Провадження № 2/127/387/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 жовтня 2021 рокумісто Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області

в складі: головуючого судді Волошина С.В.,

за участі секретаря судового засідання Волхової М.А.,

представників позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

представника відповідача Міністерства інфраструктури України Шевчук Д.В.,

представника відповідача ДП «Адміністрація морських портів України» - Сидоренко Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Вінниці в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Міністерства інфраструктури України, Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» про визнання наказу про звільнення незаконним та поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

ВСТАНОВИВ:

12.05.2020 ОСОБА_1 (надалі позивач) через свого представника ОСОБА_4 звернувся до Вінницького міського суду Вінницької області з позовною заявою до Міністерства інфраструктури України (надалі відповідач 1), Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (надалі відповідач 2) про визнання наказу про звільнення незаконним та поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. В обґрунтування своїх позовних вимог, в останній редакції позовної заяви від 20.05.2020 зазначив, що наказом Міністерства інфраструктури України від 23.05.2017 № 60 О «Про призначення ОСОБА_1 » призначено ОСОБА_1 з 25.05.2017 начальником Одеської філії державного підприємства «Адміністрація морських портів України». На підставі цього наказу позивач приступив до виконання обов`язків керівник Одеської філії державного підприємства «Адміністрація морських портів України». Наказом Міністерства інфраструктури України від 08.10.2019 за № 8 Ос «Про керівника Одеської філії державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (адміністрації Одеського морського порту)» припинено повноваження позивача на посаді начальника Одеської філії державного підприємства «Адміністрації морських портів України», звільнивши його 08.10.2019, відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 41 Кодексу законів про працю України з займаної посади. Підставою для звільнення стало подання в.о. Голови державного підприємства «Адміністрація морських портів України» Р.Вецкаганаса від 26.09.2019 за № 3429/10-03-06/вих. Відповідно до наказу Міністерства інфраструктури України від 18.11.2019 за № 36-Ос «Про внесення змін до наказу Міністерства інфраструктури України від 08.10.2019 року № 8 Ос», у п. 1 наказу Міністерства інфраструктури України від 08.10.2019 № 8-Ос «Про керівника Одеської філії державного підприємства «Адміністрації морських портів України» слова та цифри «8 жовтня 2019 року» замінено словами та цифрами «21 жовтня 2019 року». Підставою для внесення вказаних змін став лист Департаменту по роботі з персоналом державного підприємства «Адміністрація морських портів України» від 11.11.2019 № 10-03-06-07/214, та листок непрацездатності ОСОБА_1 серія АДЦ № 814569. Позивач стверджує, що наведені вище, оскаржувані ним накази, ним не підписувались, з ними він не ознайомлювався, підпис на наказі від 08.10.2019 року № 8 Ос стоїть не його, а сам наказ він отримав лише 10.04.2020 на запит адвоката. Вказані накази він вважає незаконними, оскільки наказ Міністерства інфраструктури України від 08.10.2019 за № 8 Ос «Про керівника Одеської філії державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (адміністрації Одеського морського порту), яким позивача було звільнено з займаної посади було винесено під час перебування позивача на лікарняному, тобто в період його тимчасової непрацездатності, а наказ від 18.11.2019 № 36-Ос «Про внесення зміни до наказу Міністерства інфраструктури України від 08.10.2019 № 8 Ос» в частині зміни дати звільнення позивача з 08.10.2019 на 21.10.2019 було винесено в період перебування позивача у відпустці, що як в першому так і другому випадку прямо заборонено ч. 3 ст. 40 КЗпП України. Позивач вважає, що п. 5 ч. 1 ст. 41 КЗпП України не може бути до нього застосовано, оскільки він не є посадовою особою в розумінні положень вказаної норми КЗпП України, а тому вважає своє звільнення незаконним. Вважає, що ним не пропущено встановлений ст. 233 КЗпП України місячний строк звернення до суду для поновлення на роботі, оскільки позивач накази про його звільнення отримав лише 10.04.2020, а трудову книжку, станом на час звернення до суду не отримав. Посилаючись на викладене, позивач просив суд визнати протиправними та скасувати: наказ Міністерства інфраструктури України від 08.10.2019 за № 8 Ос «Про керівника Одеської філії державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (адміністрації Одеського морського порту) та наказ Міністерства інфраструктури України від 18.11.2019 № 36 Ос «Про внесення змін до наказу Міністерства інфраструктури України від 08.10.2019 № 8 Ос», поновити його на посаді начальника Одеської філії державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (адміністрації Одеського морського порту) та стягнути з ДП «Адміністрація морських портів» середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 345348,90 грн., а також з обох відповідачів просив стягнути судові витрати.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 05.06.2020 прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Вирішено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження з викликом учасників справи.

