Справа № 158/161/21
Провадження № 2/0158/164/21
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
20 жовтня 2021 року м. Ківерці
Ківерцівський районний суд Волинської області в складі:
головуючого судді Поліщук С.В.,
при секретарі Брись А.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Ківерці в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про поділ спільного майна подружжя,-
в с т а н о в и в:
Позивач ОСОБА_1 звернулась до Ківерцівського районного суду Волинської області з цивільним позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя.
Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що 23 лютого 2003р. між нею та відповідачем по справі ОСОБА_2 було укладено шлюб, який в подальшому в судовому порядку, на підставі рішення Ківерцівського районного суду Волинської області від 22.03.2016р. було розірвано. Від шлюбу в подружжя народилося двоє дітей: син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який на час звернення до суду та розгляду справи є повнолітнім та син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
В період перебування у шлюбі з відповідачем по справі ОСОБА_2 вони придбали житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, що розташований за адресою АДРЕСА_1 , який в подальшому за спільні кошти з відповідачем реконструювали та добудували гараж літню кухню та транспортні засоби марки ЗАЗ 110307, р.н. « НОМЕР_1 » та причіп до нього АМС 500 «Старконь» д.н.з. « НОМЕР_2 ».
Відповідач по справі ОСОБА_2 будучи власником житлового будинку та транспортних засобів: автомобіля ЗАЗ 110307, р.н. « НОМЕР_1 » та причіп до нього АМС 500 «Старконь» д.н.з. « НОМЕР_2 », які були придбані ними за період перебування у шлюбі, не вживає заходів, щодо належного оформлення проведеної реконструкції житлового будинку та будівництва гаража літньої кухні, які розташовані за вищевказаною адресою.
На час звернення з позовом до суду, відповідач по справі ОСОБА_2 у спірному житловому будинку за вищевказаною адресою не проживає, однак вважає, що позивач немає права на частку у даному майні, що й стало підставою для звернення її до суду за захистом своїх прав.
Просить суд провести поділ майна, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, виділивши їй у власність 1/2 частини житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .
Ухвалою судді Ківерцівського районного суду Волинської області від 25.01.2021 року відкрито загальне позовне провадження у вищевказаній справі та призначено підготовче засідання.
19.02.2021р. позивач ОСОБА_1 подала до суду відповідь на відзив у якій зазначає, що під час укладення договору купівлі продажу у приватного нотаріуса Ківерцівського районного нотаріального округу Кузьміч Н.В. 01.07.2005р., нотаріусом сторонам у договорі було роз`яснено вимоги ст. ст. 60 65 СК України. Відповідач по справі ОСОБА_2 не повідомив нотаріуса, який посвідчував даний договір, що майно, яке було предметом вищевказаного договору придбане ним за його особисті кошти. При укладенні даного договору вона надала нотаріусу письмову згоду на купівлю даного майна. Просить позов задовольнити.
16.03.2021р. відповідач по справі ОСОБА_2 подав до суду додаткові пояснення по даній цивільній справі у яких зазначає, що на момент придбання житлового будинку, що є предметом спору, він був єдиним джерелом доходу своєї сім`ї, а вказане майно було придбане за його особисті кошти, а відтак не може являтись об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Щодо заборгованості по аліментах зазначає, що він не є працевлаштованим, а відрахування по аліментах здійснюється з його пенсії. Просить відмовити в задоволенні позовних вимог, щодо виділення у власність позивача 3/4 частини житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 86-88).
