Провадження № 22-ц/4808/1160/21
Головуючий у 1 інстанції Польська М. В.
Суддя-доповідач Максюта
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 жовтня 2021 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

головуючого (суддя-доповідач) Максюти І.О.,

суддів: Василишин Л.В., Горейко М.Д.,

секретаря Капущак С.В.,

за участю представника апелянта ОСОБА_1 , представника відповідача Управління держпраці в Івано-Франківській області Карпаш Г.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Управління держпраці в Івано-Франківській області, Головного управління Державної казначейської служби України в Івано-Франківській області про відшкодування матеріальної і моральної шкоди, заподіяної незаконним рішенням органу державної влади, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області, ухвалене суддею Польською М.В. 31 травня 2021 року в м. Івано-Франківськ Івано-Франківської області, повний текст якого складено 02 червня 2021 року,

в с т а н о в и в :

У грудні 2020 року ОСОБА_2 подано позов до Управління держпраці в Івано-Франківській області, Головного управління Державної казначейської служби України в Івано-Франківській області про відшкодування матеріальної і моральної шкоди, заподіяної незаконним рішенням органу державної влади.

Позовні вимоги, обґрунтовано тим, що 28.11.2019 року начальником Управління Держпраці в Івано-Франківській області винесено постанову та накладено штраф на позивача в розмірі 876 330 грн. Дана постанова оскаржена ним в судовому порядку. Постановою Касаційного адміністративного суду в складі Верховного Суду від 08.09.2020 р. касаційну скаргу задоволено, рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 14.02.2020р. та постанову Восьмого апеляційного окружного адміністративного суду від 03.06.2020р. (якими було відмовлено в задоволенні позову) скасовано, позов задоволено. Визнано протиправною та скасовано постанову, винесену начальником Управління Держпраці в Івано-Франківській області від 28.11.2019р. про накладення штрафу в розмірі 876 330грн, стягнуто на користь ОСОБА_2 судовий збір 21 908грн. Внаслідок незаконної постанови йому завдано матеріальну шкоду, яка виражена в розмірі судових витрат, понесених у судах першої, апеляційної та касаційної інстанцій на загальну суму 21 000 грн, а також моральну шкоду внаслідок сильного стресу та страху від значної суми штрафу, він втратив сон, апетит, не міг займатись звичними справами, перебував у постійній депресії, яка повпливала на самопочуття і здоров`я. Шкоду оцінює в 300 000грн (а.с.1-6).

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 31 05.2021 року у задоволенні позову відмовлено (а.с.129-136).

Не погодившись з рішенням суду в частині відмови у відшкодуванні моральної шкоди ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, у якій посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду, порушення норм матеріального та процесуального права.

Зазначає, що висновок суду про недоведеність позовних вимог є безпідставним та таким, що не відповідає дійсним обставинам справи.

Судом не враховано, що внаслідок винесення відповідачем незаконної постанови про накладення на нього непомірного розміру штрафу на тривалий час змінився звичний для нього спосіб життя, що також призводить до моральних страждань. Він змушений докладати значних моральних та матеріальних ресурсів для відновлення порушених прав та законних інтересів, витрачати значні кошти для повернення судового збору та оплату адвокатських послуг. Документально підтверджено, що на захист свого порушеного права ним потрачено понад 40 000 грн. На протязі майже року він жив в паніці та страху, відчував безпомічність та безпорадність перед свавіллям посадових осіб органів державної влади. Тому, вважає, що саме сума в розмірі 300 000 в певній мірі відшкодує отримані ним моральних страждань. Відповідач жодним чином не спростував факту заподіяння моральної шкоди та не довів неспівмірність чи несправедливість визначеного розміру такої шкоди.

Факт заподіяння моральної шкоди підтверджено рішеннями судів, тому є всі підстави для відшкодування з відповідача такої шкоди.