03.08.2020 від ДП «Адміністрація морських портів України» на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому вказаний відповідач просив відмовити в задоволенні позову. Вказав, що у зв`язку з відсутністю позивача 08.10.2019 на робочому місці адміністрацією Одеського морського порту направлено позивачу лист № 19 01 02.01/702 від 08.10.2019, в якому повідомлялось про те, що позивач звільнений 08.10.2019 з займаної посади відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 41 КЗпП України та надавалася копія наказу Міністерства інфраструктури України від 08.10.2019 № 8 Ос. Адміністрація просила позивача ознайомитись із зазначеним наказом, повернути його до відділу адміністрування персоналу служби управління персоналом Одеської філії ДП «АМПУ» надати підтверджуючі документи щодо відсутності на робочому місці, прибути до Адміністрації для отримання трудової книжки та проведення необхідних розрахунків. У зв`язку із зазначеним, враховуючи наявність наказу Міністерства інфраструктури України від 08.10.2019 № 8 Ос, наказом адміністрації Одеського морського порту від 09.10.2019 № 334 к «З особового складу» накази щодо надання щорічних відпусток позивачу від 30.09.2019 № 324к (строком з 21.10.2019 по 25.10.2019) та від 30.09.2019 № 325к (строком з 28.10.2019 по 01.11.2019) скасовано. 08.11.2019 до служби управління персоналом Одеської філії ДП «АМПУ» був наданий листок непрацездатності № 814569 позивача у зв`язку з його перебуванням на лікарняному з 07.10.2019 по 20.10.2019. У зв`язку з технічною опискою, листок непрацездатності був повернутий для внесення виправлень, про що був складений акт від 08.11.2019. 11.11.2019 до служби управління персоналом Одеської філії ДП «АМПУ» був наданий листок непрацездатності № 814569 позивача у зв`язку його перебуванням на лікарняному з 07.10.2019 по 20.10.2019 з відпорними виправленнями, про що був складений акт від 11.11.2019. 11.11.2019 позивач ознайомився з наказом Міністерства інфраструктури України від 08.10.2019 № 8 Ос, про що свідчить його підпис на наказі та отримав трудову книжку, про що свідчить підпис позивача в особовій картці працівника від 11.11.2019 та в книзі обліку руху трудових книжок та вкладишів до них ОФ ДП «АМПУ» (адміністрації Одеського морського порту). Після отримання листка непрацездатності позивача № 814569, наказом Міністерства інфраструктури України від 18.11.2019 № 36 Ос змінено дату звільнення позивача на 21.10.2019. Адміністрацією Одеського морського порту направлено позивачу лист № 19-01-02.01/906 від 26.11.2019, в якому повідомлялося про зміну дати його звільнення на підставі наказу Міністерства інфраструктури України від 18.11.2019 № 36-Ос та надавалася копія зазначеного наказу. Адміністрація просила позивача ознайомитись із цим наказом, повернути його до відділу адміністрування персоналу служби управління персоналом Одеської філії ДП «АМПУ» та прибути до Адміністрації для внесення відповідних змін до трудової книжки. Відповідно наказу в.о. начальника Одеської філії ДП «АМПУ» № 367к від 11.11.2019 з позивачем були проведені необхідні розрахунки при звільненні (виплачена вихідна допомога у розмірі шестимісячного середнього заробітку (382147,089 грн.) відповідно до ст. 44 КЗпП України, компенсація відпустки за 14 календарних днів у розмірі 27676,04 грн., та 5 перших днів листка непрацездатності за період з 07.10.2019 по 20.10.2019 у розмірі 9619,90 грн. Відповідач 2 вважає доводи позивача щодо незаконності його звільнення за п. 5 ч. 1 ст. 41 КЗпП України безпідставними, оскільки, позивач в розумінні ст.ст. 63, 65 ГК України, п.п. 3.3., 7.9, Статуту ДП АМПУ являвся посадовою особою, що наділена адміністративно господарськими та організаційно розпорядчими обов`язками (відповідач 2 у відзиві посилається на судову практику справ вказаної категорії де суди, за аналогічних трудових правовідносин визнавали звільнення за п. 5 ч. 1 ст. 41 КЗпП України законним, зокрема Постанова ВС від 15.01.2020 у справі 761/21008/18 - ц); Відповідач 2 заперечує обставину звільнення позивача в період його тимчасової непрацездатності, оскільки після отримання листка непрацездатності позивача № 814569, наказом Міністерства інфраструктури України від 18.11.2019 № 36 Ос змінено дату звільнення позивача на 21.10.2019, тобто на дату, коли позивач на лікарняному уже не перебував. Крім того, такими, що не заслуговують на увагу суду відповідач 2 зазначає доводи позивача щодо того, що звільнення проведено в період перебування позивача у щорічній відпустці, оскільки наказом адміністрації Одеського морського порту від 09.10.2019 № 334к «З особового складу» накази щодо надання щорічних відпусток позивачу від 30.09.2019 № 324 к (строком з 21.10.2019 по 25.10.2019) та від 30.09.2019 № 325к (строком з 28.10.2019 по 01.11.2019) були скасовані. За невикористані дні щорічних відпусток позивачу було виплачено компенсацію. Відповідач 2 посилається на позиції Верховного суду, що висловлені у постановах від 13.11.2019 у справі 545/1151/16-ц та від 11.12.2019 справа 522/3410/15, в яких суд дійшов висновку, що «порушення прав позивача, а саме звільнення його у день перебування на лікарняному може бути усунено судом шляхом зміни дати звільнення, тобто визначення дати припинення трудових відносин у перший день після закінчення періоду непрацездатності за наявності підстав для звільнення. Також відповідач 2 вважає, що позивач пропустив встановлений ст. 233 КЗпП України місячний строк звернення до суду для вирішення вимог про поновлення на роботі, оскільки позивач 11.11.2019 ознайомився з наказом про звільнення його з посади, цього дня отримав свою трудову книжку, та після цього жодного разу більше не з`являвся на робочому місці. Окрім цього відповідач 2 подав окрему заяву про застосування строків позовної давності.

14.08.2020 на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву Міністерства інфраструктури України, доводи якого за своєю суттю та обґрунтуванням аналогічні тим, що висловлені у відзиві ДП «Адміністрація морських портів України», що надійшли на адресу суду 03.08.2020.

04.09.2020 на адресу суду надійшла відповідь на відзив Міністерства інфраструктури України від 11.08.2020, представника позивача ОСОБА_4 , доводи якої зводяться до доводів позовної заяви. Окрім цього представник позивача у відповіді на відзив зазначає, що звільнення з посади проведено за поданням в.о. Голови державного підприємства «Адміністрація морських портів України» Р. Вецкаганса від 26.09.2019 року хоча в трудовому законодавстві не передбачена можливість звільнення за поданням саме виконуючого обов`язки голови а не голови підприємства.

Окремою заявою від 03.09.2020 представник позивача просила визнати причини пропуску процесуального строку звернення до суду поважними у зв`язку з отриманням наказів, що оскаржуються лише 10.04.2020, на запит адвоката.

Інших заяв по суті спору (відзивів, відповідей на відзив чи заперечень) матеріали справи не містять.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 02.02.2021 задоволено самовідвід головуючою по справі та справу передано для проведення повторного автоматизованого розподілу справи між суддями.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 08.02.2021 головуючим по справі суддею Волошином С.В. прийнято справу до провадження, розгляд справи вирішено проводити за правилами спрощеного позовного провадження з викликом осіб, спочатку.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 29.03.2021 призначено у справі судову почеркознавчу експертизу.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 15.06.2021 направлено справу до експертної установи, провадження у справі зупинено до отримання висновку експерта.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 03.08.2021 провадження у справі поновлено у зв`язку з надходженням 02.08.2021 на адресу суду висновку почеркознавчої експертизи разом з матеріалами справи.

