Справа пр. № 2/756/632/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 листопада 2021 року Оболонський районний суд м. Києва у складі:

головуючого - судді Андрейчука Т.В.,

за участю секретарів судового засідання - Чепур Н.К.,

Шлапака Р.О.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

представник позивача - ОСОБА_2 ,

відповідач - ОСОБА_3 ,

представник відповідача - ОСОБА_4 ,

третя особа - Скляр О.С. ,

розглянувши у загальному позовному провадженні у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Скляр Оксана Станіславівна, про визнання недійсним договору дарування квартири, -

в с т а н о в и в:

У жовтні 2019 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Оболонського районного суду м. Києва в порядку цивільного судочинства з позовом до відповідача ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Скляр О.С., про визнання недійсним договору дарування квартири.

Свої позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтовував тим, що 02 квітня 2019 року між ним та його онуком ОСОБА_3 укладено договір дарування квартири, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Скляр О.С., зареєстрований в реєстрі за № 644. За цим договором позивач подарував відповідачеві квартиру АДРЕСА_1 .

ОСОБА_1 стверджував, що перед укладенням договору дарування квартири від 02 квітня 2019 року йому було зроблено хірургічну операцію ампутації нижніх кінцівок, після чого він проходив тривале лікування з використанням різноманітних медичних препаратів, зокрема із вмістом наркотичних засобів, унаслідок чого не міг усвідомлювати значення своїх дій та/або керувати ними на момент вчинення оспорюваного правочину.

Покликаючись на норму ст. 225 ЦК України, позивач просив суд визнати недійсним договір дарування квартири від 02 квітня 2019 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Скляр О.С., зареєстрований в реєстрі за № 644.

Відповідач подав до суду відзив на позовну заяву ОСОБА_1 , в якому зазначив, він є онуком позивача. ОСОБА_3 постійно турбувався про діда, надавав йому допомогу, у тому числі фінансову, зокрема оплатив оперативне втручання, проведене ОСОБА_1 . Після операції позивач вирішив подарувати відповідачеві квартиру АДРЕСА_1 , що і зробив 02 квітня 2019 року. ОСОБА_3 зазначив, що волевиявлення ОСОБА_1 на вчинення оспорюваного правочину відповідало його внутрішній волі, а тому підстави для задоволення позову ОСОБА_1 відсутні.

У відповіді на відзив позивач зазначив, що відповідач не надавав йому допомоги на лікування, а цим займались сторонні люди. ОСОБА_1 наголосив, що після проведеного оперативного втручання він вживав лікарські препаратів, зокрема із вмістом наркотичних засобів, під впливом яких перебував на момент укладення договору дарування квартири від 02 квітня 2019 року, що є підставою для визнання недійсним оспорюваного правочину на підставі ст. 225 ЦК України. Також у відповіді на відзив позивач стверджував, що, укладаючи договір дарування квартири, він помилився щодо обставин, які мають істотне значення, зокрема, щодо юридичної природи цього правочину. Так, він не мав наміру безоплатно передавати у власність ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1 , а мав намір укласти договір оренди квартири.

Відповідач заперечення до суду не подав.

Третя особа подала до суду пояснення на позовну заяву ОСОБА_1 , в яких зазначила, що напередодні нотаріального посвідчення договору дарування квартири від 02 квітня 2019 року до неї звернувся ОСОБА_3 та повідомив, що його дід хоче подарувати йому квартиру, і просив у зв`язку з похилим віком дарувальника посвідчити договір за місцем проживання ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_2 . 02 квітня 2019 року приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Скляр О.С. приїхала за вказаною адресою, особисто поспілкувалась з ОСОБА_1 , який підтвердив своє бажання подарувати квартиру своєму онукові ОСОБА_3 . Третя особа наголосила, що вона повідомила сторонам усі істотні умови дарування, акцентувавши увагу дарувальника на безоплатності такого договору та припиненні права власності дарувальника на дарунок після укладення договору, а також зазначила, що у неї не виникло жодних сумнівів у спроможності ОСОБА_1 усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

У судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовні вимоги та просили суд їх задовольнити.

Відповідач та його представник у судовому засіданні заперечували проти позовних вимог ОСОБА_1 .

Третя особи у судовому засіданні стверджувала, що нею було дотримано усі вимоги законодавства при посвідченні оспорюваного договору дарування квартири.

