинської області від 02 серпня 2021 року,

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2021 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зазначеним позовом, обґрунтовуючи вимоги тим, що наказом відповідача Державного підприємства «Ківерцівське лісове господарство» (далі - ДП «Ківерцівське ЛГ») від 01 березня 2021 року № 12-к його було звільнено з посади майстра лісу Сокиричівського лісництва ДП «Ківерцівське ЛГ» на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Позивач зазначав, що вказаний наказ відповідача є незаконним, оскільки його не було належним чином повідомлено за 2 місяці про наступне вивільнення, не запропоновано інші посади у ДП «Ківерцівське ЛГ», при звільненні не враховано його переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством, та крім того, згода профспілкового органу на момент його звільнення вичерпала свою дію за часом.

Ураховуючи наведене, позивач ОСОБА_2 просив суд: визнати незаконним та скасувати наказ ДП «Ківерцівське ЛГ» від 01 березня 2021 року № 12-к; поновити його на посаді майстра лісу Сокиричівського лісництва ДП «Ківерцівське ЛГ»; стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу та моральну шкоду у розмірі 15 000 грн, а також вирішити питання щодо розподілу судових витрат.

Рішенням Ківерцівського районного суду Волинської області від 02 серпня 2021 року позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Визнано незаконним наказ ДП «Ківерцівське ЛГ» від 01 березня 2021 року № 12-к «Про звільнення ОСОБА_2 ».

Поновлено ОСОБА_2 на роботі на посаді майстра лісу Сокиричівського лісництва ДП «Ківерцівське ЛГ» з 01 березня 2021 року.

Стягнуто з ДП «Ківерцівське ЛГ» на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 42 749 грн 70 коп. та 2 000 грн на відшкодування моральної шкоди.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць допущено до негайного виконання.

В апеляційній скарзі відповідач ДП «Ківерцівське ЛГ», покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить оскаржуване рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що висновки суду першої інстанції про наявність підстав для часткового задоволення позову, не відповідають дійсним обставинам справи, оскільки судом не було враховано тієї обставини, що звільнення позивача ОСОБА_2 було проведено відповідно до чинного законодавства. Так, на адресу позивача було надіслано повідомлення про звільнення з посади у зв`язку з скороченням штату рекомендованим листом з повідомленням про вручення. Вказаний рекомендований лист було повернуто відправнику у зв`язку із закінченням терміну зберігання. Перше повідомлення про надходження листа було опущено в поштову скриньку позивача 10 листопада 2020 року, у цей період позивач не перебував на лікуванні у медичних закладах, а тому мав можливість отримати вказаний лист. Суд також не звернув уваги на те, що ДП «Ківерцівське ЛГ» не було порушено вимог ч. 8 ст. 43 КЗпП України, оскільки підприємством було проведено звільнення у строк, що не перевищує одного місяця з дня одержання згоди виборного профспілкового органу. При цьому як слідує із наданих позивачем листків непрацездатності, він майже весь період з 06 листопада 2020 року по 01 березня 2021 року перебував на лікуванні, а тому відповідно підприємство не мало можливості його звільнити. Тому вважає, що суд першої інстанції безпідставно частково задовольнив позов ОСОБА_2 .

У відзиві на апеляційну скаргу позивач ОСОБА_2 просив апеляційну скаргу відповідача ДП «Ківерцівське ЛГ» залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду - без змін.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши пояснення представників сторін по справі, дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Судом першої інстанції встановлено, що 06 листопада 2020 року ДП «Ківерцівське ЛГ» прийнято наказ № 121 «Про скорочення штату», яким вирішено скоротити 1 посаду майстра Сокиричівського лісництва (а.с.38).

Як вбачається з протоколу № 29 від 06 листопада 2020 року, на засіданні профкому ДП «Ківерцівське ЛГ» було вирішено, що скороченню підлягає майстер лісу Сокиричівського лісництва позивач ОСОБА_2 (а.с.39).

Наказом відповідача ДП «Ківерцівське ЛГ» від 01 березня 2021 року №12-к позивача ОСОБА_2 звільнено з роботи з посади майстра лісу Сокиричівського лісництва з 01 березня 2021 року (а.с.27).