В судовому засіданні представники позивача ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , позов ОСОБА_1 підтримали з тих же підстав, що у ньому наведено. Представник позивача ОСОБА_2 додатково зазначив, що завантаження до реєстру декларацій 11.11.2019 декларації перед звільненням за період 01.01.2019 11.11.2019, не свідчить про отримання позивачем для ознайомлення наказу про його звільнення а так само не свідчить про отримання позивачем трудової книжки. Подання вказаної декларації представник позивача називає дотриманням вимог антикорупційного законодавства. Факт ознайомлення з наказом про звільнення та отримання трудової книжки має бути підтверджено проставленням підпису у відповідних наказах про звільнення та кадрових документах про отримання трудової книжки, чого за даних фактичних обставин справи не встановлено. Не підтверджено факт підписання наказу про звільнення і отримання трудової книжки і висновком експерта який виконано на виконання вимог ухвали суду про призначення почеркознавчої експертизи. На запитання суду чи перебував ОСОБА_1 на роботі 08.11.2019 чи 11.11.2019 представник позивача повідомити не зміг. На запитання суду коли позивач востаннє перебував на робочому місці (зазначити дату) представники позивача повідомити не змогли, однак зазначали, що це не спростовує факту неотримання позивачем наказів про звільнення та факту неотримання трудової книжки, а законодавство саме з цими датами пов`язує відрахування строку на звернення до суду з вимогами про поновлення на роботі.

В судовому засіданні представник відповідача 1 Шевчук Д.В. просила суд відмовити в задоволенні позову з підстав, що наведено у відзиві на позовну заяву.

В судовому засіданні представник відповідача 2 ОСОБА_5 просила суд відмовити в задоволенні позову з підстав, що наведено у їх відзиві на позовну заяву. Додатково зазначила, що ОСОБА_1 08.10.2019 (дата винесення наказу про звільнення) був відсутній на робочому місці. Тому наказ про звільнення ОСОБА_1 був направлений йому по пошті, за адресою проживання, що містилась в особовій картці, тобто у м. Вінницю. На запитання суду повідомила, що їй невідомо де перебував позивач у справі в період з 1.11.2019 по 07.11.2019. Однак їй відомо, що позивач з`явився на робочому місці 08.11.2019 та пред`явив до кадрової служби листок непрацездатності за період 07.10.2019 по 20.10.2019, який було повернуто, у зв`язку з необхідністю внесення до листка непрацездатності відповідних уточнень (виправлень). 11.11.2019 позивач у справі приніс до кадрової служби цей же лист непрацездатності з відповідними виправленнями. Саме в цю дату позивачу було вручено наказ від 08.10.2019 про звільнення і видана трудова книжка. На запитання суду в чиїй присутності вручалась трудова книжка та наказ про звільнення представник відповідача 2 повідомити не змогла, оскільки їй про ці обставини нічого не відомо. Позивач з 11.11.2019 по день звернення до суду з цим позовом на роботі не з`являвся та потрапити туди не намагався, оскільки був обізнаний про факт його звільнення з займаної посади.

Вивчивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності та взаємозв`язку надавши оцінку фактичним обставинам справи суд встановив наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини, що врегульовані нормами цивільного та трудового законодавства.

Відповідно до наказу Міністерства інфраструктури України від 23.05.2017 № 60 О «Про призначення ОСОБА_1 » призначено ОСОБА_1 з 25.05.2017 начальником Одеської філії державного підприємства «Адміністрація морських портів України (адміністрації Одеського морського порту) (а.с. 193 т. 1 справи).

Наказом Міністерства інфраструктури України від 08.10.2019 № 8 Ос «Про керівника Одеської філії державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (адміністрації Одеського морського порту) припинено повноваження ОСОБА_1 на посаді начальника Одеської філії державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (адміністрації Одеського морського порту), звільнивши його 08.10.2019, відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 41 КЗпП України (а.с. 194 т. 1 справи). З 09.10.2019 покладено виконання обов`язків начальника цієї філії на головного диспетчера головної диспетчерської Одеської філії ДП «Адміністрація морських портів України (адміністрації Одеського морського порту) ОСОБА_6 .

Підставою для винесення наказу Міністерства інфраструктури України від 08.10.2019 № 8 Ос «Про керівника Одеської філії державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (адміністрації Одеського морського порту) стала заява ОСОБА_7 та подання в.о. Голови державного підприємства «Адміністрація морських портів України» Р. Вецкаганса від 26.09.2019 № 3429/10-03-06/вих.

Наведений наказ, відповідним супровідним листом № 19-01-02.01/702 від 08.10.2019 направлено позивачу засобами поштового на зареєстровану та одночасно фактичну адресу місця проживання ( АДРЕСА_1 ), який останнім не отримано. Вказана кореспонденція повернулась до ініціатора відправлення з відміткою на довідці «Укрпошти» «за закінченням терміну зберігання». (а.с. 197 199 т. 1 справи).

Наказом в.о. начальника адміністрації Одеського морського порту ДП «Адміністрація морських портів України» від 09.10.2019 № 334 «З особового складу» скасовано накази з особового складу щодо надання щорічних відпусток начальнику адміністрації Одеського морського порту ОСОБА_1 від 30.09.2019 № 324К (строком з 21.10.2019 по 25.10.2019) та від 30.09.2019 № 325К (строком з 28.10.2019 по 01.11.2019). (а.с. 200 т. 1)

Підставою винесення наведеного наказу став наказ Міністерства інфраструктури України від 08.10.2019 № 8 Ос.

Відповідно до Акту від 08.11.2019, який складено о 13 год. 35 хв., та підписано заступником начальника філії з операційної діяльності ОСОБА_8 , начальником служби управління персоналом ОСОБА_9 , начальником відділу організаційного розвитку та мотивації персоналу служби управління персоналом ОСОБА_10 08.11.2019 в будівлі управління Одеської філії державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (адміністрації Одеського морського порту) № 1 в кабінеті заступника начальника операційної діяльності Салаутдінова Р.І. ОСОБА_1 було запропоновано ознайомитись під підпис з наказом Міністерства інфраструктури України № 8 Ос від 08.10.2019 «Про керівника Одеської філії державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (адміністрації Одеського морського порту)» щодо припинення повноважень ОСОБА_1 на посаді начальника ОФ ДП «АМПУ» шляхом звільнення його 08.10.2019, відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 41 КЗпП України. Підпис про ознайомлення з вищевказаним наказом ОСОБА_1 ставити відмовився, мотивуючи відмову тим, що продовжує перебувати на лікарняному. (а.с. 202 т. 1 справи).

Відповідно до Акту від 11.11.2019, який складено о 10 год. 15 хв., та підписано начальником служби управління персоналом Просянчуком В.Л., начальником відділу адміністрування персоналу Савченко О.О. та юрисконсультом юридичної служби Назарук К.О. 11.11.2019 до Служби управління персоналом був наданий листок непрацездатності № 814569 начальника Одеської філії ДП «АМПУ» (адміністрації Одеського морського порту) Ткачука І.В., виданий ТОВ «Свята Катерина» у зв`язку з його перебуванням на лікарняному з 07.10.2019 по 20.10.2019 з відповідними виправленнями та підтвердженням печаткою підприємства. (а.с. 203 т. 1 справи).