Також вказує, що адекватне відшкодування шкоди,зокрема й моральної,за порушення прав людини є одним з ефективних засобів юридичного захисту. Сама лише констатація у судовому рішенні порушення прав позивача не завжди може бути достатньою для того, щоб захист міг вважатися ефективним. Особливо якщо позивач вважає, що шкоду йому було заподіяно. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 27.11.2019 року у

справі №300/2407/19.

За таких обставин не було жодних підстав для відмови в задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу.

Просить апеляційну скаргу задовольнити, рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким позовні вимог задовольнити (а.с.139-149).

Представником Управління держпраці в Івано-Франківській області подано відзив на апеляційну скаргу.

Вказує, що апелянт не навів достатніх доказів для задоволення судом позовних вимог, оскільки не зазначив в чому полягає ця шкода, з яких міркувань він виходив визначаючи розмір шкоди та якими доказами це підтверджується, як і не довів причинно-наслідкового зв`язку між винесенням Управлінням Держпраці постанови про накладення на нього штрафу та станом його здоров`я на сьогоднішній день. Тому доводи апеляційної скарги є безпідставними, а рішення суду законним та обґрунтованим.

Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду без змін (а.с.157-163).

У судове засідання не з`явився представник Головного управління Державної казначейської служби України в Івано-Франківській області, про причини неявки не повідомив, хоча про день місце та час розгляду справи повідомлений належним чином шляхом направлення рекомендованої кореспонденції.

Приймаючи до уваги, що неявка осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, не перешкоджає апеляційному розгляду справи, апеляційним судом виконаний обов`язок щодо повідомлення осіб, які беруть участь у справі, про день, місце та час судового засідання, тому колегія суддів розглянула справу за відсутності представника Головного управління Державної казначейської служби України в Івано-Франківській області.

В силу ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, але апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення.

Рішення суду першої інстанції оскаржено в частині відмови у відшкодуванні моральної шкоди. В частині у відмови у задоволенні позовних вимог щодо відшкодування матеріальної шкоди рішення суду першої інстанції не оскаржено, тому в цій частині апеляційним судом не переглядається.

Вислухавши суддю-доповідача, представника апелянта Онуфришина В.О., представника відповідача Управління держпраці в Івано-Франківській області Карпаш Г.В., дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає її необґрунтованою, виходячи з таких підстав.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд виходив з положень ст.ст.23,1166,1167,1173, 1174 ЦК України, дійшов висновку, що сам факт наявності судового рішення, яким скасована постанова про накладення адміністративного стягнення в порядку КУпАП, не є прямим доказом заподіяння позивачеві моральної шкоди та безумовною підставою для її відшкодування.

З такими висновками суду першої інстанції погоджується апеляційний суд з огляду на таке.

Встановлено, що 28.11.2019 року начальником Управління Держпраці в Івано-Франківській області винесено постанову щодо фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 , якою встановлено порушення вимог трудового законодавства та накладено штраф в розмірі 876 330 грн (порушення вимог ч.1 ст.21 КЗпП України, ч.1,3 ст.24 КЗпП України, ПКМУ №413 Про порядок повідомлення Державній фіскальній службі та її територіальним органам про прийняття працівника на роботу, відповідальність за які передбачено абз.ч.2 ст.265 КЗпП України) (а.с.9).

Ця постанова оскаржена ОСОБА_2 в судовому порядку до Івано-Франківського окружного адміністративного суду. Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 14.02.2020р., залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного окружного адміністративного суду від 03.06.2020 року, у задоволенні позову фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про скасування постанови Управління Держпраці в Івано-Франківській області від 28.11.2019 року № ІФ1623/1676/АВ/П/ТД-ФС про накладення штрафу в розмірі 876330,00 грн відмовлено (а.с.57-84).

