Провадження № 2/503/203/21
16 квітня 2021 року м. Кодима
Кодимський районний суд Одеської області
головуючого судді Калашнікової Т.О.,
при секретарі Поліковській О.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в порядку спрощеного позовного провадження з викликом (повідомленням) сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики,
В обґрунтування позовних вимог позивач ОСОБА_1 посилається на те, що 31.10.2019 року відповідач ОСОБА_2 у присутності своєї дружини ОСОБА_3 в інтересах сім`ї позичив у позивача грошові кошти в сумі 900 доларів США зі строком їх повернення до 02.11.2019 року, власноручно підписавши розписку про отримання грошей в позику. Після спливу строків позики позивач неодноразово звертався до відповідача з проханням повернути позичені кошти. Спочатку відповідач просив трохи зачекати, обіцяючи повернути борг та в подальшому неодноразово відкладав дати зустрічей. Кошти на час звернення до суду позивачу так і не повернуто. Позивач вважає, що має законне право вимагати солідарного стягнення з обох відповідачів суми боргу, виходячи з того, що договір був укладений в інтересах сім`ї, що створює обов`язки і для другого із подружжя з повернення суми позики.
Ухвалою Кодимського районного суду Одеської області від 29.01.2021 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження в даній цивільній справі. Розгляд цивільної справи призначено за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін.
Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явилась та її представник - ОСОБА_4 надав суду заяву, в якій позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив проводити розгляд цивільної справи без участі позивача.
Відповідач в судове засідання також не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, про час та місце розгляду справи був повідомлений згідно із вимогами положень ч.10 ст.187 ЦПК України через оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України.
Враховуючи положення ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.
Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, відповідачем не подано відзив, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Розглянувши подані позивачем документи і матеріали, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог.
Судом встановлено, що 31 жовтня 2019 року ОСОБА_2 отримав у ОСОБА_1 в позику грошові кошти в сумі 900 доларів США, та зобов`язався повернути вказану суму грошових коштів до 2 листопада 2019 року, про що склав боргову розписку у присутності та із згоди своєї дружини ОСОБА_3 .
Ретельний аналіз змісту цієї розписки свідчить про те, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 дійсно був укладений договір позики, враховуючи, що в розписці вказані умови такого договору: відомості про передачу у власність позичальникові грошових коштів, що визначені родовими ознаками, зокрема зазначена сума в іноземній валюті; зобов`язання позичальника повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) того ж роду та такої ж якості у визначені строки.
Отже, між сторонами склалися договірні відносини за умовами договору позики, які регулюються нормами Цивільного кодексу України в частині позики (§1.Позика Глави 71), а також регулюються загальними положеннями про договір та зобов`язання.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялись сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
В силу ст.509 ЦК України, Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно ч.1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
За правилами ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим. Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.
За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.
Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.
Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів.
Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (п.2 ч.1 ст.1046 ЦК).
Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій ст.640 ЦК, за якою якщо відповідно до акту цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.
Верховний Суд України у справі №6-1967цс15 від 11.11.2015, предметом якої було стягнення боргу за договором позики, дійшов висновку, що договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.
За своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Такий правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду справа № 162/1030/17 від 03.06.2019.
У постанові Верховного Суду від 05 вересня 2018 року у справі № 367/7135/16-ц зазначено, що досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суд повинен виявляти їх справжню правову природу, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів зробити відповідні правові висновки щодо дійсної природи існуючих між сторонами правовідносин.
В розумінні положень ст.ст. 184, 190, 192, 193 ЦК України іноземна валюта входить до переліку майна, визначена індивідуальними ознаками та властивостями, які відносять її категорії грошових коштів.
Відповідно до ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватись в Україні у випадках і порядку, встановлених законом.
Законодавством України визначені загальні принципи валютного регулювання, повноваження банків, та інших фінансових установ України, права та обов`язки цих суб`єктів валютних відносин, відповідальність за порушення валютного законодавства.
Аналіз законодавства свідчить, що в Україні відсутня заборона на укладання цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання її як засобу платежу або як застави. При цьому, фізична особа не є суб`єктом валютного регулювання в Україні.