Наказом Міністерства інфраструктури України від 18.11.2019 № 36-Ос «Про внесення змін до наказу Міністерства інфраструктури України від 08.10.2019 № 8-Ос внесено зміни до п. 1 наказу Міністерства інфраструктури України від 08.10.2019 № 8-Ос «Про керівника Одеської філії державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (адміністрації Одеського морського порту)» в частині дати звільнення: слова та цифри «08 жовтня 2019 р.» замінено словами та цифрами «21 жовтня 2019 р.» (а.с. 213 т. 1 справи).

Підставою для внесення змін до наказу від 08.10.2019 № 8 Ос став лист Департаменту по роботі з персоналом державного підприємства «Адміністрація морських портів України» від 11.11.2019 № 10-03-06-07/214, а також листок непрацездатності ОСОБА_1 серія АДЦ № 814569.

З огляду на внесення змін до наказу про звільнення, позивач у справі вважається звільненим з займаної посади 21.10.2019.

Відповідно до наказу в.о. начальника адміністрації Одеського морського порту від 11.11.2019 № 367к «З особового складу» з ОСОБА_1 , проведено відповідні розрахунки по заробітній платі, виплачено, відповідно до ст. 44 КЗпП України, вихідну допомогу у розмірі шестимісячного середнього заробітку, а також компенсацію за 14 днів невикористаної щорічної відпустки. (а.с. 217 218).

Розмір нарахованих та виплачених при звільненні ОСОБА_1 сум останній не оспорює, а лише вказує на незаконність його звільнення, та як наслідок вказує на правові підстави для скасування наказів про звільнення та стягнення компенсаційної виплати - середнього заробітку за час вимушеного прогулу (ч. 2 ст. 235 КЗпП України).

Копію наказу Міністерства інфраструктури України від 18.11.2019 № 36-Ос «Про внесення змін до наказу Міністерства інфраструктури України від 08.10.2019 № 8-Ос, яким змінено дату звільнення позивача на 21.10.2019 позивачу у справі направлено супровідним листом від 26.11.2019 за № 19-01-02.01/906. У цьому листі позивача просили ознайомитись з наказом під особистий підпис та повернути копію наказу до відділу адміністрування персоналу служби управління персоналом Одеської філії ДП «АМПУ». Також для внесення відповідних змін до його трудової книжки просили прибути до відділу адміністрування персоналу служби управління персоналом Одеської філії ДП «АМПУ». Наведений лист разом з наказом Міністерства інфраструктури України від 18.11.2019 № 36-Ос позивачем, згідно довідки «Укрпошти», не отримано. (214 216 т. 1).

Разом з тим позивачем по справі 11.11.2019, на виконання вимог антикорупційного законодавства України подано електронну декларацію «Перед звільненням» за період 01.01.2019 11.11.2019.

Відповідачі по справі, як в ході розгляду справи по суті так і в письмових заявах по суті справи вказували на те, що позивачем пропущено, встановлений ч. 1 ст. 233 КЗпП України місячний строк звернення до суду для вирішення вимог про поновлення на роботі, що є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог також і з цих підстав.

В підтвердження своєї позиції представники відповідачів посилались на:

- наказ Міністерства інфраструктури України від 08.10.2019 № 8 Ос «Про керівника Одеської філії державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (адміністрації Одеського морського порту), яким припинено повноваження ОСОБА_1 на посаді начальника Одеської філії державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (адміністрації Одеського морського порту) на підставі п. 5 ч. 1 ст. 41 КЗпП України, оскільки в графі наведеного наказу «з наказом ознайомлені» навпроти прізвища ОСОБА_1 стоїть його підпис та проставлена дата ознайомлення з наказом;

-особову картку працівника та книгу обліку трудових книжок та вкладишів до них, згідно яких позивач отримав свою трудову книжку, та в яких позивач також проставив свій підпис та дату отримання трудової книжки 11.11.2019.

-електронну декларацію, яка завантажена позивачем в Єдиний державний реєстр декларацій «Перед звільненням» за період 01.01.2019 по 11.11.2019.

-актом від 08.11.2019, згідно якого позивач відмовився проставляти свій підпис про ознайомлення з наказом про його звільнення з 08.10.2019.

-фактом невиходу з 11.11.2019 по день звернення до суду на робоче місце.

Представники ОСОБА_1 в судовому засіданні заперечували обставину проставлення ОСОБА_1 в наказі Міністерства інфраструктури України від 08.10.2019 № 8 Ос підпису про ознайомлення, так само заперечували підписання позивачем особової картки працівника та проставлення підпису в книзі обліку трудових книжок про отримання трудової книжки, вказуючи, що у наведених документах стоїть підпис іншої особи.

Відповідно до ч. 1 ст. 233 КЗпП України (в редакції, яка діяла станом на час виникнення спірних правовідносин редакція від 25.09.2019) працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Встановлений ст. 233 КЗпП України строк звернення до суду поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору та застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків.

Згідно з вимогами ст. 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.

У ст. 234 КЗпП України не наведено переліку поважних причин для поновлення строку звернення з заявою про вирішення спору, оскільки їх поважність має визначатися в кожному випадку, залежно від конкретних обставин. При цьому поважними причинами пропуску строку, встановленого в ч. 1 ст. 233 КЗпП України, мають кваліфікуватися ті, які об`єктивно перешкоджали чи створювали труднощі для своєчасного звернення до суду та підтверджені належними доказами.

Строк для звернення до суду за вирішенням трудового спору обчислюється з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення його права, норма ст. 233 КЗпП України деталізує це правило стосовно випадків звільнення працівника. У такому разі строк обчислюється з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки: в залежності від того, яка з цих подій відбулася раніше.

Отже, для встановлення початку перебігу строку у справах про звільнення визначальними є такі юридично значимі обставини, як вручення копії наказу про звільнення або день видачі трудової книжки. Тобто для такої категорії трудових спорів встановлено спеціальне правило обрахунку початку строку виникнення права на звернення до суду, відмінне від загального правила, за яким виникнення цього права пов`язується з моментом, коли працівник дізнався або за всіма обставинами повинен був дізнатися про порушення свого права.

З метою підтвердження або спростування обставин ознайомлення ОСОБА_1 з наказом про його звільнення (проставлення ним відповідного підпису про його з ним ознайомлення) а також підписання/не підписання позивачем особової картки працівника та проставлення підпису в книзі обліку трудових книжок про отримання трудової книжки судом у справі призначено судову почеркознавчу експертизу.

Відповідно до висновку експертів Київського науково дослідного інституту судових експертиз за результатами проведення судової почеркознавчої експертизи від 29.07.2021 № 20214-20217/21-32 підписи від імені ОСОБА_1 у графі «З наказом ознайомлений ОСОБА_11 » на другому аркуші у наказі № 8 Ос від 08.10.2019 «Про керівника Одеської філії державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (адміністрації Одеського морського порту)»; у графі «Підпис працівника» (два підписа) та підпис, який виконаний після відтиску печатки «Трудову книжку отримав «11.11.2019р.» в особовій картці працівника ОФ ДП «Адміністрація морських портів України» працівника ОСОБА_1 , номер особової справи 1, табельний номер НОМЕР_1 ; у стовбці «Розписка працівника в отриманні трудової книжки» у графі № 32 справа від рукописного тексту «08.10.2019 р. Наказ МІУ № 8 Ос від 08.10.2019 р.» у Книзі обліку руху трудових книжок та вкладишів до них ОФ ДП «АМПУ» (адміністрації Одеського морського порту № 19-02А/39), яку розпочато 06.01.2017, виконані не тією особою, що виконала надані зразки підписів від імені ОСОБА_1 у документах, що були надані відповідачем ДП «Адміністрація морських портів України» в якості вільних зразків за період його діяльності на посаді. (п. 2,4,5. висновку) (а.с. 193 196 т. 3 справи).

Окрім наведеного експерти зазначили, що встановити чи виконані підписи від імені ОСОБА_1 у графі «З наказом ознайомлений ОСОБА_11 » на другому аркуші у наказі № 8 Ос від 08.10.2019 «Про керівника Одеської філії державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (адміністрації Одеського морського порту)»; у графі «Підпис працівника» (два підписа) та підпис, який виконаний після відтиску печатки «Трудову книжку отримав « ІНФОРМАЦІЯ_1 » в особовій картці працівника ОФ ДП «Адміністрація морських портів України» працівника ОСОБА_1 , номер особової справи 1, табельний номер 51022; у стовбці «Розписка працівника в отриманні трудової книжки» у графі № 32 справа від рукописного тексту «08.10.2019 р. Наказ МІУ № 8 Ос від 08.10.2019 р.» у Книзі обліку руху трудових книжок та вкладишів до них ОФ ДП «АМПУ» (адміністрації Одеського морського порту № 19-02А/39), яку розпочато 06.01.2017, тією особою, що виконала надані зразки підписів від імені ОСОБА_1 у документах, що були надані позивачем ОСОБА_1 в якості вільних зразків за період наближений до періоду вчинення оспорюваних підписів не виявилось можливим (п. 2,4,5. висновку) (а.с. 193 196 т. 3 справи).

Встановити чи виконані рукописні записи: «11.11.2019» у графі «З наказом ознайомлений ОСОБА_11 » на другому аркуші у наказі № 8 Ос від 08.10.2019 «Про керівника Одеської філії державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (адміністрації Одеського морського порту)»; «11.11.2019р.» у стовбці «Розписка працівника в отриманні трудової книжки», у графі № 32 справа від рукописного тексту «08.10.2019 р. Наказ МІУ № 8 Ос від 08.10.2019 р.» у Книзі обліку руху трудових книжок та вкладишів до них ОФ ДП «АМПУ» (адміністрації Одеського морського порту № 19-02А/39), яку розпочато 06.01.2017, ОСОБА_1 , або іншою особою не виявилося можливим.

З огляду на викладене суд не може стверджувати про факт вручення позивачу 11.11.2019 (як про те стверджували представники відповідачів) копії наказу Міністерства інфраструктури України від 08.10.2019 № 8 Ос про його звільнення, оскільки обставина проставлення позивачем у вказаному наказі підпису, про його з ним ознайомлення, не підтверджена належними та допустимими доказами та в будь якому випадку відмітка про ознайомлення з цим наказом жодним чином не може вказувати на вручення (фактичне надання) позивачу копії цього наказу.

Поряд з цим закон (ст. 233 КЗпП України) початок перебігу процесуального строку для звернення до суду з вимогою про поновлення на роботі, пов`язує саме з юридичним фактом вручення працівнику копії наказу про звільнення (або трудової книжки), а не з фактом ознайомлення працівника з таким наказом, що за встановлених фактичних обставин справи стороною відповідачів не доведено.

Так само перед судом стороною відповідачів не доведено факт проставлення позивачем підпису в особовій картці працівника та проставлення підпису в книзі обліку трудових книжок про отримання трудової книжки, оскільки висновком експертизи таку обставину не підтверджено, а сукупність досліджених в судовому засіданні інших доказів, з огляду на заперечення позивачем цього факту, не підтверджують обставину проставлення підпису в особовій картці працівника та в книзі обліку трудових книжок про отримання трудової книжки, саме позивачем.

Безперечно, позиція представників відповідача, та сукупність досліджених судом доказів, а саме: електронна декларація, яка завантажена позивачем в Єдиний державний реєстр декларацій «Перед звільненням» за період 01.01.2019 по 11.11.2019 та факт невиходу позивача на роботу з 11.11.2019 по день звернення до суду, вказують на факт обізнаності позивача з видачею та існуванням наказу про його звільнення, разом з тим, суд ще раз наголошує на тому, що закон пов`язує початок перебігу процесуального строку звернення до суду з вимогою про поновлення на роботі саме з фактом вручення наказу про звільнення або фактом видачі трудової книжки.

Окрім цього суд зважає також на те, що матеріали справи не містять жодних доказів, якими б підтверджувався факт вручення позивачу наказу від 18.11.2019 № 36-Ос «Про внесення змін до наказу Міністерства інфраструктури України від 08.10.2019 № 8-Ос, яким змінено дату звільнення позивача на 21.10.2019, а тому обставина пропуску позивачем процесуального строку звернення до суду з вимогою про поновлення на роботі є перед судом не доведеною, а як наслідок судом не встановлено підстав для застосування наслідків спливу строків звернення до суду передбачених ст. 233 КЗпП України, а тому спір, що є предметом розгляду суду, підлягає розгляду по суті.

Статтею 43 Конституції України кожному гарантовано право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

За змістом ст. 51 КЗпП України держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Відповідно до ч. 3 ст. 99 ЦК України повноваження члена виконавчого органу можуть бути в будь-який час припинені або він може бути тимчасово відсторонений від виконання своїх повноважень.

У Рішенні Конституційного Суду України від 12.01.2010 № 1-рп/2010 зазначено, що зміст положень ст. 99 ЦК України треба розуміти як право компетентного (уповноваженого) органу товариства припинити повноваження члена виконавчого органу щодо виконання обов`язків, які він йому визначив, у будь-який час, на свій розсуд, з будь-яких підстав.

Підставами припинення трудового договору згідно з п. 4 ч. 1 ст. 36 КЗпП України є розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39), з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (статті 40, 41) або на вимогу профспілкового чи іншого уповноваженого на представництво трудовим колективом органу (стаття 45).

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 41 КЗпП України трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний у випадку припинення повноважень посадових осіб.

Системний аналіз положень п. 5 ч. 1 ст. 41 КЗпП України та ч. 3 ст. 99 ЦК України дає підстави дійти висновку, що припинення повноважень члена виконавчого органу може відбутися у будь-який час та з будь-яких підстав. При цьому припинення повноважень члена виконавчого органу гарантується нормами цивільного права для припинення або запобіганню негативного впливу на управлінську діяльність товариства. Необхідність таких правил обумовлена специфічним статусом члена виконавчого органу, який отримав від уповноваженого органу товариства право на управління.

Згідно зі ст. 92 ЦК України дієздатність юридичної особи здійснюється через її органи. Поняття дієздатності є цивілістичним, а отже, формування, зміна та припинення органів юридичної особи регулюються цивільним законодавством. Той факт, що члени колегіального виконавчого органу господарського товариства чи одноособовий його керівник перебувають у трудових відносинах із товариством, не встановлює пріоритет трудового регулювання над цивілістичним, оскільки до цих відносин не може застосовуватися модель «роботодавець працівник», властива трудовим відносинам. Правовий статус членів колегіального виконавчого органу господарського товариства чи одноособового його керівника значно відрізняється від статусу інших працівників, що обумовлено специфікою його трудової діяльності, яка полягає у виконанні ним функцій по управлінню товариством.

Таким чином, передбачена п. 5 ч. 1 ст. 41 КЗпП України підстава розірвання трудового договору не передбачає необхідності попереднього повідомлення про звільнення, з`ясування вини працівника, доцільності та причини звільнення, врахування попередньої роботи та інших позитивних результатів діяльності працівників.

За п. 5 ч. 1 ст. 41 КЗпП України підставою для розірвання договору є рішення власника в особі його вищого органу управління або виконавчого органу, що наділений повноваженнями з прийому/звільнення працівників. Таким чином, припинення трудового договору з посадовою особою на підставі п. 5 ч. 1 ст. 41 КЗпП України залежить від волі власника.

У законодавстві про працю визначення поняття «посадова особа» відсутнє.

Для заповнення цієї прогалини Державною інспекцією України з питань праці надано роз`яснення від 24.07.2014, згідно з якими до категорії «посадових осіб» у розумінні п. 5 ст. 41 КЗпП України можна віднести, зокрема, категорію працівників, визначених як «посадові особи» в статті 2 Закону України «Про державну службу», в ст. 2 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування», та як «службові особи» у примітці до ст. 364 Кримінального кодексу України. На думку цього органу, терміни «посадова особа» та «службова особа» є синонімічними. До останніх, відповідно до абзацу 1 п. 1 примітки до ст. 364 КК України, зокрема належать: особи, які обіймають постійно або тимчасово на підприємствах, установах або організаціях незалежно від форми власності посаду, пов`язану з виконанням організаційно-розпорядчих або адміністративно-господарських функцій, або виконують такі функції за спеціальним повноваженням. Посадовими (службовими) особами вважаються особи, які постійно, тимчасово чи за спеціальним повноваженням здійснюють функції представників влади чи місцевого самоврядування, а також обіймають постійно чи тимчасово в органах державної влади, органах місцевого самоврядування, на державних чи комунальних підприємствах, в установах чи організаціях посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих чи адміністративно-господарських функцій, або виконують такі функції за спеціальним повноваженням, яким особа наділяється повноважним органом державної влади, органом місцевого самоврядування, центральним органом державного управління із спеціальним статусом, повноважним органом чи повноважною особою підприємства, установи, організації. Посадова особа наділена певним обсягом повноважень і в їх межах має право вчиняти дії, що породжують, змінюють або припиняють конкретні правовідносини (наприклад, право прийняття та звільнення працівників, застосування дисциплінарних чи адміністративних стягнень тощо).

Адміністративно-господарські обов`язки передбачають наявність повноважень з управління і розпорядження майном підприємства, забезпечення контролю за господарськими операціями, у цій справі обов`язки з управління або розпорядження державним майном (установлення порядку його зберігання, переробки, реалізації забезпечення контролю за цими операціями тощо).

Згідно з роз`ясненнями, що містяться у пункті 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 26 квітня 2002 року № 5 «Про судову практику у справах про хабарництво», до осіб, які здійснюють організаційно-розпорядчі обов`язки, зокрема належать керівники міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, державних, колективних чи приватних підприємств, установ і організацій, їх заступники, керівники структурних підрозділів (начальники цехів, завідуючі відділами, лабораторіями, кафедрами), їх заступники, особи, які керують ділянками робіт (майстри, виконроби, бригадири тощо).

Крім того, поняття «посадова особа» розкрито в ГК України щодо посадових осіб підприємств, у тому числі заснованих на державній формі власності (державних підприємств).

Зокрема, відповідно до ст. 63 ГК України одним із видів підприємств є державне підприємство, що діє на основі державної власності (абзац 5 ч. 1 ст. 63 ГК України).

Згідно з ч. 3 ст. 65 ГК України керівник підприємства, головний бухгалтер, члени наглядової ради (у разі її утворення), виконавчого органу та інших органів управління підприємства відповідно до статуту є посадовими особами цього підприємства. Статутом підприємства посадовими особами можуть бути визнані й інші особи.

Відповідно до статуту (у новій редакції) ДП «Адміністрація морських портів України», що міститься в матеріалах справи (а.с. 166 180 т. 1), ДП «Адміністрація морських портів України» є державним унітарним, комерційним підприємством, створеним відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України, та входить до сфери управління Міністерства інфраструктури України (п. 1 статуту). Філії (адміністрації морських портів), що утворюються в кожному морському порту, очолюють керівники адміністрацій морських портів (начальники морських портів), які призначаються на посаду та звільняються з посади уповноваженим органом управління (Міністерством інфраструктури України) за поданням голови підприємства. Посадовими особами підприємства є голова підприємства, заступники голови підприємства, головний бухгалтер підприємства, члени наглядової ради підприємства, керівники структурних підрозділів апарату управління відповідно до організаційної структури, затвердженої головою підприємства за погодженням з уповноваженим органом управління, керівники відокремлених підрозділів підприємства (філій, представництв, відділень та інших відокремлених підрозділів), заступники керівників відокремлених підрозділів підприємства (філій, представництв, відділень та інших відокремлених підрозділів), головні бухгалтери відокремлених підрозділів підприємства (філій, представництв, відділень та інших відокремлених підрозділів) (п. 7.9 статуту).

Уповноважений орган управління ДП «Адміністрація морських портів України» (яким є Міністерство інфраструктури України) відповідно до покладених на нього завдань, серед іншого, за поданням голови підприємства призначає та звільняє керівників адміністрацій морських портів (начальників морських портів) (п. 9.1 статуту).

Згідно з пунктом 1 Положення про Міністерство інфраструктури України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 30 червня 2015 року № 460, Міністерство інфраструктури України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України. Міністерство інфраструктури України є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сферах автомобільного, залізничного, морського та річкового транспорту, надання послуг поштового зв`язку, а також забезпечує формування та реалізацію державної політики у сфері авіаційного транспорту та використання повітряного простору України, розвитку, будівництва, реконструкції та модернізації інфраструктури авіаційного, морського та річкового транспорту, дорожнього господарства, навігаційно-гідрографічного забезпечення судноплавства, торговельного мореплавства, з питань безпеки на автомобільному транспорті загального користування, міському електричному, залізничному, морському та річковому транспорті, а також державного нагляду (контролю) за безпекою на автомобільному транспорті загального користування, міському електричному, залізничному, морському та річковому транспорті (крім сфери безпеки мореплавства суден флоту рибної промисловості).

Адміністрація морських портів України це державне підприємство, утворене відповідно до законодавства, що забезпечує функціонування морських портів, утримання та використання об`єктів портової інфраструктури державної форми власності, виконання інших покладених на нього завдань безпосередньо і через свої філії, що утворюються в кожному морському порту (адміністрація морського порту) (п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України від 17 травня 2012 року № 4709-VI «Про морські порти України»).

Відповідно до ч. 3 ст. 15 ЗУ «Про морські порти України» голова адміністрації морських портів України призначається на посаду та звільняється з посади центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сферах морського і річкового транспорту. Керівник адміністрації морського порту (начальник морського порту) призначається на посаду та звільняється з посади центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сферах морського і річкового транспорту, за поданням голови адміністрації морських портів України. Керівник адміністрації морського порту (начальник морського порту) діє на підставі положення про адміністрацію морського порту, яке затверджується центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сферах морського і річкового транспорту.

Відповідно до Положення про Одеську філію ДП «Адміністрація морських портів України», що міститься в матеріалах справи, філія діє на підставі цього Положення як філія підприємства, є відокремленим підрозділом ДП «Адміністрація морських портів України», який не має статусу юридичної особи та здійснює від імені цього підприємства частину господарської діяльності (пункти 1.2, 3.1 Положення про Одеську філію).

Керівництво філією на принципах єдиноначальства здійснює начальник філії, який призначається на посаду та звільняється з посади уповноваженим органом управління (яким є Міністерство інфраструктури України) за поданням голови ДП «Адміністрація морських портів України» та йому підпорядковується (пункти 5.1, 5.2 Положення про Одеську філію).

Начальник Одеської філії ДП «Адміністрація морських портів України» на підставі пункту 5.8 Положення про Одеську філію у межах повноважень, визначених законодавством України, статутом підприємства, положенням, розпорядчими документами та довіреністю, наданою головою підприємства, зокрема здійснює управління поточною діяльністю філії, несе відповідальність за стан та діяльність філії, забезпечує ефективне використання та збереження майна, закріпленого за філією.

Таким чином, статутом ДП «Адміністрація морських портів України» начальник його Одеської філії, як керівник відокремленого підрозділу ДП «Адміністрація морських портів України», віднесений до посадових осіб, посада, яку обіймав ОСОБА_1 , згідно з Положенням про Одеську філію пов`язана з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських обов`язків щодо управління Одеською філією ДП «Адміністрація морських портів України» (адміністрацією Одеського морського порту), отже, позивач відноситься до категорії посадових осіб, на яких поширюється дія п. 5 ч. 1 ст. 41 КЗпП України.

До вказаного висновку суд дійшов з урахуванням правової позиції, висловленої Верховним Судом у Постанові від 09.12.2020 у справі № 487/2178/19, яка в силу вимог ч. 4 ст. 263 ЦПК України обов`язкова до врахування судами попередніх інстанцій.

Предметом розгляду Верховного Суду у цій справі були аналогічні правовідносини, а тому з метою єдності судової практики суд застосовує вказану правову позицію.

Таким чином доводи представників позивача щодо неможливості звільнення позивача з займаної посади за п. 5 ч. 1 ст. 41 КЗпП України не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, а тому відхиляються судом, як юридично неспроможні.

Також суд зазначає, що в ході розгляду наведеної вище справи Верховний Суд зазначив, що «твердження апеляційного суду щодо неможливості звільнення позивача за п. 5 ч. 1 ст. 41 КЗпП України спростовуються приписами статей 3, 4 цього Кодексу, відповідно до яких законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства, прийнятих відповідно до нього. Законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності. Крім того, сама норма ст. 41 КЗпП України не містить обмеження в застосуванні п. 5 частини першої цієї статті до керівників державних підприємств чи їх структурних підрозділів. Позивач, уклавши трудовий договір на відповідних умовах із зазначенням додаткових підстав припинення його трудових відносин, тим самим висловив свою згоду на його майбутнє звільнення за рішенням роботодавця без наведення будь-яких інших підстав та незалежно від причин. Враховуючи, що позивач обіймав керівну посаду в Миколаївській філії ДП «Адміністрація морських портів України» (адміністрації Миколаївського морського порту), що пов`язано з покладанням на нього додаткової відповідальності за здійснення керівництва філією, а тому застосування додаткових підстав для звільнення із займаної посади є виправданим та правомірним».

Щодо аргументів позивача про його звільнення в період тимчасової непрацездатності та в період його перебування у відпустці.

Відповідно до ч. 3 ст. 40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації.