Постановою Касаційного адміністративного суду в складі Верховного Суду від 08.09.2020р. касаційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 задоволено, рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 14.02.2020р. та постанову Восьмого апеляційного окружного адміністративного суду від 03.06.2020р. скасовано, позов задоволено. Визнано протиправною та скасовано постанову начальника Управління держпраці в Івано-Франківській області від 28.11.2019р. про накладення штрафу в розмірі 876 330грн, стягнуто на користь ОСОБА_2 судовий збір 21 908 грн (а.с.10-17).

Відповідно до Положення про Державну службу України з питань праці,затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11.02.2015 року №96 1. Державна служба України з питань праці (Держпраці) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Першого віце-прем`єр-міністра України - Міністра економіки, і який реалізує державну політику у сферах промислової безпеки, охорони праці, гігієни праці, поводження з вибуховими матеріалами промислового призначення, здійснення державного гірничого нагляду, а також з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, зайнятість населення, загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, на випадок безробіття (далі - загальнообов`язкове державне соціальне страхування) в частині призначення, нарахування та виплати допомоги, компенсацій, надання соціальних послуг та інших видів матеріального забезпечення з метою дотримання прав і гарантій застрахованих осіб.

Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду визначені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Нормами статті 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини, крім випадків, встановлених частиною 2 цієї статті.

Разом з тим, згідно зі статтею 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Статтею 23 ЦК України встановлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати у порушенні права власності, у порушені нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми при настанні інших негативних наслідків. Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправними діяннями заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Причинно-наслідковий зв`язок між діянням особи та заподіянням шкоди полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин. Проста послідовність подій не повинна братися до уваги. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння. Заподіювач шкоди відповідає не за будь-яку шкоду, а тільки за ту шкоду, яка завдана його діями (бездіяльністю). Відсутність причинного зв`язку означає, що шкода заподіяна не діями заподіювача, а викликана іншими обставинами.

При цьому причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою має бути безпосереднім, тобто таким, коли саме конкретна поведінка без якихось додаткових факторів стала причиною завдання шкоди.

При відшкодуванні моральної шкоди необхідно з`ясовувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних страждань, а також в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та чим він при цьому керується.

Факт наявності моральної шкоди потребує доведення у встановленому законом порядку, оскільки така шкода є самостійним видом шкоди, і умовою цивільно-правової відповідальності.

Однак, сам по собі факт скасування постанови про притягнення позивача до адміністративної відповідальності не є доказом заподіяння йому моральної шкоди та підставою для відшкодування моральної шкоди, оскільки судові рішення, якими скасовані постанови про притягнення до адміністративної відповідальності, передбаченої ст. 122 КУпАП, безумовно не встановлюють доведеність усіх обов`язкових складових цивільно-правової відповідальності.

Так, судами в порядку адміністративного судочинства встановлені обставини, що 11.10.2019 начальник Управління Держпраці в Івано-Франківській області відповідно до наказу від 11.10.2019 №1231-Д видав направлення для проведення у фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 позапланового заходу контролю у формі інспекційного відвідування.

Інспекційне відвідування проводилося за повідомленням (листом) слідчого відділення Калуського відділу поліції Головного управління національної поліції в Івано-Франківській області від 26.09.2019 №17978/59/108/2019.

16.10.2019 Управління Держпраці в Івано-Франківської області звернулося до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 з листом-вимогою №ІФ1623/1676/ПД щодо надання оригіналів та копій документів, необхідних для проведення інспекційного відвідування.

18-21.10.2019 інспектори праці Управління Держпраці в Івано-Франківській області Тимощук Н.С., ОСОБА_3 спільно з оперуповноваженим сектору кримінальної поліції Калуського відділу поліції Головного управління національної поліції в Івано-Франківської області Савохіним М.В. провели інспекційне відвідування ФОП ОСОБА_1 за місцем здійснення підприємницької діяльності на полігоні по захороненню твердих побутових відходів в урочищі «Залісся» у м. Калуші Івано-Франківської області, під час якого відібрано пояснення у семи фізичних осіб.