Судом також встановлено, що згідно списків майстрів лісу Сокиричівського лісництва ДП «Ківерцівське ЛГ» у період з 06 листопада 2020 року (з часу прийняття рішення про скорочення з посади майстра лісу ОСОБА_2 ) та до 01 березня 2021 року (дня звільнення з посади), було прийнято на посади майстрів лісу Сокиричівського лісництва 2 працівників ( ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ) (а.с.85).

Крім того, із списку працівників ДП «Ківерцівське ЛГ», прийнятих з 06 листопада 2020 року по 01 березня 2021 року слідує, що на різні посади у ДП «Ківерцівське ЛГ» прийнято 11 працівників, серед яких 6 майстрів лісу (а.с.86).

Згідно штатного розпису по ДП «Ківерцівське ЛГ» на 2020 рік, затвердженого 01 вересня 2020 року, у Сокиричівському лісництві кількість штатних посад майстрів лісу становила 6 одиниць (а.с.43).

Відповідно до штатного розпису по ДП «Ківерцівське ЛГ» на 2021 рік, затвердженого 23 грудня 2020 року, кількість штатних посад майстрів лісу у Сокиричівському лісництві становила 5 одиниць (а.с.44).

Загальний стаж роботи позивача у ДП «Ківерцівське ЛГ» складає майже 37 років, з яких на посаді майстра лісу Сокиричівського лісництва більше 32 років. За час своєї роботи ОСОБА_2 жодного разу не притягувався до дисциплінарної відповідальності, а навпаки неодноразово отримував подяки та почесні грамоти (а.с.15-23, 47-60).

У період з 13 лютого 2013 року по 01 березня 2013 позивач пройшов підвищення кваліфікації у Березнівському лісовому коледжі, а у 2015 закінчив Державний вищий навчальний заклад «Шацький лісовий коледж ім. В.В. Сулька» за спеціальністю «лісове господарство» та здобув кваліфікацію технік лісового господарства (а.с.47-48).

Позивач отримує пенсію по інвалідності 3 групи загального захворювання по зору, дружина позивача ОСОБА_5 отримує пенсію по інвалідності 2 групи загального захворювання, а син позивача ОСОБА_6 пенсію по інвалідності 2 групи, інвалідність з дитинства (а.с.61-64).

У ч. 6 ст. 43 Конституції України передбачено, що громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

У ст. 5-1 КЗпП України передбачено, що держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України визначено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

При цьому вживані в цій нормі поняття: «ліквідація», «реорганізація», «перепрофілювання», «банкрутство», «скорочення чисельності або штату працівників» - стосуються саме підприємств, установ, організацій як юридичних осіб, а не їх структурних підрозділів.

При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації.

Таким чином, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Згідно з ч. 2 ст. 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Частинами 1-3 ст. 49-2 КЗпП України передбачено, що про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату працівників є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника. Власник вважається таким, що належно виконав вимоги ч. 2 ст. 40, ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював. Оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

Однак, як правильно встановлено судом першої інстанції, всупереч наведеним положенням КЗпП України відповідач ДП «Ківерцівське ЛГ», як роботодавець, належним чином не повідомив позивача ОСОБА_2 про наступне вивільнення не пізніше ніж за два місяці, не запропонував останньому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду. При цьому саме роботодавець зобов`язаний був запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював. Суд обґрунтовано не прийняв до уваги твердження представника відповідача про те, що позивач був належним чином повідомлений про наступне вивільнення шляхом надіслання йому рекомендованим листом повідомлення про звільнення з посади у зв`язку з скороченням, оскільки відповідних доказів на підтвердження надіслання такого повідомлення позивачу та його отримання останнім під час розгляду справи в суді першої інстанції не було надано, як і не надано пояснень яким чином відбувалось визначення працівника, який підлягав скороченню з посади майстра лісу Сокиричівського лісництва, не наведено критеріїв, за якими відповідачем було прийнято рішення про звільнення саме ОСОБА_2 та які переваги над позивачем мали інші майстри лісу, які були залишені на роботі.