14 квітня 2021р. від позивача по справі ОСОБА_1 до суду надійшла заява про збільшення і уточнення позовних вимог у якій просить:
- визнати житловий будинок А-1 площею 57,6 м. кв., до складу якого входять: коридор 1-1 площею 14,4 м.кв., кухня 1-2 площею 14,8 м.кв., кладова 1-3 площею 4,1 м.кв., кімната 1-4 площею 14,7 м.кв., кімната 1-5 площею 18,8 м.кв.; добудова а-1 площею 37,4 м.кв., до складу якої входять: кімната 1-6 площею 13,0 м.кв., кімната 1-7 площею 7,9 м.кв., кімната 1-8 площею 7,3 м.кв., загальна площа житлового будинку з добудовою становить 95,0 м.кв., а також гараж-літня кухня Б-1 площею 42,3 м.кв., що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , об`єктом спільної сумісної власності подружжя та визнати за нею, право власності на 3/4 частини вищевказаного житлового будинку та гаража літньої кухні;
- визнати автомобіль ЗАЗ 110307, д.н.з « НОМЕР_1 » та транспортний засіб АМС 500 «Старконь», д.н.з. « НОМЕР_2 », які зареєстровані за відповідачем по справі ОСОБА_2 , об`єктами спільної сумісної власності подружжя;
- припинити право власності ОСОБА_1 на 1/2 частку у спільному майні, а саме: автомобіль ЗАЗ 110307, д.н.з « НОМЕР_1 », транспортний засіб АМС 500 «Старконь», д.н.з. « НОМЕР_2 »;
- стягнути з відповідача ОСОБА_2 в її користь судові витрати по справі (а.с. 137-145).
Вказана заява про збільшення і уточнення позовних вимог судом прийнята до розгляду.
Ухвалою Ківерцівського районного суду Волинської області від 02.09.2021р. закрито підготовче провадження у даній цивільній справі та призначено справу до судового розгляду по суті.
ОСОБА_1 в судове засідання не з`явилась, подала до суду заяву про підтримання позовних вимог, просить розгляд справи проводити у її відсутності, позов задовольнити в повному об`ємі.
Представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Гарбар Ю.Р. в підготовчому засіданні 16.03.2021р. просила в задоволенні позову відмовити в повному об`ємі посилаючись на позицію викладену у відзиві на позовну заяву, а також на подані ОСОБА_2 додаткові письмові пояснення по даній справі. В подальшому подала суду заяву про розгляд справи у її відсутності та відсутності відповідача по справі ОСОБА_2 . Просить в позові відмовити в повному об`ємі.
Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. У зв`язку з цим, на підставі ст. 247 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу без фіксування судового процесу.
Дослідивши письмові докази у справі, суд приходить до наступного висновку.
Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Відтак, зазначена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес.
У частині другій статті 89 ЦПК України встановлено, що жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).
Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частини перша, п`ята, шоста статті 81 ЦПК України).
Засади шлюбу, а також правовідносини, які виникають із особистих немайнових та майнових прав та обов`язків подружжя, визначаються нормами Сімейного кодексу України.
Відповідно до ч. 3 ст. 368 Цивільного кодексу України та ч. 1ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (ст. 61 Сімейного кодексу України).
У частині четвертій статті 368 ЦК України передбачено, що майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.
Поділ майна подружжя здійснюється таким чином: по-перше, визначається розмір часток дружини та чоловіка в праві спільної власності на майно; по-друге, здійснюється поділ майна в натурі відповідно до визначених часток. При цьому не виключається звернення одного із подружжя, при наявності спору, з позовом про визнання права на частку в праві спільної власності без вимог щодо поділу майна в натурі.
Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 15 червня 2021 року в справі № 595/970/20 (провадження № 61-4017св21).
Крім того, як роз`яснив Верховний Суд в постанові від 7 лютого 2018 року у справі №654/5243/ 14-ц, якщо спірне майно набуте учасниками справи в період перебування в шлюбі, але зареєстроване на одного з подружжя, це не позбавляє іншого з подружжя права на частку в такому майні. Конструкція норми ст. 60 Сімейного кодексу України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі N 6-843цс17.
Згідно з ч.3 ст. 61 Сімейного кодексу України якщо одним з подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, які були одержані за договором є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Крім того відповідно до ч.1 ст. 70 Сімейного кодексу України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
З матеріалів справи вбачається, що домовленості між сторонами щодо поділу майна не досягнуто, шлюбний договір не укладався.
Судом встановлено, що сторони по справі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 23.02.2003р., який було зареєстровано виконавчим комітетом Завітненської сільської ради Ківерцівського району Волинської області за актовим записом № 2, який в подальшому рішенням Ківерцівського районного суду Волинської області від 22.03.2016 року було розірвано. Вказане судове рішення набрало законної сили. Отже, позивач по справі ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі в період з 23.02.2003 року по 11.04.2016 року (а.с. 8).
Предметом розгляду даного спору є поділ спільного майна подружжя та стягнення компенсації частки вартості спільного майна.
Відповідно до ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Під час розгляду даної справи сторонами не було надано доказів того, що між сторонами існують будь-які домовленості щодо порядку володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності.
При цьому, суд вважає за необхідне звернути увагу на наступному.
Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна.
Розмір часток майна дружини та чоловіка при поділі майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, визначається за правилами статті 70 СК України.
Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, суд зобов`язаний з`ясувати, чи це майно може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, чи є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно було придбане.
Зазначене дає підстави для висновку, що обов`язок доведення факту набуття за час шлюбу майна, як об`єкту права приватної власності, покладається на того з подружжя, який посилається на дану обставину, а його (факт) спростування на іншого.
Судом встановлено, що на підставі договору купівлі продажу посвідченого приватним нотаріусом Ківерцівського районного нотаріального округу Кузьміч Н.В. 01.07.2005р. за реєстровим №2009, відповідачем по справі ОСОБА_2 придбано житловий будинок, що знаходиться в АДРЕСА_1 загальною площею 67,7 кв.м., житловою площею 49,0 кв.м., розташований на земельній ділянці площею 0,0638 га., цільове призначення для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, що входить до складу садиби. Ціна договору становить 22 419 грн. Крім того у вказаному договорі відповідач по справі ОСОБА_2 вказав місце свого проживання, що було перевірено нотаріусом АДРЕСА_2 (а.с. 114-115).
З вищевказаного договору, не вбачається, що відповідач по справі ОСОБА_2 повідомив приватного нотаріуса Ківерцівського районного нотаріального округу Кузьміч Н.В., яка посвідчувала даний договір, що майно, яке було предметом вищевказаного договору, було придбане особисто для нього, а також за його особисті кошти.
Щодо твердження відповідача ОСОБА_2 про те, що житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , був придбаний ним на кошти, які згідно договору купівлі продажу від 13.06.2005р. за реєстровим номером 1735, він отримав від відчуження садиби, яка знаходиться в АДРЕСА_2 та яка належала йому на праві власності, суд зазначає наступне.
Як вбачається із заяви позивача по справі ОСОБА_1 поданої до приватного нотаріуса Ківерцівського районного нотаріального округу Кузьміч Н.В. 13.06.2005р., остання надала згоду своєму чоловікові відповідачу по справі ОСОБА_2 на продаж житлового будинку з господарськими та побутовими будівлями і спорудами та земельної ділянки розміром 0,10 га., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 . Дана заява посвідчена секретарем Завітненської сільської ради Ківерцівського району Волинської області та зареєстрована в реєстрі за №43 (а.с. 102-106).
Судом встановлено, що ОСОБА_2 набув право власності на вищевказане нерухоме майно у період перебування у зареєстрованому шлюбі з позивачем по справі ОСОБА_1 . Крім того відповідач по справі не надав суду доказів, які б підтверджували, що саме ці кошти отримані від реалізації нерухомого майна ним були використані на придбання спірного будинковолодіння.
Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.
Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у ст. 69 Сімейного кодексу України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга ст. 71 Сімейного кодексу України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга ст. 364 Цивільного кодексу України).
Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007р. за №11).
Зі змісту п. 23,24 вищевказаної постанови Пленуму ВСУ за №11 від 21 грудня 2012р. вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.
Відповідно до п.30 постанови Пленуму ВСУ за №11 від 21 грудня 2012р., рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч.1 ст.63, ч.1 ст.65 Сімейного кодексу України.
Відповідач по справі ОСОБА_2 у своєму відзиві на позовну заяву посилався на те, що позивач по справі ОСОБА_1 на момент укладення вищевказаних договорів купівлі продажу, працевлаштованою не була, оскільки навчалась в вищому навчальному закладі, натомість він офіційно працював та був єдиним джерелом доходу своєї сім`ї.
Щодо вищезазначеного, суд зазначає, що у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018р. у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що «у статті 60 Сімейного кодексу України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною першою статті 70 Сімейного кодексу України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує». Подібні висновки міститься у Постанові Верховного Суду у справі № 205/8012/16-ц від 12.06.2019. Подібний висновок міститься і у Постанові Верховного Суду у справі №335/331/18 від 26.03.2020.
