ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 жовтня 2021 року м. Херсон

справа № 653/2385/20

провадження № 22-ц/819/1272/21

Херсонський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого ( судді-доповідача)Чорної Т.Г.,
суддів:Пузанової Л.В.,
Склярської І.В.
секретарСавицька А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Херсоні апеляційні скарги Державної казначейської служби України та Головного управління Національної поліції в Запорізькій області на рішення Генічеського районного суду Херсонської області від 30 березня 2021 року у складі судді Делалової О.М. у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, Головного управління Національної поліції в Запорізькій області, Запорізької обласної прокуратури про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури та суду,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державної казначейської служби України, Головного управління Національної поліції в Запорізькій області, Запорізької обласної прокуратури про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури та суду.

Позовна заява мотивована тим, що 12 червня 2013 року йому - ОСОБА_1 вручено повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч.3 ст.305 КК України.

Вироком Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 18 квітня 2017 року його визнано невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч.3 ст. 305 КК України та виправдано. Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 29 травня 2018 року вирок суду першої інстанції залишено без змін. Постановою Верховного суду від 23 січня 2020 року вирок суду та ухвалу апеляційного суду залишено без змін.

Посилаючись на те, що протягом усього часу перебування під слідством та судом своєї вини він не визнавав, але відчував приниження та зневагу з боку оточуючих, що призвело до негативних змін у життєвих та суспільних стосунках, а також негативно вплинуло на його репутацію, позивач просив суд, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, стягнути з Державного бюджету України на його користь 474 000 грн. на відшкодування моральної шкоди шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України.

Рішенням Генічеського районного суду Херсонської області від 30 березня 2021 року позов задоволено частково.

Стягнуто за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 357 400 грн на відшкодування моральної шкоди шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України.

В іншій частині позову відмовлено.

В апеляційній скарзі Державна казначейська служба України, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволені позовних вимог ОСОБА_1 .

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що позивачем не надано жодних доказів, які б підтверджували характер та обсяг моральної шкоди в розумінні ст. 23 ЦК України, на яку позивач посилається як на підставу для її відшкодування. Крім того апелянт зазначив, що при вірному підрахунку строку перебування позивача під слідством та судом необхідно врахувати наступні календарні періоди: 12.06.2013 року 29.05.2018 року, що становить 4 роки, 11 місяців, 17 днів ( 60 місяців), що не було враховано судом першої інстанції.

В апеляційній скарзі Головне управління Національної поліції в Запорізькій області, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити ОСОБА_1 у задоволенні заявлених ним вимог.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що позивачем не надано жодних доказів, які б підтверджували характер та обсяг моральних страждань, заподіяної шкоди, та відповідно могли бути підставою для відшкодування моральної шкоди у розмірі більшому, ніж визначено ч.3 ст.13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», якою передбачено, що відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Враховуючи, що позивач перебував під судом та слідством 59 місяців, то можливий розмір відшкодування моральної шкоди становить 278 657 грн (59 місяці?4723 грн). Таким чином, судом не встановлено доказів, які підтверджують факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, або майнового характеру, внаслідок дій або бездіяльності органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду.

Письмовий відзив на адресу суду апеляційної інстанції не надходив.

Заслухавши доповідь судді доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах, визначених ст.367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційних скарг без задоволення виходячи з наступного.

Із матеріалів справи вбачається, що 12 червня 2013 року ОСОБА_1 вручено повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч.3 ст.305 КК України.

Вироком Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 18 квітня 2017 року його визнано невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч.3 ст. 305 КК України та виправдано.

Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 29 травня 2018 року вирок Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 18 квітня 2017 року залишено без змін.

Постановою Верховного суду від 23 січня 2020 року вирок суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду залишено без змін.

Статтею 56 Конституції України визначено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно з ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї самої та у зв`язку із приниженням її честі, гідності а також ділової репутації; моральна шкода відшкодовується грішми, а розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом з урахуванням вимог розумності і справедливості.

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені нормами статті 1167 ЦК України, відповідно до якої шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Пунктом 2 частини другої статті 1167 ЦК України визначено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

Шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, підлягає відшкодуванню на підставі Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Відповідно до положень статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18) Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.

Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості.

Згідно з частинами другою, третьою статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» розмір відшкодування моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством.

Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Тобто, законом передбачено, що розмір відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом повинен визначатися судом з урахуванням мінімального розміру заробітної плати.

Викладене дає підстави для висновку, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподаткованого мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.

Суд першої інстанції правильно встановив, що ОСОБА_1 перебував під слідством та судом 59 місяців 17 днів, тобто перебіг строку перебування його під слідством починається з моменту пред`явлення підозри 12 червня 2013 року по 29 травня 2018 року (набрання чинності виправдувальним вироком, залишеним в силі ухвалою апеляційного суду Запорізької області).

При цьому, зважаючи на доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин заподіяння, так і розміру моральної шкоди, оцінивши надані докази, суд першої інстанції, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості та справедливості, з урахуванням Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік», яким розмір мінімальної заробітної плати станом на 01 січня 2021 року встановлено 6 000 грн, обґрунтовано визначив розмір відшкодування моральної шкоди в сумі 357 400 грн (6000 грн х 59 місяців 17 днів = 357 400 грн).

Посилання в апеляційних скаргах на те, що суд першої інстанції в своєму рішенні не навів та не надав оцінку жодному доказу того, в чому ж виразились моральні страждання позивача, колегія суддів відхиляє, оскільки, як вбачається з матеріалів справи, завдані моральні страждання позивачу у вигляді душевних переживань, в необхідності на протязі 59 місяців доводити свою невинуватість, призвело до змін в організації всіх сфер життя позивача, що вимагало та вимагає від нього додаткових зусиль для відновлення морального стану, тому доводи апеляційних скарг щодо відсутності підстав для стягнення моральної шкоди не ґрунтуються на законі та доказах та зводяться до переоцінки доказів і висновків суду не спростовують.

Інші доводи наведені в обгрунтування апеляційної скарги не можуть бути підставами для скасування судового рішення, оскільки вони не підтверджені матеріалами справи.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України», № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

При вирішенні справи суд правильно визначив характер правовідносин між сторонами, вірно застосував закон, що їх регулює, повно і всебічно дослідив матеріали справи та надав належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

Всі висновки суду першої інстанції щодо правомірності заявленого позову та можливості відновлення порушеного права у обраний позивачем спосіб повно та послідовно викладені у мотивувальній частині оскаржуваного рішення.

Обставин, які б дали суду апеляційної інстанції підстави для спростування вказаних висновків суду, апеляційні скарги Державної казначейської служби України та Головного управління Національної поліції в Запорізькій області не містять.

Слід також зазначити, що на адресу апеляційного суду Запорізька обласна прокуратура, яка рішення суду не оскаржувала, направила лист в якому зазначила про те, що судом першої інстанції вірно встановлені обставини справи спірних правовідносин та не допущено порушень норм процесуального або неправильного застосування норм матеріального права.

З огляду на викладене, суд першої інстанції, ухвалюючи рішення, виходив з наявних у матеріалах справи доказів, наданих позивачем у відповідності із процесуальним законом, і керувався принципами змагальності та диспозитивності цивільного судочинства.

Наведені вище обставини свідчать про те, що суд першої інстанції, мотивуючи своє рішення, вірно проаналізував норми закону та дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду у зв`язку з чим апеляційні скарги слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду - залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375 ЦПК України,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги Державної казначейської служби України та Головного управління Національної поліції в Запорізькій області залишити без задоволення, а рішення Генічеського районного суду Херсонської області від 30 березня 2021 року без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий Т.Г.Чорна

Судді: Л.В.Пузанова

І.В.Склярська

Повний текст постанови складено 05 листопада 2021 року

Суддя Т.Г. Чорна