Номер провадження: 22-ц/813/7228/21
Головуючий у першій інстанції Калініченко Л. В.
Доповідач Князюк О. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.11.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії:

головуючого Князюка О. В.,

суддів: Заїкіна А. П., Погорєлової С.О.,

розглянувши у порядку письмового провадження в залі суду в м. Одеса цивільну справу за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "ПЗУ Україна" на рішення Київського районного суду м. Одеси від 04.02.2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна» про стягнення страхового відшкодування, -

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

Позивач ОСОБА_1 10.09.2020 року звернулась до Малиновського районного суду міста Одеси з позовом до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна» про стягнення страхового відшкодування, в якому позивачка просила суд стягнути з відповідача на свою користь страхове відшкодування у розмірі 21286 грн., вартість на проведення експертного дослідження в сумі 2600,00 грн., 3 відсотки річних та пеню за несвоєчасну виплату страхового відшкодування відповідно до ст. 625 ЦК України, за період з 22.06.2019 року до дати ухвалення судового рішення, з посиланням на те, що 11.04.2019 року внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка сталась з вини ОСОБА_2 , було пошкоджено належний їй транспортний засіб марки «Тойота», реєстраційний номер НОМЕР_1 (md), вартість відновлювального ремонту якого складає в сумі 21286,00 грн. Цивільно-правова відповідальність ОСОБА_2 була застрахована в ПрАТ «СК «ПЗУ Україна». Як стверджує позивачка, вона звернулась у встановлений законом строк до страховика ОСОБА_2 з заявою про виплату страхового відшкодування, однак їй було відмовлено та по цей час виплату не здійснено, що стало підставою для звернення до суду з цим позовом.

Ухвалою Малиновського районного суду міста Одеси від 14.09.2020 року цивільну справу за вказаним позовом передано до Київського районного суду міста Одеси за територіальною юрисдикцією.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 04.02.2021 року позовну заяву ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна» про стягнення страхового відшкодування було задоволено частково.

Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна» (місцезнаходження: 04053, м. Київ, вул. Січових Стрільців, 40; ) на користь ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 ) страхове відшкодування, внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 11.04.2019 року, в сумі 21286 (двадцять одна тисяча двісті вісімдесят шість) гривень 00 копійок, витрати понесені для встановлення розміру матеріального збитку в сумі 2600 (дві тисячі шістсот) гривень 00 копійок; пеню у зв`язку з простроченням виплати страхового відшкодування за період з 12.07.2019 року по 04.02.2021 року в сумі 6859 (шість тисяч вісімсот п`ятдесят дев`ять) гривень 33 (тридцять три) копійки; три відсотки річних за період з 12.07.2019 року по 04.02.2021 року в сумі 1002 (одна тисяча дві) гривні 00 копійок, що в загальній сумі складає 31747 (тридцять одна тисяча сімсот сорок сім) гривень 33 (тридцять три) копійки.

У задоволенні решти вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна» (місцезнаходження: 04053, м. Київ, вул. Січових Стрільців, 40; ) на користь ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 ) витрати по сплаті судового збору в сумі 840 (вісімсот сорок) гривень 80 (вісімдесят) копійок.

Короткий зміст вимог апеляційних скарг та узагальнені доводи осіб, які подали апеляційні скарги

03 березня 2021 року представником Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "ПЗУ Україна" було подано апеляційну скаргу на рішення Київського районного суду м. Одеси від 04.02.2021 року, відповідно до якої відповідач просить рішення суду першої інстанції - скасувати та постановити нове рішення, яким позовні вимоги залишити без задоволення.

При цьому посилаючись на те, що суд першої інстанції неповністю та неправильно досліджено й надано оцінку доказам у справі, порушено норми матеріального та процесуального права, а також не враховано позицію ПрАТ СК «ПЗУ Україна».

Судом першої інстанції не взято до уваги той факт, що позивач неодноразово звертався до Нацкомфінпослуг зі скаргами на протиправні дії відповідача. На скарги контролюючим органом позивачу було надано відповідь про те, що у діях страховика відсутні порушення діючого законодавства.

За скаргою позивача акт про правопорушення щодо ПрАТ СК «ПЗУ Україна» не складено, що свідчить про відсутність порушення законодавства у діях страховика, за оцінкою контролюючого органу.

В частині порушення судом першої інстанціїї норм матерільного права, вказує, що судом першої інстанції було прийнято рішення з порушенням норм Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Оскільки ПрАТ СК «ПЗУ Україна» не порушувало вимог п.34.2. ст 34 Закону України то і відповідно Звіт №6463 не може бути прийнятий страховиком до розрахунку, оскільки за приписами статті 29 Закону у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України.

Зазначає, що порушення потерпілим вимог пункту 33.3 статті 33 Закону щодо забезпечення можливості проведення огляду пошкодженого майна та ненадання ним пошкодженого транспортного засобу для огляду призвело до неможливості страховика встановити розмір заподіяної шкоди, що є підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування.

Також апелянт вважає, що безпідставним є стягнення судом пені та 3% оскільки ПрАТ СК «ПЗУ Україна» не порушувало свої зобов`язання.

03 червня 2021 року на адресу Одеського апеляційного суду від ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу, відповідно до якого позивач просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

При цьому посилаючись на те, що повідомлення про ДТП було направлено на електронну адресу відповідача в день його написання, крім того це взагалі не має значення для правильного вирішення справи по суті, оскільки відповідач штучно створює підстави для виправдення неправомірної відмови у виплаті страхового відшкодування.

Наголошує, що в даному випадку у страховика в наявності всі документи, необхідні для прийняття рішення та виплати страхового відшкодування, крім того страховику було запропоновано направити свого експерта для огляду пошкодженого автомобіля, але він не скористався своїм правом.

Надходження апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 29.03.2021 року провадження у цивільній справі за апеляційною скаргою апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "ПЗУ Україна" на рішення Київського районного суду м. Одеси від 04.02.2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна» про стягнення страхового відшкодування було відкрито.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 05.11.2021 року вказану цивільну справу було призначено до розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч.1 ст.369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно ч.13 ст.7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Встановлені судом першої інстанції та неоспорені обставини, а також обставини, встановлені судом апеляційної інстанції, і визначені відповідно до них правовідносини.

Судом встановлено, що 11.04.2019 року о 09 годині 40 хвилин ОСОБА_2 керуючи автомобілем марки «Фольксваген», реєстраційний номер НОМЕР_2 , рухаючись по Площі Незалежності в місті Одесі, не врахував дорожньої обстановки, не дотримався безпечної дистанції, в результаті чого скоїв зіткнення з автомобілем марки «Тойота», реєстраційний номер НОМЕР_1 , який рухався попереду, що призвело до пошкодження транспортних засобів з матеріальними збитками, чим ОСОБА_2 порушив п. 13.1 ПДР України.

За наслідком скоєння вказаної дорожньо-транспортної пригоди, постановою судді Київського районного суду міста Одеси від 28.05.2019 року по справі №520/10569/19 ОСОБА_2 визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення передбаченого ст. 124 КУпАП. Накладено на ОСОБА_2 адміністративне стягнення у виді штрафу в сумі 340 грн.

З огляду на викладене та відповідно до положення частини 6 статті 82 Цивільного процесуального кодексу України, не підлягають доказуванню обставини, встановлені постановою Київського районного суду м. Одеси від 28.05.2019 року по справі №520/10569/19, згідно засад інституту доказування у цивільному судочинстві, яка не оскаржувалась та набрала законної сили.

Тобто, наявність вини в діях ОСОБА_2 у скоєні дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 28.05.2019 року, в силу презумпції судового рішення, додатковому доказуванню не підлягає.

За наслідком вказаної дорожньо-транспортної пригоди, механічні пошкодження отримав транспортний засіб марки «Тойота», реєстраційний номер НОМЕР_1 , який на час пригоди належав на праві власності ОСОБА_3 , персональний номер НОМЕР_3 , що підтверджується реєстраційним свідоцтвом за № НОМЕР_4 від 23.03.2019 року.

Цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу - автомобіля марки «Фольксваген», реєстраційний номер НОМЕР_2 , станом на день скоєння дорожньо-транспортної пригоди, була застрахована в ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» на підставі полісу №АМ9228675.

11.04.2019 року представник ОСОБА_1 ОСОБА_4 звернувся до страховика винної сторони у дорожньо-транспортній пригоді ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» з повідомленням про дорожньо-транспортну пригоду, яка сталась за участі забезпечувального ними транспортного засобу.

Судом встановлено, що 11 квітня 2019 року ОСОБА_1 надала до ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» заяву про страхове відшкодування.

29.12.2019 року ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» було надано ОСОБА_1 листа, яким відмовлено у виплаті страхового відшкодування, з підстав того, що ОСОБА_1 та її представником не було надано до Страхової компанії для огляду транспортний засіб. Також зазначено, що наданий позивачкою звіт експерта №6463 експертного, авто товарознавчого дослідження з визначення вартості відновлювального ремонту та матеріального збитку нанесеного власнику автомобіля марки «Тойота», реєстраційний номер НОМЕР_1 , складено з порушенням вимог Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України за №142/5/2092 від 24.11.2003 року, тому не може бути належним доказом.

Мотивувальна частина

застосовані норми права та висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна» до задоволення не підлягає із наступних підстав.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За правилами, передбаченими п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції таким вимогам відповідає.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд виходив з тих обставин, що ДТП, в наслідок якого позивачу завдано шкоду виникло з вини ОСОБА_2 , в зв`язку з чим у позивача виникло право на звернення до сулу про відшкодування шкоди до страхової компанії ОСОБА_2 в межах суми страхового ліміту.

З такими висновками колегія суддів погоджується з наступних обставин.

Згідно із частиною першою статті 1187 Цивільного кодексу України від 16.01.2003 року № 435-IV (далі ЦК України) передбачено джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (ч. 2,5 ст. 1187 ЦК України).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

Як роз`яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у пункті 4 постанови «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» від 01 березня 2013 року за № 4, розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до ст.ст. 1166, 1187 ЦК України, шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. З огляду на презумпцію вини завдавача шкоди (частина друга статті 1166 ЦК) відповідач звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду (у тому числі і моральну шкоду), якщо доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п`ята статті 1187 ЦК, пункт 1 частини другої статті 1167 ЦК). Потерпілий подає докази, що підтверджують факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також докази того, що відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов`язана відшкодувати шкоду. Відповідно до частини четвертої статті 61 ЦПК вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов`язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. У зв`язку із цим у разі прийняття судом постанови про закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення, наприклад, через закінчення строків накладення адміністративного стягнення (стаття 38 Кодексу України про адміністративні правопорушення), суд повинен звернути увагу на те, чи містить така постанова суду відповіді на питання про те, чи мала місце дорожньо-транспортна пригода та чи сталася вона з вини відповідача.

Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі (абзац 2 частини 1 статті 1192 ЦК України).

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 22 ЦК України реальними збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права.

Для застосування такої міри відповідальності, як відшкодування шкоди, потрібна наявність одночасно усіх елементів складу цивільного правопорушення: протиправної поведінки, шкоди, причинного зв`язку між протиправною поведінкою заподіювача та шкодою, а також вини заподіювача шкоди. Протиправною у цивільному праві вважається поведінка, яка порушує імперативні норми права або санкціоновані законом умови договору, внаслідок чого порушуються права іншої особи.

Під шкодою розуміється майнова шкода, що виражається у зменшенні майна потерпілого в результаті порушення належного йому майнового права.

Причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи та завданою шкодою є обов`язковою умовою відповідальності, яка передбачає, що шкода стає об`єктивним наслідком поведінки заподіювача шкоди. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за вини заподіювача шкоди (умислу або необережності). Відсутність будь-якої з цих умов є підставою для звільнення особи від відповідальності, якщо інше не встановлено законом.

До таких висновків дійшов Верховний Суд у Постанові від 04 березня 2020 року (справа № 641/2795/16).

За наслідком скоєння вказаної дорожньо-транспортної пригоди, постановою судді Київського районного суду міста Одеси від 28.05.2019 року по справі №520/10569/19 ОСОБА_2 визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення передбаченого ст. 124 КУпАП. Накладено на ОСОБА_2 адміністративне стягнення у виді штрафу в сумі 340 грн.

З огляду на викладене та відповідно до положення частини 6 статті 82 Цивільного процесуального кодексу України, не підлягають доказуванню обставини, встановлені постановою Київського районного суду м. Одеси від 28.05.2019 року по справі №520/10569/19, згідно засад інституту доказування у цивільному судочинстві, яка не оскаржувалась та набрала законної сили.