При цьому суд враховує правові позиції ВСУ з аналогічних спорів, в яких ВСУ роз`яснює, що у процесі розгляду спорів про поділ майна подружжя необхідно враховувати такі обставини: час придбання майна; кошти, за які таке майно було придбано (джерело придбання); мета придбання майна, яка дозволяє визначити правовий статус сумісної власності подружжя.
Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).
Також суд підкреслює, що тільки у випадку, якщо придбання майна відповідало зазначеним критеріям, таке майно може бути визнане спільно нажитим і підлягає розподілу між подружжям на підставі ст. 60 Сімейного кодексу України.
Позивач, ставлячи вимогу про відступлення від засад рівності часток подружжя, в уточненій заяві посилається на те, що спільно з відповідачем мають двох дітей, в утриманні яких відповідач по справі ОСОБА_2 участі не бере, ухиляється від сплати встановлених рішенням суду аліментів, а також має заборгованість зі сплати аліментів (а.с. 35, 36).
Під ухиленням від участі в утриманні дітей, слід розуміти як пряму відмову від їх утримання, а також інші винні дії, які свідчать про те, що батько ухиляється від виконання даних зобов`язань.
Існування заборгованості позивача по аліментах не доводить факту ухилення його від участі в утриманні дітей, оскільки відповідач тимчасово не працевлаштований, отримує пенсію, з якої проводяться відрахування по аліментах, тому даний факт суд не вважає підставою для відступлення від засад рівності часток подружжя у праві спільної сумісної власності.
Відповідач не дав згоди на запропонований позивачем поділ майна, тому у суду відсутня підстава відступити від засад рівності часток подружжя у праві спільної сумісної власності на вказане майно.
З огляду на вищевикладене, належними та допустимими доказами наявними в матеріалах справи та дослідженими судом не доведено та судом не встановлено жодної підстави, вказаної у частинах 2 та 3 статті 70 СК України для відступу від засад рівності часток подружжя у праві спільної сумісної власності, тому суд приходить до висновку, що позов в цій частині підлягає до часткового задоволення, виходячи з принципу рівності часток подружжя у праві спільної сумісної власності.
Як вбачається із технічного паспорта на будинковолодіння за адресою: АДРЕСА_1 , в період перебування сторін по справі у зареєстрованому шлюбі, а саме 2014р. була проведена реконструкція вказаного житлового будинку із збільшенням загальної площі до 95,0 кв.м. та житлової площі до 54,4 кв.м. та проведено добудову гаража літньої кухні.
Так, у статті 62 СК України передбачено втручання у право особистої приватної власності. У цій статті вказано, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Тому у самому законі, статті 62 СК України передбачені умови, за яких таке втручання у право власності буде не лише законним, але і необхідним з точки зору забезпечення інтересів іншого, не власника, з подружжя та гарантуватиме дотримання балансу інтересів кожного з подружжя.
Тобто істотність збільшення вартості має відбутися така, що первинний об`єкт нерухомості, який належав одному з подружжя на праві приватної вартості, розчиняється, нівелюється, втрачається чи стає настільки несуттєвим, малозначним у порівнянні із тим об`єктом нерухомого майна, який з`явився під час шлюбу у результаті спільних трудових чи грошових затрат подружжя чи іншого з подружжя, який не є власником.
Такого висновку дійшов Верховний суд у Постановах від 22.09.2020р. у справі №214/6174/15-ц та 10.06.2021р. у справі №462/1305-16-ц.
Відповідно до частини першої статті 62 СК України, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Втручання у право власності може бути обґрунтованим, та дотримано балансу інтересів подружжя, у разі наявності у сукупності двох факторів: істотність збільшення вартості майна; таке збільшення вартості пов`язане зі спільними трудовими чи грошовими затратами або затратами другого з подружжя, який не є власником.
Істотність збільшення вартості майна підлягає з`ясуванню шляхом порівняння вартості майна до та після поліпшень внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя. Тобто істотність збільшення вартості має відбутися така, що первинний об`єкт нерухомості, який належав одному з подружжя на праві приватної вартості, розчиняється, нівелюється, втрачається чи стає настільки несуттєвим, малозначним у порівнянні із тим об`єктом нерухомого майна, який з`явився під час шлюбу у результаті спільних трудових чи грошових затрат подружжя чи іншого з подружжя, який не є власником.Вказана правова позиція висловлена у постанові Верховного суду №438/1673/13-ц від 12.08.2021р.
Відповідно до звіту про вартість об`єкта оцінки житлового будинку (з проведеною реконструкцією та гаража літньої кухні) розташованих за адресою: АДРЕСА_1 , складеного станом на 15.06.2020р., ринкова вартість об`єкта оцінки становить 635 095,00грн. (1/2 частини об`єкта оцінки становить 317 546,00 грн.) (а.с. 20).
Правовий аналіз статей 60, 63, 69 СК України та статей 328, 331, 368, 372 ЦК України дозволяє дійти висновку про те, що об`єкт незавершеного будівництва, зведений за час шлюбу, може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя із визначенням часток.
За позовом дружини, членів сім`ї забудовника, які спільно будували будинок, суд має право здійснити поділ об`єкта незавершеного будівництва, якщо, враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу, і технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеними особами.
Аналогічний правовий висновок міститься також у постановах Верховного Суду від 27.03.2019 року при розгляді справи №397/290/14-ц та 28.01.2019 року при розгляді справи №607/2790/15-ц.
Приймаючи до уваги, що реконструкція житлового будинку А-1 а-1, по АДРЕСА_1 , загальною площею 95,0 кв.м. з добудовою гаража літньої кухні Б-1 було проведено у 2014р., будівництво фактично закінчене, він експлуатується за своїм функціональним призначенням, не приймається в експлуатацію з волі відповідача, що позбавляє позивача можливості реалізувати своє право на поділ набутого за час шлюбу майна суд приходить до висновку про наявність правових підстав про визнання даного нерухомого майна спільною сумісною власністю сторін із визначенням їх часток у праві спільної сумісної власності.
Правова позиція висловлена у Постанові Верховного суду №359/3859/19 від 18.08.2021р.
За таких обставин, надавши оцінку наданим сторонами доказам у сукупності, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення в частині позовних вимог ОСОБА_1 визнання житлового будинку з проведеною реконструкцією та побудові гаража літньої кухні по АДРЕСА_1 , спільно сумісною власністю подружжя та визнання за сторонами в порядку поділу майна права власності на 1/2 частину у вказаному майні на підставі ст. 70 СК України, керуючись принципом рівності часток подружжя у спільному сумісному майні. Документів, які б свідчили про необхідність відступу від указаного принципу матеріали справи не містять.
Правовідносини, в яких позивач просить припинити не право власності відповідача у спільному майні з виплатою компенсації, а своє право на частку в майні з отриманням компенсації на свою користь, є відмінними за своєю природою і регулюються статтею 364 ЦК України, яка передбачає, що співвласник, частка якого в майні не може бути виділена в натурі, має право на отримання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості цієї частки.
Заявляючи відповідні вимоги, позивач погоджується на отримання грошової компенсації, а відповідач, у свою чергу, не завжди згоден її виплачувати. При цьому залишення неподільної речі у спільній власності без проведення реального поділу не позбавить того з подружжя, хто фактично цією річчю користується, можливості користуватися нею в подальшому. Одночасно інший з подружжя позбавляється як можливості користуватися спірною річчю, хоча вона перебуває у спільній власності, так і грошової компенсації, яку інша сторона добровільно на депозитний рахунок не внесла.
Оцінюючи положення частини п`ятої статті 71 СК України як такі, що застосовуються до правовідносин, які виникають при зверненні одного з подружжя до іншого з вимогами про припинення його права на частку у спільному майні, Верховний Суд робить висновок, що ця норма не вимагає обов`язкового внесення на депозитний рахунок грошової компенсації у справах за спорами, в яких про припинення своєї частки у спільному майні і отримання компенсації на свою користь заявляє позивач.
Вказана правова позиція узгоджується із Постановою Верховного суду у справі № 487/6195/16-ц від 03.06.2020р.
Судом встановлено, що вказані транспортні засоби були придбані відповідачем по справі ОСОБА_2 у період перебування у шлюбі з позивачем по справі ОСОБА_1 , що стверджується довідкою регіонального сервісного центру МВС у Волинській області №31/3/1-21од від 03.03.2020р. (а.с. 157), а тому дані транспортні засоби відповідно до ст.60 СК України є об`єктами права спільної сумісної власності та дане майно підлягає поділу, що не спростовано відповідачем по справі.