Як встановлено ч. 3 ст. 41 КЗпП України розірвання договору у випадках, передбачених частинами першою і другою цієї статті, провадиться з додержанням вимог частини третьої статті 40, а у випадках, передбачених пунктами 2 і 3 частини першої цієї статті, - також вимог статті 43 цього Кодексу.

У позовній заяві ОСОБА_1 наведено, що звільнення проведено в період перебування його (з 07.10.2019 по 20.10.2019) на лікарняному та в період його перебування (з 21.10.2019 по 25.10.2019 ) у щорічній відпустці.

Обставина перебування позивача на лікарняному в період з 07.10.2019 по 20.10.2019 визнавалась учасниками справи в судовому засіданні, а тому в силу ч. 1 ст. 82 ЦПК України не підлягає доказуванню.

Як встановлено судом наказ Міністерства інфраструктури України від 08.10.2019 № 8 Ос «Про керівника Одеської філії державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (адміністрації Одеського морського порту), яким припинено повноваження ОСОБА_1 на посаді начальника Одеської філії державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (адміністрації Одеського морського порту), та звільнено його 08.10.2019, відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 41 КЗпП України з займаної посади, дійсно винесено в день, коли позивач у справі перебував на лікарняному.

Таким чином звільнення позивача з займаної посади відповідно до наказу Міністерства інфраструктури України від 08.10.2019 № 8 Ос «Про керівника Одеської філії державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (адміністрації Одеського морського порту) проведено з порушенням ч. 3 ст. 40 та ч. 3 ст. 41 КЗпП України.

Разом з тим, після отримання 11.11.2019 службою управління персоналом Одеської філії ДП «АМПУ» листка непрацездатності, та встановлення кадровою службою періоду перебування позивача на лікарняному (з 07.10.2019 по 20.10.2019 включно), наказом Міністерства інфраструктури України від 18.11.2019 № 36 Ос змінено дату звільнення позивача на 21.10.2019, тобто на дату коли позивач уже на лікарняному не перебував.

Відповідно до правових позицій, що висловлені Верховним Судом, зокрема, але не обмежуючись у постановах від 13.11.2019 у справі 545/1151/16-ц та від 11.12.2019 справа 522/3410/15 - ц, звільнення у день перебування особи на лікарняному може бути усунено шляхом зміни дати звільнення, тобто визначення дати припинення трудових відносин у перший день після закінчення періоду непрацездатності за наявності підстав для звільнення.

Підстави для звільнення позивача були наявні, оскільки звільнення за п. 5 ч. 1 ст. 41 КЗпП України, законом пов`язується виключно з волею роботодавця (особи, яка наділена правом прийому звільнення з роботи), який вирішив припинити повноваження позивача на займаній посаді та звільнити його з займаної посади.

У своїй постанові від 13.11.2019 у справі 545/1151/16-ц Верховний Суд дійшов висновку, що встановлення судами факту звільнення позивача у період тимчасової непрацездатності свідчить про те, що звільнення відбулось з порушенням ч. 3 ст. 40 КЗпП України. Разом з тим таке порушення підлягає усуненню шляхом зміни дати звільнення. За таких обставин датою припинення трудових відносин слід вважати перший день після закінчення періоду непрацездатності позивача.

Враховуючи ту обставину, що роботодавцем наказом від 18.11.2019 № 36 Ос змінено дату звільнення позивача на 21.10.2019 (перший день після закінчення періоду тимчасової непрацездатності), таким чином порушення ч. 3 ст. 40 КЗпП України усунуто роботодавцем самостійно та без втручання суду.

Формальна наявність станом на 08.10.2019 порушення ч. 3 ст. 40 КЗпП України, з наступним його усуненням, не є підставою для поновлення позивача на роботі, а тому доводи позивача в цій частині, в якості підстав для поновлення його на роботі судом відхиляються.

Так само судом відхиляються доводи позивача в частині звільнення позивача під час перебування його у щорічній відпустці (що також в розумінні ч. 3 ст. 40 КЗпП України є порушенням закону), оскільки наказом в.о. начальника адміністрації Одеського морського порту ДП «Адміністрація морських портів України» від 09.10.2019 № 334 «З особового складу» скасовано накази з особового складу щодо надання щорічних відпусток начальнику адміністрації Одеського морського порту Ткачуку І.В. від 30.09.2019 № 324К (строком з 21.10.2019 по 25.10.2019) та від 30.09.2019 № 325К (строком з 28.10.2019 по 01.11.2019). (а.с. 200 т. 1)

Таким чином суд не може констатувати порушення ч. 3 ст. 40 КЗпП України, в частині проведення звільнення позивача в період його перебування у відпустці, оскільки до початку цієї відпустки (з 21.10.2019 по 25.10.2019), рішення про її надання було скасованим з 09.10.2019.

Наведений вище наказ в.о. начальника адміністрації Одеського морського порту ДП «Адміністрація морських портів України» від 09.10.2019 № 334 позивачем не оскаржувався, набув чинності, та став підставою для винесення наказу від 11.11.2019 № 367к «З особового складу», згідно з яким з ОСОБА_1 , проведено відповідні розрахунки по заробітній платі, виплачено, відповідно до ст. 44 КЗпП України, вихідну допомогу у розмірі шестимісячного середнього заробітку, а також компенсацію за 14 днів невикористаної щорічної відпустки (з урахуванням тих днів, в які позивач «начебто» перебував у щорічній відпустці. (а.с. 217 218).

Таким чином суд не встановив підстав для скасування оскаржуваних наказів, а як наслідок не встановив підстав для поновлення позивача на посаді начальника Одеської філії ДП «Адміністрація морських портів України (адміністрації Одеського морського порту), та стягнення на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

За таких обставин в задоволенні позову слід відмовити повністю.

З огляду на те, що суд відмовляє в задоволенні позову, на підставі ч.ч. 1,2 ст. ст. 141 ЦПК України судові витрати у справі слід залишити за позивачем.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 92, 99 ЦК України, ст.ст. 63,65 ГК України, ст.ст. 5 1, 40, 41, 233, 234 КЗпП України, ст. ст. 13, 81, 141, 263-265, 273, 354 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Міністерства інфраструктури України, Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» про визнання наказу про звільнення незаконним та поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відмовити.

Судові витрати залишити за позивачем.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його складення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Учасники справи:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрована адреса проживання: АДРЕСА_1 .

Відповідачі:

Міністерство інфраструктури України, місцезнаходження: м. Київ, Проспект Перемоги, 14, ;

Державне підприємство «Адміністрація морських портів України», місцезнаходження: м. Київ, Проспект Перемоги, 14, .

Повний текст рішення суду складено 28.10.2021 року.

Суддя: