КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Унікальний номер справи № 754/1869/19 Апеляційне провадження № 22-ц/824/9150/2021Головуючий у суді першої інстанції - Грегуль О.В. Доповідач у суді апеляційної інстанції - Нежура В.А.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 жовтня 2021 року Київський апеляційний суд у складі:

суддя-доповідач Нежура В.А.,

судді Березовенко Р.В., Лапчевська О.Ф.,

секретар Рудик О.Л.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана від її імені та в її інтересах адвокатом Петренко Анною Сергіївною, яка діє на підставі договору, на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 31 березня 2021 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про позбавлення права користування житловим приміщенням та за зустрічним позовом ОСОБА_1 , яка діє від свого імені та в інтересах ОСОБА_2 , до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 про вселення в житлове приміщення,

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому просив позбавити відповідача права користування житловим приміщенням.

Позов обґрунтовував тим, що ОСОБА_1 з 2015 року переїхала проживати до своєї матері, і її місце проживання йому не відоме. Будь-якої домовленості про збереження за відповідачем житлової площі за період її не проживання не існує. На момент пред`явлення позову, відповідач не проживала у вказаній квартирі більш тривалий термін, ніж той, протягом якого за ним зберігається право на користування житловим приміщенням в квартирі, що належить позивачу на праві власності (а.с. 1-4, 32-35).

У квітні 2019 року ОСОБА_1 було подано зустрічну позовну заяву, в якій вона просила усунути перешкоди ОСОБА_1 та неповнолітньої дитини ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у користуванні житловим приміщенням, а саме квартирою, що розташована за адресою АДРЕСА_1 та вселити їх до спірної квартири.

Зустрічний позов обґрунтовувала тим, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу мають доньку ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .. У кінці 2014 році, після розірвання шлюбу, позивач за первісним позовом вигнав з квартири позивача за зустрічним позовом з їх спільною донькою. Так як іншого житла у ОСОБА_1 не має, вона із донькою проживала у своєї сестри ОСОБА_4 , а з червня 2015 року вимушена була переїхати проживати до своєї матері ОСОБА_5 . На сьогоднішній день ОСОБА_1 та її донька не мають постійного місця проживання, змушені тимчасово проживати у своєї матері (бабусі), а також у зв`язку зі скрутним матеріальним становищем та станом здоров`я, ОСОБА_1 не має можливості знімати квартиру для себе та доньки, а також зареєструватись в будь-якому іншому місці (а.с. 77-80).

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 31.03.2021 первісний позов ОСОБА_2 задоволено, а в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та інтересах: ОСОБА_2 відмовлено. Позбавлено ОСОБА_1 права користування житловим приміщенням квартирою, що розташована за адресою АДРЕСА_1 (а.с. 192-194).

В апеляційній скарзі, ОСОБА_1 посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким у задоволенні первісного позову відмовити, а зустрічний позов задовольнити в повному обсязі. Вказує, що після смерті її матері - ОСОБА_5 в Луганській області, де вона з донькою ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 проживала з червня 2015 року, вони повернулись до м. Києва та винаймають кімнату для проживання, однак у зв`язку зі скрутним матеріальним становищем та станом здоров`я, ОСОБА_1 не має можливості винаймати окрему квартиру для себе та доньки, а також зареєструватись в будь-якому іншому місці, оскільки власного майна у них не має (а.с. 198-203).

10.06.2021 ОСОБА_2 подано відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначається, що апелянт сама вирішила покинуть квартиру разом зі своєю донькою. На даний час вони мешкають в орендованій квартирі, яку сплачує сестра апелянта ОСОБА_4 .

ОСОБА_2 отримує державну пенсію як інвалід першої групи, донька апелянта отримує постійну грошову допомогу у вигляді аліментів від ОСОБА_2 , крім того, доньці вже виповнилось 18 років і вона вже є повнолітньою особою і має повне право робити, заробляти і забезпечувати себе і свою матір в необхідній кількості достатній для прожиття (218-221).

В судовому засіданні представник ОСОБА_1 - ОСОБА_6 підтримала подану апеляційну скаргу з викладених в ній підстав та просила її задовольнити.

ОСОБА_2 заперечував проти поданої апеляційної скарги та просив її відхилити.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Суд апеляційної інстанції визнав за можливе розглянути справу за відсутності осіб, які не з`явились, оскільки їх неявка не перешкоджає апеляційному розгляду справи (ч. 2 ст. 372 ЦПК України).

Заслухавши доповідь судді, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 (батько), ОСОБА_2 (позивач за первісним позовом), ОСОБА_3 (третя особа) в рівних долях є власниками квартири за адресою АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 16.11.1999.

ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_2 (батько) і його спадкоємцями є ОСОБА_2 (позивач за первісним позовом) та ОСОБА_3 (третя особа), що підтверджується листом п`ятнадцятої київської державної нотаріальної контори від 31.08.2020 № 3407/02-14.

ОСОБА_2 (позивач за первісним позовом) і ОСОБА_1 07.12.2002 зареєстрували шлюб, що підтверджується свідоцтвом про одруження від 07.12.2002, який розірвано рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 10.10.2014.

Неповнолітня ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 є дочкою ОСОБА_2 (позивач за первісним позовом) і ОСОБА_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження від 29.05.2003.

У квартирі за адресою АДРЕСА_1 ОСОБА_1 зареєстрована з 10.12.2009, що підтверджується довідкою про реєстрацію місця проживання особи, тобто, реєстрація ОСОБА_1 у спірній квартирі мала місце після реєстрації її з ОСОБА_2 (позивач за первісним позовом) шлюбу.

З 2014 року ОСОБА_1 разом з неповнолітньою ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не проживає у спірній квартирі, оскільки, після розірвання шлюбу у жовтні 2014 року, в зв`язку з не приязненими стосунками між колишнім подружжям, вона залишила разом із неповнолітньою донькою спірну квартиру, та спочатку переїхали проживати до квартири сестри ОСОБА_4 за адресою АДРЕСА_2 , а потім до матері - ОСОБА_5 , яка мешкає на окупованій території: АДРЕСА_3 .

Відповідно до ст. 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно зі ст. 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені ст. 162 цього Кодексу.

Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частин 1, 2 статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно із ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно зі ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21.08.2019 у справі № 569/4373/16-ц (провадження № 14-298цс19) зауважила, що при вирішенні справи про виселення особи чи визнання її такою, що втратила право користування, що по суті буде мати наслідком виселення, виходячи із принципу верховенства права, суд повинен у кожній конкретній справі провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й необхідним, відповідає нагальній необхідності та є співрозмірним із переслідуваною законною метою.

Розглядаючи питання про припинення права користування житлом колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають брати до уваги як формальні підстави, передбачені ст. 405 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін.

Судом першої інстанції перевірялись доводи ОСОБА_1 про вчинення їй, після розірвання шлюбу, та неповнолітній дитині перешкод у користуванні спірною квартирою та звернення з цього приводу до органів поліції і ці доводи не знайшли свого підтвердження конкретними правовими доказами.

На виконання ухвали суду до суду надійшов лист з Деснянського УП ГУНП у м. Києві від 24.12.2019 № 14486/125/49-2019 про те, що ОСОБА_1 із заявами до Деснянського УП ГУНП у м. Києві про вселення та/або вчинення перешкод у користуванні спірною квартирою протягом 2014-2015 років не зверталась.

Отже, ОСОБА_1 разом із неповнолітньою донькою ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , залишила спірну квартиру у 2014 році, при цьому, доказів на примусове виселення з квартири матеріали справи не містять, і спроб вселитися в квартиру, відповідачем протягом тривалого часу не здійснювалось. Доказів того, що вони намагалися повернутись до спірної квартири, а з боку позивача чинились їм перешкоди у цьому, також суду не надано.

Крім того, зустрічний позов про вселення ОСОБА_1 подала лише у квітні 2019 року, вже після відкриття провадження за первісним позовом ОСОБА_2 про позбавлення права користування житловим приміщенням. Наведене свідчить про відсутність поважних причин на проживання відповідача в спірній квартирі більше одного року, що відповідно до положень ч. 2 ст. 405 ЦК України є підставою для визнання відповідача такою, що втратила право користування житловою площею у спірній квартирі.

Таким чином, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції про обґрунтованість первісного позову та безпідставність зустрічного позову.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 268, 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана від її імені та в її інтересах адвокатом Петренко Анною Сергіївною, яка діє на підставі договору залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 31 березня 2021 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про позбавлення права користування житловим приміщенням та за зустрічним позовом ОСОБА_1 , яка діє від свого імені та в інтересах ОСОБА_2 , до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 про вселення в житлове приміщення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Повний текст складено 22 жовтня 2021 року.

Суддя-доповідач В.А. Нежура

Судді Р.В. Березовенко

О.Ф. Лапчевська