Провадження № 22-ц/4808/1482/21
Головуючий у 1 інстанції Домбровська Г. В.
Суддя-доповідач Фединяк
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 листопада 2021 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі колегії суддів:

головуючого Фединяка В.Д. (суддя-доповідач)

суддів: Бойчука І.В., Девляшевського В.А.

секретаря Петріва Д.Б.

з участю ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу директора Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредо-ІФ» Шелепіна Олександра Борисовича на рішення Івано-Франківського міського суду від 19 квітня 2021 року, ухвалене в складі Добровської Г.В. у м. Івано-Франківську, повний текст складено 23 квітня 2021 року усправі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «КРЕДО-ІФ» до ОСОБА_1 , треті особи ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , про визнання недійсним договору доручення (довіреність) від 10.07.2013 року,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2019 року Товариство з обмеженою відповідальністю «КРЕДО-ІФ» ( далі ТзОВ«КРЕДО-ІФ» ) звернулась в суд з позовом до ОСОБА_1 , треті особи ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_14 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , про визнання недійсним договору доручення (довіреність) від 10.07.2013 року.

Позовні вимоги мотивовані тим, що колишнім керівником (директором) ТОВ «КРЕДО-ІФ» 10 липня 2013 року неправомірно видано довіреність на ім`я ОСОБА_1 , якою уповноважено ОСОБА_1 представляти інтереси підприємства без обмеження повноважень, які є прописані в статуті Позивача. Згідно статуту ТОВ «КРЕДО-ІФ», чинним станом на 2013 рік було чітко визначено повноваження директора товариства, зокрема, його було обмежено повноваженнями на укладення угод та інших правочинів на суму більше як 50 000,00 грн. (схвалення таких правочинів згідно статуту здійснюється Загальними зборами товариства). Жодного рішення про затвердження та схвалення дій колишнього керівника товариства ОСОБА_15 щодо надання Довіреності від 10.07.2013 року без обмеження повноваженнями не було та Загальними зборами товариства не приймалось.Відтак, представник Позивача вважає, що колишній керівник ОСОБА_15 -М. при видачі оскаржуваної довіреності діяв недобросовісно, з перевищенням повноважень керівника, які надані йому законом і статутом. Просить визнати недійсним договір доручення (довіреність) від 10 липня 2013 року згідно якою ТОВ «Кредо-ІФ» в особі директора Горблянського С.П.-М. уповноважує ОСОБА_1 представляти інтереси підприємства без обмежень повноважень.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 19 квітня 2021 року ТзОВ«КРЕДО-ІФ» відмовлено у задоволенні позову.

Не погоджуючись з рішенням суду директор ТзОВ«КРЕДО-ІФ» ОСОБА_16 подав апеляційну скаргу, в якій ставиться питання про скасування оскаржуваного рішення з ухваленням нового про задоволення позову, вказуючи на допущення судом порушення норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що договір доручення (довіреність) від 10 липня 2013 року видана колишнім директором на ОСОБА_1 суперечить статуту товариству, яким чітко обмежено обсяг повноважень самого директора. Як вбачається зі змісту договору доручення (довіреність), обмеженні на вчинення дій, які були в директора ТзОВ«КРЕДО-ІФ» , передбачені у розділі 8.5.8 Статуту товариства при укладанні договору не встановлені для представника товариства ОСОБА_1 . Про обмеження, передбачені у розділі 8.5.8 Статуту достеменно було відомо ОСОБА_1 , як колишньому учаснику товариству та ОСОБА_15 як директору товариству.

Відзив на апеляційну скаргу у встановлений апеляційним судом строк не надходив.

Відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

У судовому засіданні ОСОБА_1 щодо розгляду апеляційної скарги покладається на розгляд суду.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які беруть участь в розгляді справи, дослідивши матеріали справи та перевіривши відповідно до ст. 367 ЦПК України наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги з таких підстав.