Щодо тверджень відповідача ПАТ СК "ПЗУ Україна" про відмову позивача у проведенні огляду пошкодженого автомобіля представником страхової компанії, суд першої інстанції доречно зазначив наступне.

Згідно положень ст.34 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», страховик зобов`язаний протягом двох робочих днів з дня отримання повідомлення про настання події, що містить ознаки страхового випадку, розпочати її розслідування, у тому числі здійснити запити щодо отримання відомостей, необхідних для своєчасного здійснення страхового відшкодування.

Протягом 10 робочих днів з дня отримання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) зобов`язаний направити свого представника (працівника, аварійного комісара або експерта) на місце настання страхового випадку та/або до місцезнаходження пошкодженого майна для визначення причин настання страхового випадку та розміру збитків. Закон не зазначає, що такий огляд має проводитись лише після заяви потерпілого, а лише визначає строк з якого моменту починається відлік 10 робочих днів.

Якщо представник страховика (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) не з`явився у визначений строк, потерпілий має право самостійно обрати аварійного комісара або експерта для визначення розміру шкоди. У такому разі страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) зобов`язаний відшкодувати потерпілому витрати на проведення експертизи (дослідження).

У разі настання ДТП, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати), водій транспортного засобу, причетний до такої пригоди, зобов`язаний не пізніше 3-х робочих днів з дня настання ДТП, письмово надати страховику, з яким укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, повідомлення про ДТП встановленого зразка, а також відомості про місцезнаходження свого транспортного засобу та пошкодженого майна, контактний телефон та свою адресу (пп. 4 ч. 1 ст. 33 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Потерпілий має право на отримання страхового відшкодування і не зобов`язаний повідомляти про страховий випадок страхову компанію, яка за законом повинна здійснювати страхове відшкодування (Постанова Верховного Суду від 29.07.2019, справа №501/212/17).

Обов`язок повідомлення страховика покладений саме на водія транспортного засобу, причетного до такої пригоди, з яким укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності (Постанови Верховного Суду від 18.12.2019, справа №127/7010/17; від 29.07.2019, справа №501/212/17; від 21.08.2018, справа №227/3573/16-ц).

Факт неповідомлення страховика про страховий випадок не є підставою для відмови у виплаті страхового відшкодування, якщо такі дії не призвели до неможливості страховиком встановити що подія є страховим випадком, і має оцінюватись судом у кожному конкретному випадку (Постанови Верховного Суду від 26.12.2019, справа №362/686/17; від 18.12.2019, справа №127/7010/17; від 24.10.2019, справа №758/2874/16-ц).

Як вбачається з матеріалів справи, 11.04.2019 року представник ОСОБА_1 ОСОБА_4 звернувся до страховика винної сторони у дорожньо-транспортній пригоді ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» з повідомленням про дорожньо-транспортну пригоду, яка сталась за участі забезпечувального ними транспортного засобу, відтак суд не бере до уваги доводи представника відповідача ПАТ СК "ПЗУ Україна" про те, що їм стало відомо про ДТП, яке сталось 11.04.2019 лише 18.04.2019, оскільки таке спростовується зазначеною заявою ОСОБА_1 .

Представником відповідача надано до суду лист ФОП ОСОБА_5 від 02.05.2019 року за вих. №1, відповідно до якого ФОП ОСОБА_5 повідомив, що не може виконати огляд з фото фіксацією пошкоджень автомобіля марки «Тойота», реєстраційний номер НОМЕР_1 , згідно замовлення №212914, яке надійшло від ПрАТ «СК «ПЗУ Україна», оскільки автомобіль надано для огляду не було. Також ФОП ОСОБА_5 надано до суду копію скерування електронного повідомлення ОСОБА_4 , як представника ОСОБА_1 , про надання транспортного засобу марки «Тойота», реєстраційний номер НОМЕР_1 , експерту для огляду 02.05.2019 року.

Натомість, суд зазначає, що до суду не надано жодних доказів на підтвердження отримання ОСОБА_4 , як представником ОСОБА_1 , зазначеного повідомлення.

Також, як вбачається, зазначене повідомлення було скеровано ФОП ОСОБА_5 26.04.2019 року, тобто з порушенням десятиденного строку, в який страховик зобов`язаний зобов`язаний направити свого представника на місце настання страхового випадку та/або до місцезнаходження пошкодженого майна для визначення причин настання страхового випадку та розміру збитків.

При викладених обставинах, суд вважає доводи представника відповідача необґрунтованими та приходить до висновку, що ОСОБА_1 у відповідності до статті 34 вказаного Закону, набуло право самостійно обрати аварійного комісара або експерта для визначення розміру шкоди, оскільки представник страховика не з`явився у визначений десятиденний строк.

Як вбачається, 03 травня 2019 року ОСОБА_4 діючи від імені ОСОБА_1 звернувся до ФОП ОСОБА_6 з заявою про проведення експертного дослідження транспортного засобу марки «Тойота», реєстраційний номер НОМЕР_1 .

Відповідно до висновку експерта №6463 експертного, авто товарознавчого дослідження з визначення вартості відновлювального ремонту і матеріального збитку, завданого власнику автомобіля марки «Тойота», реєстраційний номер НОМЕР_1 , складеного 16 червня 2019 року ФОП ОСОБА_6 , вартість відновлювального ремонту автомобіля марки «Тойота», реєстраційний номер НОМЕР_1 , внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 11.04.2019 року, складає 30444,00 грн. Вартість матеріального збитку, спричиненого власнику автомобіля марки «Тойота», реєстраційний номер НОМЕР_1 , внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 11.04.2019 року, складає 21286,03 грн.

Колегією суддів відхиляються доводи апеляційної скарги про те, що позивачем не доведено розміру завданого йому матеріального збитку, з огляду на наступне.

Так, частинами 1-4 ст. 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

У відповідності до частин 1-3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно ч.1ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Системний аналіз змісту вказаних норм процесуального законодавства вказує на те, що висновок експерта є рівноцінним засобом доказування у справі, на рівні з іншими письмовими, речовими і електронними доказами, а оцінка його, як доказу, здійснюється судом у сукупності з іншими залученими до справи доказами за загальним правилом ст. 89 ЦПК України.

Відповідно до ст. 110 ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими ст. 89 ЦПК України. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні.

Висновок №6463 є обґрунтованим, відповідає даним про розмір ушкоджень автомобіля, який зазначений у протоколі огляду транспортного засобу, фототаблиці та ремонтній калькуляції.

Відповідно до Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та розпорядження Нацкомфінпослуг № 3470 від 29.12.2015 року встановлено розміри страхових сум за договорами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, укладеними після набрання чинності цим розпорядженням: за шкоду, заподіяну майну потерпілих, у розмірі 100000 гривень на одного потерпілого.

Згідно ст.1194 Цивільного кодексу України, особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Відповідно до ч.1. ст.1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції дійшов правильного та вмотивованого висновку, що позов підлягає задоволенню, шляхом стягнення з відповідача ПрАТ СК "ПЗУ України" страхового відшкодування в сумі 21286 гривень 00 коп., а також витрат з проведення авто товарознавчого дослідження у розмірі 2600,00 грн.

Доводи апеляційної скарги, що судом першої інстанції безпідставно стягнуто пені та 3% оскільки ПрАТ СК «ПЗУ Україна» не порушувало свої зобов`язання є необгрунтованими та такими, що спростовуються матеріалами справи.

Суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо навності підстав для стягнення пені з суми заборгованості 21286,00 грн., виходячи з подвійної облікової ставки НБУ, за період з 12.07.2019 року по 04.02.2021 року у розмірі 6859,33 грн. та трьох відсотків від невиконаного зобов`язання в сумі 21286,00 грн., за період з 12.07.2019 року по 04.02.2021 року, що складає в сумі 1002 грн.

Згідно норм ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

З урахуванням вищенаведеного, колегія суддів вважає, що розглядаючи спір районний суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Доводи апеляційної скарги Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна» висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення Личаківського районного суду міста Львова від 29 жовтня 2020 року залишити без змін.

РЕЗОЛЮТИВНА ЧАСТИНА

Керуючись ст. ст. 374, 376, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "ПЗУ Україна" - залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 04.02.2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна» про стягнення страхового відшкодування - залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 05 листопада 2021 року.

Головуючий: О. В. Князюк

Судді: С.О. Погорєлова

А.П. Заїкін