Отже, передача фізичною особою власних грошових коштів в іноземній валюті іншій особі, створює між ними цивільно-правові відносини щодо такого виду майна та не є валютною операцією.
З огляду на це, а також приписи ст. 1046 та ст. 1049 ЦК України, суд дійшов висновку, що передані однією фізичною особою в розпорядження іншої особи грошові кошти, як специфічний вид майна особи, підлягають поверненню у тому самому виді (у тій самій валюті), у такому ж розмірі та у строки визначені у договорі позики, що і буде належним виконанням грошового зобов`язання позичальником.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 в справі № 14-134цс18 зроблено аналогічний правовий висновок та підсумовано, що у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачено законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів в іноземній валюті, яка отримана у позику.
Отже, аргументи позивача щодо наявності у відповідача простроченого грошового зобов`язання за договором позики, оформленого борговою розпискою від 31.10.2019 року, в розмірі 900,00 доларів США є переконливими та не суперечать вимогам закону.
Разом з тим, відповідно до положень частини першої та третьої статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.
Судом встановлено, що розписка від 31.10.2019 року не містить умов щодо повернення процентів від суми позики у визначеному розмірі.
Разом з тим, у постанові № 464/3790/16-ц від 16.01.2019 року Велика Палата Верховного Суду вказала, що проценти в розумінні ст.1048 ЦК України можуть нараховуватися лише щодо позики у національній валюті. Таким чином, враховуючи, що ОСОБА_1 передала у позику ОСОБА_2 суму грошових коштів в іноземній валюті, позивач не має права нараховувати проценти у розмірі на рівні облікової ставки НБУ від суми позики та вимагати їх стягнення. Виходячи з вищевикладеного, позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.
Крім того, згідно зі статтею 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу та 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом.
Оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.
Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника.
При обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України.
Такий висновок зробила Велика Палата Верховного Суду у постанові №373/2054/16-ц від 16.01.2019 року.
При цьому, 3 % річних розраховуються з урахуванням простроченої суми, визначеної у відповідній валюті, помноженої на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання до дня ухвалення рішення, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році).
Зі змісту розписки від 31.10.2019 року вбачається, що сума боргу становила 900 доларів США.
Тобто 3% річних щодо боргу в розмірі 900 доларів США розраховуються множенням цієї суми на кількість днів прострочення 531 днів (за період часу з 03.11.2019 року по 16.04.2021 року), помноженої на 3, поділеної на 100 та поділеної на 365 (днів у році).
Таким чином, 900 доларів США х 531 днів х 3 : 100 : 365 = 39 доларів США 27 центів.
За правилом частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Однак, в матеріалах цивільної справи відсутні жодні докази на підтвердження факту укладення договору позики, оформленого розпискою від 31.10.2019 року, в інтересах сім`ї, а також тієї обставини, що отримані у позику грошові кошти були використані саме з цією метою. А сам факт написання такої розписки в присутності дружини позичальника ОСОБА_3 та з її згоди, як це вказано у розписці, не може однозначно вказувати на укладення договору позики в інтересах сім`ї.
До того ж, як роз`яснив Верховний Суд у постанові №133/3928/14-ц від 27.11.2019 року при укладенні договору позики (крім позики, яка укладається нотаріально) дозвіл дружини чи чоловіка на укладення такого правочину отримувати не потрібно. Це пов`язано з тим, що право на кошти виникає після укладення договору, а не до того.
За таких обставин, суд вважає, що підстави для солідарного стягнення суми позики з обох відповідачів відсутні.
Вирішуючи питання розподілу судових витрат у справі, суд виходить з наступного.
За правилами ч.ч.1,2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір та інші судові витрати покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 12, 13, 76- 81, 263-265, 268, 280-284, 354 ЦПК України, суд
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики,- задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_2 , 1974 року народження, РНОКПП НОМЕР_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , місце зареєстрованого проживання: АДРЕСА_2 , 39 (тридцять дев`ять) доларів США 27 (двадцять сім) центів - 3% річних.
Стягнути з ОСОБА_2 , 1974 року народження, РНОКПП НОМЕР_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , місце зареєстрованого проживання: АДРЕСА_2 , судовий збір в розмірі 784 грн (сімсот вісімдесят чотири) 85 коп.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Заочне рішення може бути переглянуте Кодимським районним судом Одеської області за письмовою заявою відповідача протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Одеського апеляційного суду через Кодимський районний суд Одеської області протягом тридцяти днів з дня складення тексту рішення.

Учасник справи, якому рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому відповідного рішення.

Повний текст рішення суду складено 16.04.2021 року.

Суддя Т.О.Калашнікова