ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 листопада 2021 року

м. Харків

Справа № 639/5672/2

Провадження № 22-ц/818/2746/21

Харківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Головуючого : Хорошевського О.М.

суддів колегії: Бурлака І.В., Яцини В.Б.

за участі секретаря Жмай Ю.С.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 21 січня 2021 року, постановлене суддею Труханович В. В., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди одного з батьків,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом після уточнення якого просила надати ОСОБА_1 дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України до Французької Республіки малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , без згоди та супроводу батька, ОСОБА_2 , на період дії контракту, а саме з 01.06.2020 року по 01.06.2023 року.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що з відповідачем вона перебувала у зареєстрованому шлюбі, в якому народилася дитина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Після розірвання шлюбу між сторонами позивач разом з дитиною переїхали на постійне проживання до м. Києва.

Наприкінці 2019 року позивача було повідомлено на роботі, що вона, як найкращій працівник, направляється працювати до Французької Республіки. Було надано контракт, який повністю регулює та забезпечує перебування позивача разом з сином на території іноземної держави. Вони забезпечуються житлом, коштами, дитині гарантовано навчання у кращій школі та достойний рівень життя. Про це ОСОБА_1 повідомила свого сина ОСОБА_3 , який відразу виявив бажання переїхати для проживання та навчання до Французької Республіки.

Позивач звернулась до відповідача задля отримання дозволу на виїзд дитини до Французької Республіки та погодження всіх умов такого виїзду. Але, будь-якої згоди вона від батька дитини не отримала.

Позивач запропонувала відповідачу підписати нотаріальну згоду на тимчасовий виїзд дитини за кордон, але ОСОБА_2 не прийшов у запропонований час до нотаріуса.

Отже, з кінця 2019 року відповідач ОСОБА_2 лише обіцяє укласти договір з умовами виїзду дитини за кордон, при цьому зазначає про занадто малий вік дитини щоб виїжджати на тривалий час за кордон для проживання та навчання. Позивач вважає таку поведінку відповідача як безпідставне перешкоджання сину у його розвитку.

Позивач гарантує можливість спілкування дитини з батьком під час знаходження хлопчика за кордоном, а також його приїзд до України під час канікул.

Оскільки контракт на направлення на роботу до Французької Республіки укладений на певний строк, а саме з 01.06.2020 року по 31.05.2023 року, то після його завершення роботодавець гарантує повернення працюючих за контрактом співробітників до України.

У зв`язку з тим, що відповідач відмовився надати згоду на тимчасовий виїзд Данила до Французької Республіки на період роботи позивача ОСОБА_1 за кордоном, а також заперечує проти відкриття візи для малолітнього сина, ці обставини і вимусили позивача звернутися до суду з даним позовом.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 21 січня 2021 року позов задоволено.

Надано ОСОБА_1 дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України до Французької Республіки малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , без згоди та супроводу батька ОСОБА_2 , на період з дня ухвалення судом рішення, тобто з 21 лютого 2021 року по 31.05 .2023 року включно.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 840, 80 грн. (вісімсот сорок гривень 80 копійок).

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду скасувати як незаконне та необґрунтоване, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права та ухвалити нове яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Скарга містить посилання на те, що справу розглянуто без участі органу опіки та піклування.

Судом першої інстанції проігноровано та не надано належної оцінки , що йому у спілкуванні з дитиною чиняться перешкоди та можливість брати участь у її вихованні.

Зазначає, що виїзд дитини за межі України повинен відбуватись лише за погодженням з іншим із батьків, оскільки такий переїзд спричиняє зміну режиму спілкування дитини з іншим із батьків, порядок участі у вихованні дитини, зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання.

Від ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначено, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам закону, яке просила залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з їх обґрунтованості та доведеності.

Переглядаючи рішення суду першої інстанції в межах вимог та доводів апеляційної скарги судова колегія з таким висновком суду першої інстанції погоджується.

Вирішуючи спір суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права якими регулюються правовідносини, що виникли між сторонами. При цьому судом не було порушено норм процесуального права які були обов`язковою підставою для скасування рішення суду.

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 14.09.2002 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 28 січня 2011 року. ( а.с. 16).

ІНФОРМАЦІЯ_1 народився ОСОБА_3 , батьками якого є: батько - ОСОБА_2 , мати - ОСОБА_1 . ( т.1 а.с. 15).