Згідно вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність і допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Відмовляючи у задоволені позову Товариства з обмеженою відповідальністю «КРЕДО-ІФ» суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу, а згідно ст. 216 ЦК Українинедійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Разом з тим, обставин, визначених частинами першою-третьою, п`ятою та шостою ст. 203 ЦК України при розгляді даної справи судом не встановлено та відсутні підстави для визнання оскаржуваної довіреності від 10.07.2013 року недійсною.Щодо визнання позову відповідачем, то відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. В даній цивільній справі визнання позову суперечить закону, у зв`язку з чим не приймається визнання відповідачем позову.

Висновок суду не повністю відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Згідно із ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно вимог ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Як вбачається з матеріалів справи і встановлено судом, що 10 липня 2013 року укладено договір довіреності, згідно умов якої товариство з обмеженої відповідальності «Кредо-ІФ» в особі директора Горблянського Сергія Петро-Миколайовичауповноважило Чежегову І.П. представляти інтереси підприємства у всіх без винятку установах, на підприємствах, в організаціях незалежно від їх форми власності та підпорядкування (у тому числі в органах державної влади та управліннях, фондах, міністерствах, відомствах, їх структурних підрозділах, державних комітетах та підвідомчих їм органах; у посольствах та консульствах іноземних держав в Україні; у банківських установах; в органах юстиції, у тому числі в управліннях юстиції будь-якого рівня, в органах державної виконавчої служби, в органах нотаріату, органах Пенсійного Фонду України, на установах (підприємствах зв`язку); в органах місцевої влади та місцевого самоврядування та їх структурних підрозділах будь-якого рівня та будь-якої направленості; у фондах, інспекціях, адміністраціях, комісіях та комітетах; у банківських та фінансових установах, у відносинах з фізичними особами та фізичними особами підприємцями з питань, пов`язаних із захистом прав Підприємства та представництвом підприємства у взаємовідносинах, що виникли чи будуть виникати з іншими особами. З метою виконання наданих цією довіреністю повноважень, від імені Підприємства та в інтересах Підприємства представник у межах, що допускаються чинним законодавством України, посвідченою приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Дорошенко О.В. за реєстровим № 1427, виданої строком на три роки без права передоручення(а.с.14).

Згідно з протоколом №01/13 загальних зборів учасників Товариства з обмеженою відповідальності «Кредо-ІФ» від 05 червня 2017 року виключено ОСОБА_1 виключено з числа учасників товариства згідно нотаріально засвідчених заяв від 29 травня 2013 року №1093 (а.с.6).

Таким чином на момент укладення договору довіреності ОСОБА_1 була учасником товариства.

У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

За статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

Відповідно до частини першої статті 18 Закону України «Про судоустрійі статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

З метою якісної та чіткої роботи судової системи міжнародним і національним законодавством передбачено принцип спеціалізації судів.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Поняття «суд, встановлений законом» включає в себе, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.

Важливість визначення юрисдикції підтверджується як закріпленням у Конституції України принципу верховенства права, окремими елементами якого є законність, правова визначеність та доступ до правосуддя, так і прецедентною практикою Європейського суду з прав людини.

Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства: цивільного, кримінального, господарського та адміністративного.

В основу визначення юрисдикції покладено два критерії: суб`єктний склад правовідносин і характер діяльності суб`єктів (характер спірних правовідносин).

Отже, під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, обставин у справі, враховуючи суб`єктний склад учасників справи.

Частиною першою статті 19 ЦПК України визначено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Отже, в порядку цивільного судочинства розглядаються справи, що виникають із приватноправових відносин.

Положеннями частини другої статті 4 ГПК України передбачено, що юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Зазначене право на звернення до суду може бути реалізоване у визначеному процесуальним законом порядку, оскільки воно зумовлене дотриманням процесуальної форми, передбаченої для цього чинним законодавством, а також установленими ним передумовами для звернення до суду.

Згідно зі статтею 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших відносин, крім справ, розгляд яких здійснюється за правилами іншого судочинства.

Господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності, зокрема, справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці (пункт 1 частини першої статті 20 ГПК України).

Згідно з частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Велика Палата Верховного Суду Справа № 522/3454/16-ц (провадження № 14-6цс18) зроблено висновок, що «під час визначення того, у якому порядку необхідно розглядати конкретний спір, необхідно встановити предмет спору, характер спірних правовідносин та суб`єктний склад учасників справи. Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність у них спору про право цивільне (справи за позовами, що виникають із будь-яких правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства, як передбачено частиною першою статті 15 ЦПК України у редакції, що діяла до 15 грудня 2017 року та частиною першою статті 19 ЦПК України у редакції від 03 жовтня 2017 року), тобто встановлення змісту позовних вимог, визначення яких належить виключно позивачу; по-друге, суб`єктний склад такого спору, тобто склад учасників справи та зміст і характер спірних правовідносин».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18) вказано, що «з 15 грудня 2017 року господарські суди мають юрисдикцію щодо розгляду за пунктом 1 частини першої статті 20 ГПК України у вказаній редакції спорів, в яких стороною є юридична особа.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2019 року в справі № 640/16902/18 (провадження № 14-358цс19) зроблено висновок, що «з огляду на приписи частини першої статті 20 ГПК України, а також статей 4 і 45 цього кодексу для визначення юрисдикції господарського суду щодо розгляду конкретної справи має значення суб`єктний склад сторін правочину та наявність спору, що виник у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності (пункт 4.12 постанови Великої Палати Верховного Суду від 13 лютого 2019 року у справі № 910/8729/18).

Разом з тим статтею 20 ГПК України визначено предметну та суб`єктну юрисдикцію господарських судів, тобто сукупність повноважень господарських судів щодо розгляду справ, віднесених до їх компетенції. Так, відповідно до пунктів 3, 4 частини першої статті 20 ГПК України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах, що виникають з корпоративних відносин, в тому числі у спорах між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи або між юридичною особою та її учасником (засновником, акціонером, членом), у тому числі учасником, який вибув, пов`язані зі створенням, діяльністю, управлінням або припиненням діяльності такої юридичної особи, крім трудових спорів; справи у спорах, що виникають з правочинів щодо акцій, часток, паїв, інших корпоративних прав у юридичній особі, крім правочинів у сімейних та спадкових правовідносинах.

При вирішенні питання про те, чи є правовідносини господарськими, а спір - господарським, необхідно виходити з визначень, наведених у статті 2 та частині першій статті 3 Господарського кодексу України (далі - ГК України), відповідно до яких як господарську діяльність розуміють діяльність суб`єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямовану на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність. Учасниками відносин у сфері господарювання є суб`єкти господарювання, споживачі, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, наділені господарською компетенцією, а також громадяни, громадські та інші організації, які виступають засновниками суб`єктів господарювання чи здійснюють щодо них організаційно-господарські повноваження на основі відносин власності.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 вересня 2019 року у справі№ 925/394/18 (провадження № 12-292гс18) зроблено висновок про те, що у цивільному праві правочин являє собою склад чотирьох елементів: суб`єкта, змісту, форми та волі. За відсутності будь-якого з указаних елементів втрачається можливість називати дії осіб правочином.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі№ 925/394/18 права № 916/2813/18 провадження № 12-71гс20 установлено, що критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Справи, що належать до юрисдикції господарських судів, визначено статтею 20 ГПК України, за змістом пунктів 3, 4, 15 частини першої якої господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності, та інші справи у визначених законом випадках, зокрема, справи у спорах, що виникають з корпоративних відносин, у тому числі у спорах між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи або між юридичною особою та її учасником (засновником, акціонером, членом), у тому числі учасником, який вибув, пов`язані зі створенням, діяльністю, управлінням або припиненням діяльності такої юридичної особи, крім трудових спорів; справи у спорах, що виникають з правочинів щодо акцій, часток, паїв, інших корпоративних прав в юридичній особі, крім правочинів у сімейних та спадкових правовідносинах; й інші справи у спорах між суб`єктами господарювання.

Натомість відповідно до положень статті 19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Аналізуючи положення пункту 4 частини першої статті 20 ГПК України, Велика Палата Верховного Суду в пункті 37 постанови від 03.11.2020 у справі № 922/88/20 (провадження № 12-59гс20) дійшла висновку, що справи в спорах щодо правочинів незалежно від їх суб`єктного складу, що стосуються акцій, часток, паїв, інших корпоративних прав у юридичній особі, підлягають розгляду господарськими судами.

Відповідно до частин першої, третьої статті 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, установлених актами цивільного законодавства.

Частиною третьою статті 244 ЦК України передбачено, що довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами.

За своєю правовою природою довіреність є одностороннім правочином, що укладається у вигляді письмового документа, у якому визначаються повноваження представника. Довіреність свідчить про надання представнику довірителем відповідних повноважень стосовно вчинення правочину, стороною якого є третя особа.

Оспорювана позивачем довіреність уповноважувала ОСОБА_1 укладати в інтересах підприємства будь-які договори, пов`язаних із здійсненням його господарської діяльності, а також вчиняти та підписувати від імені Підприємства правочини щодо організації та забезпечення його діяльності( п. 1 договору).

Таким чином, зазначені у довіреності дії стосуються представництва у правовідносинах, пов`язаних з господарською діяльністю, спори щодо яких належать до господарської юрисдикції.

Згідно п.1 ч.1 ст.255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

За таких обставин спір про визнання недійсним договору доручення(довіреності) Товариства з обмеженою відповідальністю «КРЕДО-ІФ» до ОСОБА_1 , треті особи ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_14 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , виходячи з предмету спору та характеру спірних правовідносин, підлягає розгляду за правилами господарського судочинства. Тому суд першої інстанції помилково вирішив справу по суті в порядку цивільного судочинства, у зв`язку з чим провадження у справі в цій частині підлягає закриттю відповідно до пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України.

За приписами ч.1 ст. 256 ЦПК України якщо провадження у справі закривається з підстави, визначеної пунктом 1 частини першої статті 255 цього Кодексу, суд повинен роз`яснити позивачеві, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд справи. Суд апеляційної або касаційної інстанції повинен також роз`яснити позивачеві про наявність у нього права протягом десяти днів з дня отримання ним відповідної постанови звернутися до суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією, крім випадків об`єднання в одне провадження кількох вимог, які підлягають розгляду в порядку різного судочинства. Заява подається до суду, який прийняв постанову про закриття провадження у справі.

Тому колегія суддів апеляційного суду відповідно до частини першої статті 256 ЦПК України роз`яснює директору товариства з обмеженою відповідальністю «Кредо-ІФ» Шелепіну О. Б. його право протягом десяти днів з дня отримання цієї постанови звернутися до Івано-Франківського апеляційного суду із заявою про направлення справи до відповідного суду господарської юрисдикції.

Керуючись ст.255 ЦПК України, апеляційний суд,

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу директора Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредо-ІФ» Шелепіна Олександра Борисовича задовольнити частково.

Рішення Івано-Франківського міського суду від 19 квітня 2021 року скасувати та закрити провадження у справі№ 344/20896/19.

Роз`яснити директору Товариству з обмеженою відповідальністю «Кредо-ІФ» Шелепіна Олександра Борисовича, що розгляд цієї справи віднесено до юрисдикції господарського суду і протягом десяти днів з дня отримання копії судового рішення представник Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредо-ІФ» може звернутися до Івано-Франківського апеляційного суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією.

Ухвала набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст складено 05 листопада 2021 року.

Судді: В.Д.Фединяк

І.В.Бойчук

В.А.Девляшевський