Разом з тим, як встановлено судом першої інстанції, позивач ОСОБА_2 звільнений з роботи у зв`язку з скороченням чисельності та штату працівників, хоча наявні у справі докази свідчать про те, що на підприємстві не мало місце скорочення штату або чисельності працівників. Навпаки, у період з 06 листопада 2020 року (з часу прийняття рішення про скорочення з посади майстра лісу ОСОБА_2 ) та до 01 березня 2021 року (дня звільнення з посади) на посади майстрів лісу Сокиричівського лісництва було прийнято двоє працівників.

Згідно з ч. 1 ст. 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

У постанові Верховного Суду України від 21 травня 2014 року у справі №6-33цс14 зроблено висновок, що «звільнення працівника з підстав, не передбачених законом, або з порушенням установленого законом порядку свідчить про незаконність такого звільнення та тягне за собою поновлення порушених прав працівника. Відповідно до ч. 1 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Аналіз зазначених правових норм у їх сукупності з положеннями ст. 43 Конституції України та ст. 240-1 КЗпП України дає підстави для висновку про те, що за змістом ч. 1 ст. 235 КЗпП України працівник підлягає поновленню на попередній роботі у разі незаконного звільнення, під яким слід розуміти як звільнення без законної підстави, так і звільнення з порушенням порядку, установленого законом».

Наведена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2020 року у справі № 654/941/17.

Таким чином, встановивши фактичні обставини справи, норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що звільнення ОСОБА_2 проведено відповідачем з порушенням вимог трудового законодавства, а тому цілком обґрунтовано визнав незаконним наказ ДП «Ківерцівське ЛГ» від 01 березня 2021 року № 12-к «Про звільнення ОСОБА_2 » та поновив позивача на посаді майстра лісу Сокиричівського лісництва ДП «Ківерцівське ЛГ» з 01 березня 2021 року.

Згідно з ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

При вирішенні питання про розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який підлягає стягненню у зв`язку з незаконним звільненням позивача, суд керується Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі Порядок № 100), згідно з яким середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Відповідно до п. 5 розділу ІV Порядку № 100 основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з п. 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів за цей період.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абз. 2 п. 8 Порядку № 100).

З огляду на те, що позивач був звільнений 01 березня 2021 року, а з 06 листопада 2020 року по 28 лютого 2021 року він перебував у відпустці та на лікуванні, перед звільненням протягом останніх двох календарних місяців він не працював, тому для обчислення середньомісячної заробітної плати позивача суд виходив із виплат за попередні місяці жовтень та листопад 2020 року.

Виходячи з розрахунку середньоденна заробітна плата ОСОБА_2 , становить 407 грн 14 коп., а тому суд з додержанням вимог Порядку № 100 правильно визначив розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який за період з 01 березня 2021 року по 02 серпня 2021 року становить 42 749 грн 70 коп. (407 грн 14 коп. х 105 днів вимушеного прогулу) та який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача у зв`язку з незаконним звільненням з роботи.

Згідно з ст. 237-1 КЗпП України, у разі якщо порушення законних прав працівника призвели до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя, власником або уповноваженим ним органом проводиться відшкодування моральної шкоди працівнику.

Пленум Верховного Суду України у п. 13 постанови від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (з наступними змінами та доповненнями) зазначив, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків або змушує докладати додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок відшкодувати моральну (немайнову) шкоду покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що незаконним звільненням з роботи позивачу було завдано моральну шкоду, яка полягала у душевних стражданнях, пов`язаних із незаконним звільненням, втраті заробітку та нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя та відстоювання свого права на працю у судовому порядку, а тому врахувавши засади розумності, виваженості та справедливості, суд цілком обґрунтовано вважав, що достатню суму відшкодування моральної шкоди слід визначити в 2 000 грн.

Згідно з ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст. ст. 76, 77 ЦПК України).

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Як визначено ч. 2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Положення вищезазначених процесуальних норм передбачають, що під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача.

Таким чином, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду про часткове задоволення позову ОСОБА_2 є законним та обґрунтованим.

Доводи апеляційної скарги відповідача ДП «Ківерцівське ЛГ» про те, що рішення суду є незаконним та підлягає скасуванню, колегією суддів до уваги не приймаються, оскільки спростовуються наведеними висновками суду першої інстанції та встановленими у справі обставинами.