Рішенням виконавчого комітету Харківської міської ради від 08.07.2020 року №393 затверджено висновок Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради щодо підтвердження місця проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом із матір`ю, ОСОБА_1 ( т.1 а.с. 21).

Згідно пояснень в суді першої інстанції ОСОБА_1 зазначила, що за її основним місцем роботи була запропонована робота за контрактом у Французький Республіці. Згідно умов контракту вона та її син під час перебування в іноземній державі забезпечуються житлом, коштами, один раз на рік оплачується поїздка до України, дитині гарантоване навчання в будь-якій школі Франції, а в Україні він буде переведений на дистанційне навчання. Позивач звернулась до відповідача задля отримання дозволу на виїзд дитини до Французької Республіки та повідомила його про всі умови контракту, у тому числі пропонувала укласти угоду, в якій визначитися щодо вирішення всіх питань щодо участі батька у вихованні та спілкуванні з дитиною під час її перебування за кордоном. Позивач пропонувала відповідачу з`явитися до нотаріуса для вирішення вказаного питання, однак згоди вона від батька дитини не отримала.

Відповідач ОСОБА_2 неодноразово направляв на адресу ОСОБА_1 листи в яких просив повідомити про умови проживання та навчання їх спільного сина у Франції, а також повідомити про умови їх спілкування. Також з запитами він звертався і до навчальних закладів для того, що з`ясувати питання щодо навчання сина. ( т.1 а.с. 118-123).

Встановлено, що АТ «Укрсиббанк» направляє ОСОБА_1 на роботу до Франції на основі підписаного контракту на 3 роки з 01.06.2020 року по 31.05.2023 року. Умови договору включають пільги, які надаються ОСОБА_1 та її сину ОСОБА_3 . Серед основних умов договору також прописані наступні пільги:

1)Надання житла на дату прибуття до Франції, житло належить Банку та надається на умовах програми релокації на дату прибуття, та може використовуватися до підписання договору найму іншого житла;

2)Допомога на житло, яке знайдене самостійно - договір на житло буде підписаній між власником житла та БНП Паріба СА та суми покриття договору складатиме 880 евро на місяць;

3)На час дії контракту та перебування ОСОБА_1 та її сина надається соціальне медичне страхування згідно законодавства Франції;

4)Покриття білетів 1 раз на рік для ОСОБА_1 та сина, що супроводжує її до України під час відпустки;

5)Покриття шкільних витрат на навчання сина у шкільному закладі відповідному за рівнем у рідній країні;

6)Покриття витрат на перевезення особистих речей в/з країни призначення, та повернення речей після закінчення контракту;

7)Разова фінансова допомога на переїзд, яка дорівнює 9 000 евро на організацію життя у Франції ОСОБА_1 та її сина ОСОБА_3 . ( т.1 а.с. 71).

Згідно довідки спеціалізованої школи №124 м. Києва від 16.06.2020 року учень ОСОБА_3 переведений на екстернатну форму навчання. Має право після повернення до міста Києва продовжити очне навчання в даному або іншому навчальному закладі та складати ЗНО після закінчення навчання. ( т.1 а.с. 49).

З листа Державного вищого навчального закладу «Київський національний економічний університет» ім. Вадима Гетьмана» від 06.08.2020 року № 01/13-623 вбачається, що в разі успішного складання вступних іспитів, надання усіх необхідних документів, ОСОБА_3 може бути зараховано до вищого навчального закладу, в тому числі при здобутті ним середньої освіти за межами України, зокрема у Французькій Республіці. ( т.1 а.с. 55).

Позивач ОСОБА_1 пояснила суду, що конкретна адреса проживання в м. Парижі та місце навчання дитини будуть відомі тільки після їх переїзду, оскільки робітникам банку надається вільне житло, яке буде на час їх прибуття, а щодо школи, то її вона хоче обрати разом з сином, враховуючи його думку. Також вона зазначила, що ніколи не заперечували проти спілкування дитини з батьком, і зараз вважає, що їх спілкування можливо, у тому числі і в той час коли вона з сином буде приїжджати до України. Про всі обставини та умови контракту вона повідомляла відповідачу, між ними та їх представниками тривалий час йшли перемови, в ході яких обговорювалися умови перебування малолітнього ОСОБА_3 у Французькій Республіці, які позитивного результату не дали.

Ці обставини підтверджені ОСОБА_2 .