Допитана в якості свідка ОСОБА_6 , яка є дружиною позивача, показала, що оспорюваний договір посвідчувався приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Скляр О.С. у квартирі АДРЕСА_3 . У житлі були присутні свідок, сторони справи та нотаріус. Свідок зазначила, що нотаріус не зачитувала умови договору та не залишила дарувальнику примірника договору. ОСОБА_6 стверджувала, що ОСОБА_1 не мав наміру дарувати квартиру ОСОБА_3 , натомість він хотів здати її в оренду. Також свідок наголосила на тому, що допомогу позивачу відповідач надавав лише на його проханням, зокрема він знайшов лікаря та періодично возив ОСОБА_1 до нього.

Свідок ОСОБА_7 , який є сином дружини ОСОБА_1 , пояснив, що останній хотів укласти договір оренди квартири АДРЕСА_1 для отримання доходу, а не подарувати це житло онуку ОСОБА_3 .

Допитаний в якості свідка ОСОБА_8 , який працює судинним хірургом Київської міської клінічної лікарні швидкої медичної допомоги, показав, що ОСОБА_1 був його пацієнтом у відділенні судинної хірургії Київської міської клінічної лікарні швидкої медичної допомоги, саме він оперував позивача. Зі слів свідка, ОСОБА_1 приїжджав в лікарню з ОСОБА_6 та ОСОБА_3 . Свідок зазначив, що проведена позивачу операція була безкоштовною, лише деякі ліки купував відповідач у справі. ОСОБА_8 підкреслив, що ОСОБА_1 у відділенні судинної хірургії Київської міської клінічної лікарні швидкої медичної не вживав медичні препарати, які впливають на свідомість.

Свідок ОСОБА_9 у судовому засіданні зазначив, що він працював разом з ОСОБА_3 . Зі слів свідка, відповідач допомагав позивачу у здійсненні ремонту квартири та лікуванні, зокрема возив ОСОБА_1 до медичних установ.

Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 29 січня 2021 року провадження у справі було зупинене у зв`язку з призначенням у справі судово-психіатричної експертизи.

26 серпня 2021 року провадження у справі було поновлено у зв`язку з отриманням судом висновку судово-психіатричної експертизи.

Заслухавши вступні слова сторін та їхніх представників, показання свідків, дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази, суд дійшов такого висновку.

Судом з`ясовано, що позивач ОСОБА_1 є дідом відповідача ОСОБА_3 .

02 квітня 2019 року ОСОБА_1 (дарувальник) та ОСОБА_3 (обдарований) укладено договір дарування квартири, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Скляр О.С., зареєстрований в реєстрі за № 644, відповідно до ОСОБА_1 подарував ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1 (а. с. 93-94).

Згідно зі ст. 175 ЦПК України у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування. Позовна заява повинна містити, зокрема, зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини; правові підстави позову. У позовній заяві можуть бути вказані й інші відомості, необхідні для правильного вирішення спору.

Отже, позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається із двох елементів: предмета і підстави позову.

Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Предмет та підстава позову зазначаються позивачем у позовній заяві.

Предметом позову ОСОБА_1 є визнання недійсним договору дарування квартири від 02 квітня 2019 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Скляр О.С., зареєстрованого в реєстрі за № 644.

Покликаючись на норму ст. 225 ЦК України, підставою позову ОСОБА_1 у своїй позовній заяві визначив те, що перед укладенням договору дарування квартири від 02 квітня 2019 року йому було зроблено хірургічну операцію ампутації нижніх кінцівок, після чого він проходив тривале лікування з використанням різноманітних медичних препаратів, зокрема із вмістом наркотичних засобів, унаслідок чого не міг усвідомлювати значення своїх дій та/або керувати ними на момент вчинення оспорюваного правочину.

Жодних інших підстав позову, окрім наведених вище, ОСОБА_1 у позовній заяві не зазначив.

У відповіді на відзив позивач також вказав на те, що оспорюваний правочин був вчинений ним під впливом помилки (ст. 229 ЦК України).

За приписами ч. 1 ст. 179 ЦПК України у відповіді на відзив позивач викладає свої пояснення, міркування і аргументи щодо наведених відповідачем у відзиві заперечень і мотиви їх визнання або відхилення.

Згідно з ч. 3 ст. 49 ЦПК України допускається зміна (доповнення) підстав позову шляхом подання відповідної письмової заяви.

Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що у відповіді на відзив не допускається зміна чи доповнення підстав позову. У цій заяві по суті справи позивачем лише зазначаються пояснення, міркування і аргументи щодо наведених відповідачем у відзиві заперечень і мотиви їх визнання або відхилення. Зміна (доповнення) підстав позову здійснюється шляхом подання позивачем відповідної письмової заяви. Такої заяви позивачем чи його представником у ході розгляду справи подано не було.

Таким чином, керуючись принципом диспозитивності цивільного судочинства, суд вирішує спір, виходячи з підстави позову, зазначеної ОСОБА_1 у позовній заяві.

Вирішуючи питання про наявність чи відсутність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсними з підстави, передбаченої ст. 225 ЦК України, суд виходить з такого.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Ст. 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

У ст. 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства. Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 202 ЦК України).

Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно з ч. ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5 і 6 ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

За приписами ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила в момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу. Вимоги про визнання угоди недійсною з цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів, що підтверджують чи спростовують доводи позивача про те, що в момент укладення угоди він (або інша особа) не розумів значення своїх дій і не міг керувати ними.

Обов`язковість вимог п. 2 ч. 1 ст. 105 ЦПК України щодо призначення судово-психіатричної експертизи при вирішенні спору про визнання правочину недійсним за ст. 225 ЦК України вказує на те, що саме висновок експерта в цьому випадку є належним доказом медичного характеру в розумінні ст. 77 ЦПК України.

Крім того, ст. 3 Закону України "Про психіатричну допомогу" визначена презумпція психічного здоров`я, а саме, що кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України.

Висновок про тимчасову недієздатність учасника правочину робиться, насамперед, на підставі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину.

Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів і йому слід надавати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Підставою для визнання правочину недійсним за вказаної підстави може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними (такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 07 жовтня 2019 року у справі № 183/6027/14).

У висновку судово-психіатричної експертизи від 24 червня 2021 року у справі № 337, складеному експертами Київського міського центру судово-психіатричної експертизи, зазначено, що прийом ОСОБА_1 медичних препаратів перед укладенням договору дарування квартири від 02 квітня 2019 року не призвів до виникнення у нього в момент підписання договору розладів психічної діяльності вираженого ступеня, які б позбавляли його в зазначений період здатності усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними; на момент підписання договору дарування квартири від 02 квітня 2019 року ОСОБА_1 виявляв ознаки органічного ураження головного мозку судинного ґенезу з когнітивними порушеннями та астено-невротичним синдромом (F07.8 - згідно з МКХ-10) і за психічним станом у зазначений період часу усвідомлював значення своїх дій та міг керувати ними (а. с. 206-216).

Вказаний експертний висновок є категоричним, чітким та зрозумілим, експертами Київського міського центру судово-психіатричної експертизи досліджено всі надані їм об`єкти та надано вичерпну відповідь на поставлені судом питання.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч. 1 ст. 12 ЦПК України), обов`язок доказування покладається на сторін (ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України).

Так, відповідно до приписів ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України).

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування, тобто щодо обставин, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України).

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України).

Доказів на спростування висновку судово-психіатричної експертизи від 24 червня 2021 року у справі № 33, позивачем не надано.

Зважаючи на те, що ОСОБА_1 не доведено тієї обставини, що на момент укладення ним договору дарування квартири від 02 квітня 2019 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Скляр О.С., зареєстрованого в реєстрі за № 644, він не міг усвідомлювати значення своїх дій та міг керувати ними, суд дійшов висновку про необхідність відмовити ОСОБА_1 у задоволенні його позовних вимог.

Поряд з цим суд роз`яснює позивачеві його право звернутися до суду з позовом про визнання недійсним договору дарування квартири від 02 квітня 2019 року з підстави, передбаченої ст. 229 ЦК України.

Керуючись ст. ст. 5, 12, 13, 81, 141, 259, 263, 264, 265 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Скляр Оксана Станіславівна, про визнання недійсним договору дарування квартири - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційного суду шляхом подання в тридцятиденний строк з дня проголошення рішення суду апеляційної скарги.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Т.В. Андрейчук

Повний текст рішення виготовлено 02 листопада 2021 року.