Разом з тим, відповідачем не надано доказів на підтвердження тієї обставини, що позивач за два місяці попереджався роботодавцем про наступне звільнення з роботи у зв`язку з скороченням штату, що йому було запропоновано іншу посаду, яку він міг обіймати і яка була вакантною на день звільнення, як і не надано доказів того, що на підприємстві були відсутні вакантні посади, які могли бути запропоновані ОСОБА_2 .

Наведені в апеляційній скарзі доводи фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди відповідача з висновками суду першої інстанції, є подібними доводам відзиву на позовну заяву, мотивована відповідь на які надана судом першої інстанції, а тому не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Крім того, колегія суддів вважає правильним та таким, що узгоджується із нормами процесуального права ухвалене судом першої інстанції рішення в частині розподілу судових витрат, зокрема, щодо стягнення з відповідача ДП «Ківерцівське ЛГ» на користь позивача 9 800 грн понесених витрат на професійну правничу допомогу адвоката, оскільки понесення таких витрат позивачем підтверджується наявними у справі доказами. Розмір вказаних витрат, на думку суду апеляційної інстанції, є співмірним із обсягом виконаної роботи та часом, витраченим для надання послуг з правничої допомоги, а також із значенням справи для сторони, що відповідає вимогам ст. ст. 137, 141 ЦПК України, а тому підстав для скасування рішення в цій частині суд не вбачає.

Доводи апеляційної скарги і в цій частині не знайшли свого підтвердження, а тому не беруться судом апеляційної інстанції до уваги.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі наведеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Підстави для його зміни чи скасування відсутні.

Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України).

Частинами 1-4 ст. 137 ЦПК України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до пунктів 1, 2 ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

При стягненні витрат на правову допомогу необхідно враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (ст. 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору.

Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу.

Витрати на правову допомогу стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, складання відзиву на позовну заяву, апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів).

Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Відповідно до пп. в п. 4 ч. 1 ст. 382 ЦПК України резолютивна частина постанови суду апеляційної інстанції повинна містити зазначення розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

До закінчення судових дебатів представник позивача ОСОБА_2 ОСОБА_1 відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України заявив про необхідність стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат, подавши відповідну заяву, а саме витрат на професійну правничу допомогу, яка ним була надана позивачу ОСОБА_2 .

До заяви представник позивача ОСОБА_2 ОСОБА_1 додав ордер про надання правничої (правової) допомоги серії ВЛ № 000,082904, виданий на підставі договору про надання професійної правничої допомоги, укладеного 10 березня 2021 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , додаткову угоду № 4 до договору про надання професійної правничої допомоги від 10 березня 2021 року, умовами якої сторони погодили, що вартість наданої правової допомоги у Волинському апеляційному суду становить 3 400 грн, акт прийому-передачі наданих послуг № 3 до договору про надання професійної правничої допомоги від 10 березня 2021 року, розрахункову квитанцію від 28 жовтня 2021 року (найменування послуги: за надання правової допомоги у справі №158/949/21 за договором від 10 березня 2021 року у Волинському апеляційному суді) про сплату ОСОБА_2 адвокату Мартинюку С. І. грошових коштів у розмірі 3 400 грн. Згідно акту прийому-передачі наданих послуг № 3 до договору про надання професійної правничої допомоги від 10 березня 2021 року адвокатом Мартинюком С. І. було надано позивачу ОСОБА_2 правову допомогу у вигляді опрацювання апеляційної скарги, підготовку та подання відзиву на апеляційну скаргу, представництво інтересів позивача у Волинському апеляційному суді у цій справі на загальну суму 3 400 грн.

Враховуючи наведене, а також те, що реально понесені витрати позивача на правничу допомогу адвоката у розмірі 3 400 грн відповідають обсягу виконаних робіт, є співмірними з предметом позову та складністю справи, тому за відсутності заперечень відповідача підлягають стягненню з останнього на користь позивача.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу відповідача Державного підприємства «Ківерцівське лісове господарство» залишити без задоволення.

Рішення Ківерцівського районного суду Волинської області від 02 серпня 2021 року у цій справі залишити без змін.

Стягнути з Державного підприємства «Ківерцівське лісове господарство» на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 3 400 (три тисячі чотириста) гривень.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду упродовж тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий-суддя

Судді: