Справа № 343/2284/19
Провадження № 22-ц/4808/1591/21
Головуючий у 1 інстанції Тураш В. А.
Суддя-доповідач Пнівчук
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 листопада 2021 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої Пнівчук О.В.

суддів: Василишин Л.В., Томин О.О.

з участю секретаря Пацаган В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на рішення Долинського районного суду від 07 грудня 2020 року, у складі судді Тураша В.А., у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання договорів купівлі-продажу автомобілів недійсними, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя,

в с т а н о в и в :

У жовтні 2019 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання договорів купівлі-продажу автомобілів недійсними, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя.

Позов мотивувала тим, що 24 грудня 1988 року між нею та відповідачем ОСОБА_1 , було укладено шлюб, зареєстрований у відділі державної реєстрації актів цивільного стану Долинського районного управління юстиції в Івано-Франківській області, про що зроблено актовий запис за № 236.

Рішенням Долинського районного суду Івано-Франківської області від 25 січня 2019 року в справі № 343/55/19 шлюб між ними розірвано.

У період перебування у шлюбі за спільні сімейні кошти ними було придбано 3 автомобілі: у 2000 році - автомобіль марки Renault модель - Trafic, 1992 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , власник згідно свідоцтва про реєстрацію ТЗ серії НОМЕР_2 ОСОБА_3 ; 27.08.2013 - автомобіль марки Renault модель - Маster, рік випуску - 2008, державний номерний знак до продажу - НОМЕР_3 , відповідно до свідоцтва про реєстрацію ТЗ власник ОСОБА_1 ; 27.08.2013 - автомобіль Fiat модель Doblo 2007 року випуску, державний номерний знак до продажу - НОМЕР_4 , відповідно до свідоцтва про реєстрацію ТЗ власник ОСОБА_1 .

Позивачка зазначала, що з 2016 року всі три автомобілі постійно перебували у володінні та користуванні її колишнього чоловіка - ОСОБА_1 , жодного доступу вона до них не мала і не має до цього часу.

Вказувала, що їй стало відомо про продаж відповідачем у січні 2019 року без її згоди двох автомобілів: Renault Маster, 2008 року випуску, Fiat Doblo, 2007 року випуску. Вважає, що договори купівлі-продажу цих автомобілів слід визнати недійсними, оскільки автомобілі були придбані нею з відповідачем в період шлюбу за спільні кошти, тому є спільною сумісною власністю подружжя.

Враховуючи викладене, позивачка просила: визнати автомобілі марки Renault модель - Маster, рік випуску - 2008, та марки Fiat модель Doblo 2007 року випуску, спільною сумісною власністю подружжя: ОСОБА_1 та ОСОБА_3 та визнати недійсними договори купівлі-продажу зазначених автомобілів № /244 від 17 січня 2019 року та № 26-2/2019/1268362 від 15 січня 2019 року.

Рішенням Долинського районного суду від 07 грудня 2020 року позов ОСОБА_3 задоволено.

Визнано автомобілі марки Renault модель - Маster, рік випуску - 2008, державний номерний знак до продажу - НОМЕР_3 , після продажу - НОМЕР_5 та автомобіль марки Fiat модель Doblo 2007 року випуску, державний номерний знак до продажу - НОМЕР_4 , після продажу - НОМЕР_6 спільною сумісною власністю подружжя: ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .

Визнано недійсними договори купівлі-продажу: № 5/244 від 17 січня 2019 року - автомобіля марки Renault модель - Маster, рік випуску - 2008, державний номерний знак до продажу - НОМЕР_3 , після продажу - НОМЕР_5 , та № 26-2/2019/1268362 від 15 січня 2019 року - автомобіля Fiat модель Doblo 2007 року випуску, державний номерний знак до продажу - НОМЕР_4 , після продажу - НОМЕР_6 , які укладені в ТСЦ № 2642.

Стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 з кожного по 768,40 грн сплаченого судового збору та по 1500 грн витрат за надання правової допомоги адвокатом згідно квитанцій.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 подали апеляційну скаргу, в якій посилаються на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Вимоги скарги мотивовано тим, що обраний позивачкою спосіб судового захисту про визнання недійсними договорів купівлі-продажу, укладених 15 січня 2019 року та 17 січня 2019 року є невірним, оскільки позивачка не була стороною цих договорів. Права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, передбаченого статтями 215, 216 ЦК України.

Зазначали, що суд дійшов помилкового висновку про наявність підстав для задоволення позову, оскільки укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа-контрагент за таким договором, діяли недобросовісно. Проте, недобросовісності в діях покупця ОСОБА_2 судом встановлено не було.

Суд, задовольняючи позов не вирішив питання повернення коштів добросовісному набувачу майна ОСОБА_2 .

Просили рішення суду скасувати та відмовити в задоволенні позову.

Позивачка ОСОБА_3 подала відзив на апеляційну скаргу, в якому вказала, що суд прийняв законне і обґрунтоване рішення, натомість доводи апеляційної скарги є безпідставними і надуманими, не ґрунтуються на вимогах закону.

Вказала, що ОСОБА_2 при укладенні договорів купівлі-продажу автомобілів виступила як недобросовісний набувач. Недобросовісним відчужувачем автомобілів був і ОСОБА_1 , який самостійно, без її згоди і без її відома продав майно, яке було придбано ними за спільні кошти і є їхньою спільною власністю. Фактичне володіння автомобілями після укладення договорів купівлі-продажу не змінилося, ними надалі продовжує користуватися ОСОБА_1 . Таким чином, ці договори в певній мірі носять формальний характер з огляду на те, що володілець автомобілів не змінився.

Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 04 лютого 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 залишено без задоволення, а рішення суду - без змін.

Постановою Верховного Суду від 29 вересня 2021 касаційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 задоволено частково, постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 04 лютого 2021 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В судовому засіданні представник апелянтів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ОСОБА_4 підтримав вимоги апеляційної скарги з наведених у ній мотивів.

Позивачка ОСОБА_3 та її представник ОСОБА_5 доводи апеляційної скарги заперечили, просили рішення суду залишити в силі.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення суду не відповідає.

Постановляючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що спірні автомобілі придбані сторонами під час шлюбу, а тому за змістом статті 70 Сімейного кодексу України належать подружжю на праві спільної сумісної власності. Відсутність згоди іншого зі співвласників (другого з подружжя) на укладення правочину позбавляє співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень на укладення договору про розпорядження спільним майном, тому укладення такого договору свідчить про порушення його форми і відповідно до частини четвертої статті 369 Цивільного кодексу України та статті 215 Цивільного кодексу України надає іншому зі співвласників (другому з подружжя) право оскаржити договір з підстав його недійсності.

З таким висновком суду колегія суддів не погоджується, з огляду на наступне.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі з 24 грудня 1988 по 25 січня 2019 року. Рішенням Долинського районного суду від 25 січня 2019 року шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 розірвано (а.с.8-9).

За час перебування в шлюбі ОСОБА_1 та ОСОБА_3 придбали 3 автомобілі, а саме:

- в 2000 році автомобіль марки Renault модель - Trafic кузов НОМЕР_7 , 1992 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , який за спільною домовленістю був зареєстрований на ОСОБА_3 , на підставі свідоцтва про реєстрацію ТЗ серії НОМЕР_2 .

- 27 серпня 2013 року - автомобіль марки Renault модель - Маster, колір - білий, тип двигуна - дизельний, об`єм двигуна 2464 куб, рік випуску - 2008, номер кузова (шасі рами) - НОМЕР_8 , що підтверджується копією довідкою про розмитнення автомобіля Renault Маster ДКД - ЕЕ № 13.915209 від 27.08.2013 (а.с.10).

- 27 серпня 2013 року - автомобіль Fiat модель Doblo 2007 року випуску, колір - сірий, тип двигуна - дизельний, об`єм двигуна 1248 куб, номер кузова (шасі рами) НОМЕР_9 , що підтверджується довідкою про розмитнення автомобіля Fiat Doblo ДКД-ЕЕ №206000000.2013.915164 від 27.08.2013 (а.с.11). Спірні автомобілі були зареєстровані та значилися за відповідачем ОСОБА_1 .

Між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу №26-2 7 від 15 січня 2019 року транспортного засобу марки Renault модель - Маster, 2008 року випуску, кузов НОМЕР_8 , державний номерний знак НОМЕР_5 .

Згідно Договору купівлі-продажу №5/244 від 17 січня 2019 року ОСОБА_1 продав ОСОБА_2 автомобіль марки Fiat модель Doblo, 2007 року випуску, кузов НОМЕР_9 державний номерний знак НОМЕР_6 .

Відповідно до копії відповіді Регіонального сервісного центра МВС в Івано-Франківській області № 31/20-195 від 19.08.2020 року (а.с.91) вбачається:

автомобіль марки Renault модель - Маster, 2008 рік випуску, кузов НОМЕР_8 , державний номерний знак НОМЕР_5 , 15.01.2019 року перереєстрований за договором купівлі-продажу на ОСОБА_2 ,

автомобіль марки Fiat модель Doblo 2007 рік випуску, кузов НОМЕР_9 , державний номерний знак НОМЕР_10 , 17.01.2019 року перереєстрований за договором купівлі-продажу на ОСОБА_2 .

Встановлено, що в матеріалах справи відсутні докази, що фактичне розпорядження спірними автомобілями ОСОБА_1 було здійснене з відома (письмової згоди) ОСОБА_3 .

За правилами статті 60 Сімейного кодексу України (далі - СК України) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Таке ж положення містить і стаття 368 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що в разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

До аналогічних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).

Судом встановлено, що спірні транспортні засоби набуті сторонами під час перебування в шлюбі, а відтак були об`єктами спільної сумісної власності подружжя.

За вимогами частин першої, другої та четвертої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

Згідно із частинами першою, другою та третьою статті 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Аналіз наведених положень закону, які визначають порядок розпорядження майном, що знаходиться у спільній сумісній власності подружжя, зокрема транспортними засобами, дозволяє дійти висновку, що чоловік та дружина розпоряджаються цим майном за взаємною згодою, наявність якої презюмується при укладенні договорів одним з подружжя.

Згідно із частиною першою статті 317 ЦК України права володіння, користування та розпоряджання своїм майном належать власнику. Якщо майно належить особі не на праві особистої приватної власності, а разом з іншим співвласником на праві спільної сумісної власності, то розпорядження майном здійснюється за згодою останнього. Відсутність такої згоди іншого зі співвласників (другого з подружжя) на укладення правочину щодо спільного майна свідчить про відсутність у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень на укладення такого правочину. У таких випадках відсутня воля власника спільного майна, на боці якого виступають обидва співвласники (подружжя), на вчинення правочину.

Водночас пунктом 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність.

Відповідно до частини другої статті 369 ЦК України та частини другої статті 65 СК України при укладенні одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

При цьому наявність згоди одного з подружжя на укладення другим з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном наділяє його необхідним обсягом повноважень на вчинення такого правочину.

З аналізу зазначених норм закону в їх взаємозв`язку можна зробити висновок, що презумпція розпорядження спільним майном одним з подружжя за згодою другого з подружжя встановлена саме на користь добросовісного набувача прав на таке майно.

Тому укладення одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд встановить, що третя особа (контрагент за таким договором) діяла недобросовісно, зокрема знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Подібні правові висновки Велика Палата Верховного Суду виклала у постанові від 29 червня 2021 року у справі № 916/2813/18 (провадження № 12-71гс20), відступивши від висновку, викладеному у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18), що закон не пов`язує наявність чи відсутність згоди всіх співвласників на укладення договору ні з добросовісністю того з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, ні третьої особи-контрагента за таким договором і не ставить питання оскарження договору в залежність від добросовісності сторін договору.

В обґрунтування позовних вимог позивачка ОСОБА_3 посилалася на те, що відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 як сторони оспорюваних договорів купівлі-продажу автомобілів при їх укладенні діяли недобросовісно, тобто знали що автомобілі придбані під час шлюбу і належать колишньому подружжю на праві спільної сумісної власності.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Як убачається із матеріалів справи та підтверджено апелянткою у судовому засіданні апеляційного суду, позивачка та відповідач ОСОБА_1 з 2016 року проживали окремо, хоча шлюб між ними розірвано рішенням суду від 25 січня 2019 року. Оспорювані договори купівлі-продажу автомобілів укладені між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відповідно 15 та 17 січня 2019 року.

Разом з тим, позивачка ОСОБА_3 не надала суду незаперечних доказів на підтвердження того, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 як сторони оспорюваних договорів купівлі-продажу автомобілів при їх укладенні діяли недобросовісно.

Показання свідка ОСОБА_6 , на які посилається позивачка, стосуються обставин спільного життя ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , однак не доводять недобросовісності в діях покупця ОСОБА_2 .

Разом з тим, в провадженні Долинського районного суду перебуває справа № 343/775/19за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, а томуобставини щодо відчуження автомобілів марки Renault модель - Маster та марки Fiat модель Doblo повинні бути враховані судом при вирішенні даного спору.

Таким чином враховуючи встановлені обставини, зокрема недоведеності недобросовісностів діях покупця ОСОБА_2 , суд приходить до висновку про відсутність підстав для визнання договорів купівлі-продажу автомобілів недійсними.

Відповідно до статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду постановлене без дотримання зазначених вище вимог законодавства, а тому підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_3 .

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Долинського районного суду від 07 грудня 2020 року скасувати та постановити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання договорів купівлі-продажу автомобілів недійсними, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 04 листопада 2021 року.

Головуюча О.В. Пнівчук

Судді: Л.В. Василишин

О.О. Томин