Згідно з висновками експертних транспортно товарознавчих досліджень транспортних засобів від 09.04.2021р. №19/103/13/3052-2021 та №19/103/13/3051/2021 середня ринкова вартість автомобіля ЗАЗ 110307, д.н.з « НОМЕР_1 », 2006 року випуску, станом на дату проведення оцінки (08.04.2021р.) становила 32 355,00 грн. Середня ринкова вартість КТЗ марки «АМС 500 «Старконь», д.н.з. « НОМЕР_2 » на дату проведення оцінки (07.04.2021р.) становила 9703,00грн. (а.с. 147 -153).
Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.
Отже, з мотивів правового захисту прав співвласника суд обґрунтовано виходить з того, що не має практичної і доступної можливості для сторін вирішити спір у цій справі в інший спосіб, аніж шляхом поділу коштів, які є співмірними вартості транспортних засобів, щодо яких виник спір.
Відповідно до положень статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом.
Аналіз змісту положень статті 71 СК України дає підстави для висновку про те, що частини четверта та п`ята цієї статті виступають як єдиний правовий механізм захисту інтересів того з подружжя, який погоджується на компенсацію належної йому частки у спільному майні за рахунок іншого з подружжя, з подальшим припиненням права власності на цю частку.
Спірні транспортні засоби набуті сторонами в період шлюбу є об`єктами права спільної сумісної власності, тому позивач має право на грошову компенсацію вартості своєї частки у праві спільної сумісної власності і, як наслідок, припинення її права власності на спірне майно.
Вказана правова позиція висвітлена у Постанові Верховного суду від 09 червня 2021р. у справі №760/789/19.
Враховуючи вищевказане, суд приходить до висновку, що в даних правовідносинах частки майна сторін по справі є рівними, згоди щодо користування даним майном та його поділу між сторонами не досягнути, а також враховуючи те, що дане майно є неподільною річчю, позивачка просить припинити своє право власності на 1/2 частину даного майна та стягнути на її користь компенсацію вартості 1/2 частини автомобіля, тому суд розділяє вказаний автомобіль та причіп до нього, тому суд визнавши за позивачем право власності на вказані транспортні засоби, припинивши право сумісної власності на нього автомобіль за позивачкою та стягнення з відповідача на її користь 1/2 частини вартості даного майна, розмір якої становить 21 029,00 грн.
З приводу понесених позивачкою витрат на правничу (правову) допомогу, суд звертає увагу на наступне.
Статтею 59 Конституції України визначено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків встановлених законом.
За змістом ч. 1 п. 1 ч. 3 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Згідно з ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
До складу витрат на правничу допомогу включаються: гонорар адвоката за представництво в суді; інша правнича допомога, пов`язана з підготовкою справи до розгляду; допомога, пов`язана зі збором доказів; інша правнича допомога, пов`язана зі справою.
Витрати на правничу допомогу визначаються сукупністю таких документів: договором про надання правничої допомоги та відповідними доказами щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу учасник справи має подати (окрім договору про надання правничої допомоги) детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом (для визначення розміру гонорару, що сплачений або підлягає сплаті) та опис здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат має бути співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом (професійна правнича допомога) робіт; часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт; обсягом наданих адвокатом послуг; ціною позову та значенням справи для сторони. У разі недотримання вимог співмірності, за клопотанням іншої сторони, суд може зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
На підтвердження понесених позивачем ОСОБА_1 судових витрат було надано: угоду про надання правничої допомоги від 25.02.2020р., попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, акт прийняття передачі наданих послуг від 10.08.2020р., додаток до угоди про надання правової допомоги від 25.02.2020р., квитанція до прибуткового касового ордера №8 від 10.08.2020р.