За результатами державного нагляду складено акт від 21.10.2019 №ІФ1623/1676/АВ інспекційного відвідування фізичної особи, яка використовує найману працю, у якому задокументовано порушення фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 ч. 1 ст. 21, ч. 1, 3 ст. 24 КЗпП України, Постанови Кабінету Міністрів України від 17.06.2015 №413 «Про порядок повідомлення Державній податковій службі та її територіальним органам про прийняття працівника на роботу», встановлено факти допуску до роботи без оформлення трудових договорів в письмовій формі та повідомлення Державної фіскальної служби про прийняття на роботу сімох найманих працівників.

28.10.2019 інспекторами праці Управління Держпраці в Івано-Франківської області Тимощук Н.С. , ОСОБА_3 щодо фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 винесено припис про усунення порушень трудового законодавства.

28.11.2019 начальник Управління Держпраці в Івано-Франківської області Росипайло І.Я. виніс постанову №ІФ1623/1676/АВ/П/ТД-ФС, якою на фізичну особу-підприємця ОСОБА_2 накладено штраф у розмірі 876 330,00 грн.

Ключовим правовим питанням при винесенні постанови про накладення адміністративного стягнення була правильність кваліфікації як трудових правовідносин між позивачем і особами, які сортували сміття та заготовляли вторинну сировину.

При цьому правомірність дій інспекторів та начальника Управління Держпраці і наявність повноважень на винесення постанови не оспорювалась.

Апеляційний суд дійшов висновку, що неправильна юридична кваліфікація правовідносин посадовою особою державного органу, помилка якого у подальшому виправлена судом і коли до позивача не були застосовані жодні превентивні заходи і не був сплачений штраф, не дають підстав для відшкодування моральної шкоди. А відновлення прав позивача у спосіб скасування постанови посадової особи державного органу в судовому порядку є достатньою та справедливою сатисфакцією.

Лише незгода позивача з прийнятими працівниками в даній справі органів управління Держпраці в Івано-Франківської області процесуальними рішеннями, які були ним оскаржені в передбаченому чинним законодавством порядку, не свідчить про наявність правових підстав для відшкодування йому моральної шкоди.

Відповідну правову позицію зазначив Верховний Суд у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 641/2328/17-ц (провадження № 61-7053зпв18), у постанові від 13 червня 2019 року справа № 554/1870/18-ц (провадження № 61-8385св19), у постанові від 22 січня 2020 року у справі № 522/239/18 (провадження № 61-44860св18) та у постанові від 25 червня 2020 року у справі № 520/14/19 (провадження № 61-23199св19).

Також, позивачем не надано належних, достатніх та допустимих доказів заподіяння йому душевних страждань протиправними діями відповідача у справі. Зокрема, доказів погіршення здоров`я або настання інших втрат немайнового характеру, внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, що стали наслідком протиправної дій відповідача, передбачених ч.2 ст.23 ЦК України. Не наведено достатніх підстав, з яких саме міркувань він виходив, визначаючи відшкодування моральної шкоди саме в розмірі 300 000 грн, та якими належними, допустимими та достовірними доказами це підтверджується.

У відповідності до ст.ст. 12,81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ч.2ст.78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно ч.2ст.89 ЦПК України, жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Враховуючи вищевикладене, а також в те, що позивачем належними та допустимими доказами не доведено факт заподіяння відповідачем моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправною бездіяльністю заподіювача, а також не обґрунтовано, з чого позивач виходив при визначенні розміру заподіяної йому шкоди, суд дійшов вірного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що фактичні обставини справи судом першої інстанції з`ясовано всебічно та повно, їм дано вірну правову оцінку, а рішення суду постановлене з додержанням норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до не правильного вирішення справи, тому підстав для скасування оскарженого рішення немає.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 374, 375, 381- 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 31 травня 2021 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий І.О. Максюта

Судді: Л.В. Василишин

М.Д.Горейко

Повний текст постанови складено 04 листопада 2021 року.