Неодноразово сторони пропонували укласти договір про участь у вихованні та утриманні дитини, однак сторони так і не дійшли згоди щодо підписання будь - якого Договору, оскільки на думку позивача його умови суперечать інтересам дитини.

ОСОБА_2 була складена нотаріальна засвідчена заява, відповідно до якої він надає згоду на тимчасовий виїзд за кордон до Французької Республіки в період з 30 вересня 2020 року до 01 лютого 2021 року його малолітнього сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у супроводі його матері - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , яка в період перебування в цих країнах зобов`язується вжити всіх необхідних заходів для безпечного перебування їх сина за кордоном і по закінченню строку перебування в цій країні забезпечити повернення їх сина в Україну у встановлений строк. ( т.1 а.с. 151)

Однак, оригінал даної заяви не був переданий ОСОБА_2 позивачу, він і до тепер знаходиться у нього, а отже вона не може бути використана за призначенням.

Том 1 на аркуші справи 241 міститься клопотання Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради про розгляд справи за їх відсутності та з прохонням позов задовольнити.

Крім того, Департаментом долучено до матеріалів справи копію заяви неповнолітнього ОСОБА_3 із з`ясуванням особистої думки дитини, в якій він просить підтримати позов його матері стосовно його виїзду на тимчасове проживання до Франції.

Загальні засади регулювання сімейних відносин визначено статтею 7 СК України, згідно з положеннями якої жінка та чоловік мають рівні права й обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Згідно зі статтями 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Згідно з пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини).

Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя.

Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень ЄСПЛ, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР.

Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Ця стаття охоплює, зокрема, втручання держави в такі аспекти життя, як опіка над дитиною, право батьків на спілкування з дитиною, визначення місця її проживання.

Так, рішенням у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13) ЄСПЛ, установивши порушення статті 8 Конвенції, консолідував ті підходи і принципи, що вже публікувались у попередніх його рішеннях, які зводяться до визначення насамперед найкращих інтересів дитини, а не батьків, що потребує детального вивчення ситуації, урахування різноманітних чинників, які можуть вплинутина інтереси дитини, дотримання справедливої процедури у вирішенні спірного питання для всіх сторін.

На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинно мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть перевищувати інтереси батьків.

При цьому при вирішенні питань, які стосуються її життя, дитині, здатній сформулювати власні погляди, має бути забезпечено право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що її стосуються, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю.

Ураховуючи встановлені обставини, зокрема те, що дитина проживає з матір`ю (проти чого відповідач не заперечує), яка забезпечує їй повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також рівень життя, необхідний для такого розвитку; з урахуванням думки дитини та урахувавши те, що мати має можливість забезпечити дитину усім необхідним, а також узявши до уваги положення статей 157, 161 СК України, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини з матір`ю до Французської республіки із зазначенням певного періоду, на який видається такий дозвіл, відповідатиме найкращим інтересам дитини.

Положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди.

Конституція України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

14 липня 2016 року Верховна Рада України внесла зміни до Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», вилучивши з нього норми, що регулювали питання виїзду дитини за кордон, у тому числі можливість виїзду на підставі рішення суду в разі відсутності згоди одного з батьків.

З цього часу єдиним законом, що регулює порядок виїзду дітей за межі України, є стаття 313 ЦК України, якою встановлено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом.

Разом з тим за змістом положень статті 124 Конституції України та статті 15 ЦК України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Пунктами 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, установлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку.

Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється:

за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску;

без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред`явлення, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Таким чином, з урахуванням установлених судом обставин, які свідчать про те, що тимчасовий виїзд за кордон у супроводі одного з батьків відповідатиме найкращим інтересам дитини, судова колегія погоджується, що такий дозвіл за відсутності згоди другого з батьків може бути наданий на підставі рішення суду на певний період, з визначенням його початку й закінчення.

Такий висновок узгоджується з витсновком Великої Палати у справі № 712/10623/17 від 4 липня 2018 року.

Судова колегія не вбачає підстав для скасування рішення суду першої інстанції з підстав неправильного застосування норм матеріального права, оскільки судом першої інстанції такі норми не порушені та зроблено законний та обгрунтований висновок.

Оскільки доводи апеляційної скарги висновки суду першої інстанції не спростовують, судова колегія не вбачає підстав для скасування оскаржуваного рішення.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 382-384 ЦПК України суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 21 січня 2021 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий О.М. Хорошевський

Судді І.В.Бурлака

В.Б. Яцина

Повний текст постанови складено 03 листопада 2021 року.