Відтак, враховуючи вищевказане суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення із відповідача в користь позивача витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 7000,00 грн, що відповідатиме вимогам співмірності.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
У зв`язку з тим, що при звернення до суду позивачем по справі ОСОБА_1 сплачено судовий збір за позовні вимоги щодо поділу житлового будинку та гаража літньої кухні, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , виходячи з вартості 3/4 частини, які позивач просить виділити їй у власність в сумі 4763 грн. 19 коп., а позов в цій частині підлягає до задоволення частково та задоволено вимогу щодо припинення права власності позивача на 1/2 частку транспортних засобів та стягнення в її користь грошової компенсації, суд приходить до висновку, що з відповідача в користь позивача слід стягнути судовий збір в сумі 2495 грн. 72 коп. та в дохід держави судовий збір в розмірі 1587 грн. 72 коп.
Крім того, позивачем понесено судові витрати за проведення транспортно товарознавчих експертиз в сумі 2050 грн. 70 коп., а також витрати за проведення оцінки будинковолодіння в сумі 1200 грн. 00 коп., які підтверджено документально, суд приходить до висновку, що дані витрати підлягають стягненню з відповідача в користь позивача пропорційно до задоволеної частини позовних вимог в сумі 1625 грн. 35 коп.
Керуючись ст. ст. 16, 364, 365, 368, 370, 372 ЦК України, ст. ст. 7, 60-63, 69-72 СК України, ст. ст. 4, 15, 76-78, 81, 89, 133, 141, 247, 263, 265 ЦПК України, суд,-
у х в а л и в:
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя задовольнити частково.
Визнати житловий будинок А1 з проведеною реконструкцією а1 та гараж літня кухня Б1 за адресою: АДРЕСА_1 , об`єктами права спільної сумісної власності.
Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину житлового будинку з проведеною реконструкцією загальною площею 95,0 кв.м., житловою площею 54,4 кв.м. та гаража літньої кухні загальною площею 49,3 кв.м. за адресою АДРЕСА_1 .
Визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину житлового будинку з проведеною реконструкцією загальною площею 95,0 кв.м., житловою площею 54,4 кв.м. та гаража літньої кухні загальною площею 49,3 кв.м. за адресою АДРЕСА_1 .
Визнати транспортний засіб марки «ЗАЗ 110307», д.н.з « НОМЕР_1 », 2006 року випуску та колісний транспортний засіб марки «АМС 500 «Старконь», д.н.з. « НОМЕР_2 », 2010 року виготовлення, об`єктами права спільної сумісної власності.
Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину транспортного засобу автомобіля марки «ЗАЗ 110307», д.н.з « НОМЕР_1 », 2006 року випуску та колісного транспортного засобу марки «АМС 500 «Старконь», д.н.з. « НОМЕР_2 », 2010 року виготовлення.
Припинити право власності ОСОБА_1 на належну їй 1/2 частку транспортного засобу марки транспортного засобу автомобіля марки «ЗАЗ 110307», д.н.з « НОМЕР_1 », 2006 року випуску та колісного транспортного засобу марки «АМС 500 «Старконь», д.н.з. « НОМЕР_2 », 2010 року виготовлення.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 2495 (дві тисячі чотириста дев`яносто п`ять) грн. 72 коп.; витрати пов`язані за проведення транспортно товарознавчих експертиз та витрати за проведення оцінки будинковолодіння в сумі 1625 (одна тисяча шістсот двадцять п`ять) грн. 35 коп. та понесені витрати на професійну правничу допомогу в сумі 7000 (сім тисяч) грн. 00 коп.
Стягнути з ОСОБА_2 в дохід держави судовий збір в сумі 1587 (одна тисяча п`ятсот вісімдесят сім) грн. 72 коп.
В решті позовних вимог відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до п. 15.5 розділу 15 XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України рішення суду може бути оскаржена до Волинського апеляційного суду через Ківерцівський районний суд Волинської області.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

На виконання п. 4 ч. 5 ст. 265 ЦПК України суд зазначає повне найменування сторін та інших учасників справи:

позивач ОСОБА_1 , жителька АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ;

представник позивача адвокат Лисюк Віктор Володимирович, свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю №437 від 21.01.2010р., юридична адреса: АДРЕСА_3 ;

відповідач ОСОБА_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючий в АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_4 ;

представник відповідача адвокат Гарбар Юлія Ростиславівна, свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю №762 від 15.10.2012р., юридична адреса: АДРЕСА_5 ;

Суддя Ківерцівського районного суду С.В.Поліщук